РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

31.05.2023Справа № 910/7534/22

За позовомТовариства з обмеженою відповідальністю «Форс-Фарма Дистрибюшн»
до1. Компанії «Біосайнс Лтд.» (Bioscience Ltd.) 2. Державної організації «Український національний офіс інтелектуальної власності та інновацій»
проприпинення дії свідоцтва та зобов`язання вчинити дії
Суддя Босий В.П.

секретар судового засідання Єрмак Т.Ю.

Представники сторін:

від позивача:Єрьомін С.В.
від відповідача 1:Коваленко О.Ю.
від відповідача 2:не з`явився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Форс-Фарма Дистрибюшн» (надалі - «Товариство») звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Компанії «Біосайнс Лтд.» (Bioscience Ltd.) (надалі - «Компанія») та Державного підприємства «Український інститут інтелектуальної власності» (надалі - «Укрпатент»), в якому просить суд:

- достроково припинити дію свідоцтва України НОМЕР_1 від 12.12.2011 на торговельну марку «Румалон» повністю;

- зобов`язати Державне підприємство «Український інститут інтелектуальної власності» внести зміни до Державного реєстру свідоцтв України на знаки для товарів і послуг стосовно дострокового припинення дії свідоцтва України НОМЕР_1 від 12.12.2011 на торговельну марку «Румалон» повністю та здійснити публікацію про це в офіційному бюлетені «Промислова власність».

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.08.2022 відкрито провадження у справі, вирішено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання на 08.02.2023, зупинено провадження до надходження відповіді від іноземного суду або іншого компетентного органу іноземної держави на судове доручення про надання правової допомоги, вручення виклику до суду чи інших документів.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 08.02.2023 поновлено провадження у справі.

08.02.2023 представником позивача подано до суду заяву про заміну відповідача 2 правонаступником на підставі ст. 52 Господарського процесуального кодексу України та заяву про забезпечення позову.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 09.02.2023 замінено відповідача 2 - Укрпатент на його правонаступника у спірних правовідносинах - Державну організацію «Український національний офіс інтелектуальної власності та інновацій».

09.03.2023 представником відповідача 1 до суду подано відзив на позовну заяву, в якому Компанія заперечує проти позовних вимог з огляду на те, що невикористання нею торговельної марки за свідоцтвом України НОМЕР_1 для товарів 05 класу МКТП зумовлене поважними причинами. Зокрема, відповідач зазначає, що з метою розробки препарату «Румалон» між ним та Спільним Українсько-Іспанським підприємством у формі Товариства з обмеженою відповідальністю «СПЕРКО УКРАЇНА» було укладено угоду про виробництво продукції та надання супровідних послуг від 13.02.2019 та додаток №1 від 13.02.2019 до такої угоди, якими підтверджується замовлення на розробку, виробництво продукції - лікарського засобу.

У відповіді на відзив на позовну заяву відповідача 1 позивач вказує, що документи, які були надані представником Компанії для підтвердження здійснення підготовчих дій до використання спірної торговельної марки, є неналежними доказами невикористання такої торговельної марки протягом останніх 5 років.

Відповідач 2 у відзиві на позовну заяву вказує, що при достроковому припиненні дії свідоцтва на торговельну марку обов`язок доведення факту використання торговельної марки покладений саме на її власника, тобто саме відповідач 1 має довести існування поважних причин невикористання спірної торговельної марки за свідоцтвом України НОМЕР_1.

31.03.2023 представником відповідача 1 було подано клопотання про закритий судовий розгляд даної справи, в задоволенні якої судом протокольною ухвалою від 03.04.2023 було відмовлено з огляду на недоведеність існування підстав для закритого судового розгляду в розумінні приписів ч. 8 ст. 8 Господарського процесуального кодексу України.

24.04.2023 представником Спільного Українсько-Іспанського підприємства у формі Товариства з обмеженою відповідальністю «СПЕРКО УКРАЇНА» подано до суду заяву про вступ у справу в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, в задоволенні якої судом відмовлено з огляду на недоведеність заявником яким саме чином рішення суду у даній справі може вплинути на його права та/або законні інтереси.

Протокольною ухвалою суду від 08.05.2023 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 31.05.2023.

Представник позивача в судове засідання з`явився, надав пояснення по суті спору, позовні вимоги підтримав та просив позов задовольнити повністю.

Представник відповідача 1 в судове засідання з`явилася, надала пояснення по справі, проти задоволення позовних вимог заперечувала.

Представник відповідача 2 в судове засідання не з`явився, у поданому до суду відзиві на позовну заяву просив розгляд справи здійснювати за відсутності його представника.

В судовому засіданні 31.05.2023 судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

Як вбачається із матеріалів справи, 06.07.2022 Товариство подало до Укрпатенту заявку №m202207657 про реєстрацію в Україні знаку для товарів і послуг на словесне позначення «Румалон» для товарів та послуг 05 класу МКТП.

В той же час, відповідач 1 є власником свідоцтва України НОМЕР_1 від 12.12.2011 на торговельну марку «Румалон», зареєстровану для наступних товарів 05 класу МКТП: Фармацевтичні препарати; активні біологічні добавки; анальгетики; анестетики (знечулювачі); антибіотики; антисептики; бальзами лікувальні; бальзамічні препарати на лікарські потреби; біологічні препарати на лікарські потреби; вакцини; гелі на фармацевтичні потреби; гомеопатичні препарати; гормони на лікарські потреби; еліксири на фармацевтичні потреби; засоби, що застосовуються при патології опорно-рухового апарату; заспокійливі препарати; імуностимулятори на лікарські потреби; імунобіологічні препарати на лікарські потреби; імуномоделюючі препарати на лікарські потреби; комбіновані фармацевтичні препарати тваринного походження; ліки для людини; лікувальні препарати; лікувальні напої; лікувальні олії; лікувальні настої і настоянки; лініменти (рідкі мазі); магнезія на фармацевтичні потреби; мазі на фармацевтичні потреби; пігулки (пілюлі); поживні домішки на лікарські потреби; препарати з мікроелементами для людей або тварин; препарати з мікроорганізмами на лікарські потреби; препарати для лікування і профілактики різних захворювань; препарати, що уповільнюють прогресування остеоартрозу (хвороби суглобів); препарати, які нормалізують обмін речовин у гіаліновій тканині хрящів; противірусні препарати; протипухлинні препарати; розчини для ін`єкцій; седативні лікувальні засоби; свічки на фармацевтичні потреби; стимулятори регенерації хрящової тканини; субстанції для виготовлення фармацевтичних препаратів; таблетки на фармацевтичні потреби; транквілізатори; ферментні препарати на лікарські потреби; хіміко-фармацевтичні препарати; хімічні препарати на лікарські потреби; хондропротектори.

Мотивуючи свої вимоги позивач стверджує, що відповідач 1 не використовував безперервно протягом п`яти років до дати подання даного позову знак (торговельну марку) «Румалон» за свідоцтвом України НОМЕР_1 від 12.12.2011, що є підставою для прийняття рішення про дострокове припинення дії свідоцтва.

Згідно з п. 4 ст. 5 Закону України «Про охорону прав на знаки для товарів і послуг» обсяг правової охорони, що надається, визначається зображенням торговельної марки та переліком товарів і послуг, внесеними до Реєстру, і засвідчується свідоцтвом з наведеними у ньому копією внесеного до Реєстру зображення торговельної марки та переліком товарів і послуг.

У п. 2 ст. 16 Закону України «Про охорону прав на знаки для товарів і послуг» встановлено, що свідоцтво надає його власнику право використовувати торговельну марку та інші права, визначені цим Законом.

За приписами ст. 495 Цивільного кодексу України майновими правами інтелектуальної власності на торговельну марку, що належать, зокрема, володільцю відповідного свідоцтва, є: право на використання торговельної марки; виключне право дозволяти використання торговельної марки; виключне право перешкоджати неправомірному використанню торговельної марки, в тому числі забороняти таке використання; інші майнові права інтелектуальної власності встановлені законом.

Праву використовувати торговельну марку та іншим правам власника свідоцтва відповідають встановлені в ст. 17 цього Закону України «Про охорону прав на знаки для товарів і послуг» обов`язки, які полягають в тому, що власник свідоцтва повинен добросовісно користуватися правами, що випливають із свідоцтва.

Тому невикористання власником свідоцтва (міжнародної реєстрації) відповідного знака (торговельної марки) без поважних причин протягом певного періоду часу може розглядатись в якості недобросовісного користування правами, що випливають із свідоцтва, оскільки внаслідок виключності прав на зареєстровану торговельну марку, інші особи позбавлені можливості законно використовувати її або схожі з нею до ступеню сплутування позначення для таких самих або споріднених товарів чи послуг.

У зв`язку з цим, абз. 1 п. 4 ст. 18 Закону України «Про охорону прав на знаки для товарів і послуг» встановлює, що якщо торговельна марка не використовується в Україні повністю або щодо частини зазначених у свідоцтві товарів і послуг безперервно протягом п`яти років від дати публікації відомостей про видачу свідоцтва або якщо використання торговельної марки призупинено з іншої дати після цієї публікації на безперервний строк у п`ять років, будь-яка особа має право звернутися до суду із заявою про дострокове припинення дії свідоцтва повністю або частково.

Відповідно до частини 1 статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

За змістом ст. 4 Господарського процесуального кодексу України юридичні особи мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Згідно з ст. 365 Господарського процесуального кодексу України іноземні особи мають такі самі процесуальні права та обов`язки, що і громадяни України та юридичні особи, створені за законодавством України, крім винятків, встановлених законом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Згідно з рішенням Конституційного Суду України № 18-рп/2004 від 01.12.2004 під охоронюваними законом інтересами необхідно розуміти прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам. Отже, охоронюваний законом інтерес є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони.

Отже, охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого він звернувся до господарського суду, полягає в одержанні правової охорони на торговельну марку на словесне позначення «Румалон», чому перешкоджає раніше зареєстрований для таких самих товарів знак (торговельна марка) із словесним знаком «Румалон» за свідоцтвом України НОМЕР_1 від 12.12.2011. Водночас, причиною виникнення спірних правовідносин стало те, що на, думку позивача, відповідач 1 протягом п`яти років, які передували даті подання позовної заяви, не використовував в Україні таку торговельну марку, що є підставою для дострокового припинення її дії в Україні.

Відповідно до ст. 154 Господарського кодексу України відносини, пов`язані з використанням у господарській діяльності та охороною прав інтелектуальної власності, регулюються Господарським кодексом України та іншими законами.

До відносин, пов`язаних з використанням у господарській діяльності прав інтелектуальної власності, застосовуються положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України та іншими законами

За змістом ч. 1 ст. 155 Господарського кодексу України та ч. 1 ст. 420 Цивільного кодексу України до об`єктів інтелектуальної власності належать, серед іншого, торговельні марки (знаки для товарів і послуг).

Згідно зі ст. 19 Закону України «Про міжнародні договори України» чинні міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства і застосовуються у порядку, передбаченому для норм національного законодавства. Якщо міжнародним договором України, який набрав чинності в установленому порядку, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені у відповідному акті законодавства України, то застосовуються правила міжнародного договору.

При цьому, 01.09.2017 набула чинності Угода про асоціацію між Україною, з однієї сторони, та Європейським Союзом, Європейським співтовариством з атомної енергії і їхніми державами-членами, з іншої сторони (далі - Угода про асоціацію), яка була вчинена 21.03.2014 та 27.06.2014 в м. Брюсселі та ратифікована Україною 16.09.2014 згідно Закону України від 16.09.2014 № 1678-VII «Про ратифікацію Угоди про асоціацію між Україною, з однієї сторони, та Європейським Союзом, Європейським співтовариством з атомної енергії і їхніми державами-членами, з іншої сторони».

Згідно зі ст. 197 Угоди про асоціацію якщо протягом п`яти років з дати завершення процедури реєстрації власник не розпочинає реальне використання торговельної марки для товарів або послуг, стосовно яких вона зареєстрована на відповідній території, або якщо таке використання призупинено протягом безперервного п`ятирічного періоду, то стосовно торговельної марки можуть бути запроваджені санкції, передбачені цим Підрозділом, якщо відсутні належні причини для її невикористання.

2. Нижченаведене також вважається використанням у розумінні пункту 1:

a) використання торговельної марки у формі, що відрізняється елементами, які не змінюють розпізнавальну здатність марки в тому вигляді, як вона була зареєстрована;

b) проставлення торговельної марки на товари або їхню упаковку лише з метою експорту.

3. Використання торговельної марки з дозволу власника або будь-якою іншою особою, яка має право використовувати колективну торговельну марку або гарантійну чи сертифікаційну марку, розглядається як використання власником в розумінні пункту 1.

У п. 1 ст. 198 Угоди про асоціацію зазначається, що реєстрація торговельної марки підлягає анулюванню, якщо протягом безперервного п`ятирічного періоду вона не була введена у використання на відповідній території для товарів або послуг, стосовно яких вона зареєстрована, і відсутні належні причини для невикористання; проте жодна особа не може заявити, що права власника на торговельну марку мають бути анульовані, якщо протягом проміжку часу між закінченням п`ятирічного періоду і поданням заяви про анулювання розпочалося або було поновлено реальне використання торговельної марки; початок використання або його поновлення протягом трьохмісячного періоду, що передує заяві про анулювання, яке розпочалося відразу після закінчення безперервного п`ятирічного періоду невикористання, не беруться до уваги, якщо підготовка до початку або поновлення використання здійснюється лише у зв`язку з тим, що власник усвідомлює можливість подання заяви про анулювання.

Зі змісту приведених положень Угоди про асоціацію, а також зі змісту п. 4 ст. 18 Закону України «Про охорону прав на знаки для товарів і послуг» випливає, що підставою для дострокового припинення реєстрації торговельної марки є відсутність реального використання торговельної марки його власником або під контролем власника іншою особою стосовно вказаних у реєстрації товарів або послуг протягом безперервного п`ятирічного періоду з дати реєстрації або такого ж періоду, який передує даті подання відповідної позовної заяви, та за умови відсутності належних причин для невикористання знака.

Тому докази, які можуть підтвердити використання торговельної марки, повинні бути, як правило, обмежені п`ятирічним строком до дати звернення позивача до суду - про що вказується і в п. 21 постанови Верховного Суду від 15.01.2019 по справі № 910/1546/19.

Відповідно до п. 8 ст. 16 Закону України «Про охорону прав на знаки для товарів і послуг» власник свідоцтва має право дати будь-якій особі дозвіл (видати ліцензію) на використання знака на підставі ліцензійного договору.

Ліцензійний договір повинен містити умову про те, що якість товарів і послуг, виготовлених чи наданих за ліцензійним договором, не буде нижчою від якості товарів і послуг власника свідоцтва і що останній здійснюватиме контроль за виконанням цієї умови.

Як випливає з останнього положення, укладення ліцензійного договору передбачає використання торговельної марки ліцензіара (власника свідоцтва) для товарів, виготовлених ліцензіатом, або послуг, що надаються ліцензіатом.

Згадане положення кореспондує з нормою абз. 3 п. 6 ст. 16 Закону України «Про охорону прав на знаки для товарів і послуг» щодо вичерпання прав згідно з якою виключне право власника свідоцтва забороняти іншим особам використовувати без його згоди зареєстровану торговельну марку не поширюється на: використання торговельної марки для товару, введеного під цією торговельною маркою в цивільний оборот власником свідоцтва чи за його згодою, за умови, що власник свідоцтва не має вагомих підстав забороняти таке використання у зв`язку з подальшим продажем товару, зокрема у разі зміни або погіршення стану товару після введення його в цивільний оборот.

Тобто, для використання торговельної марки стосовно товарів, введених в цивільний оборот власником торговельної марки, не потрібна його згода та, відповідно, не є необхідним укладання ліцензійного договору.

Відповідно до ч. 2 ст. 157 Господарського кодексу України умови використання торговельної марки у сфері господарювання визначаються законом.

За змістом п. 4 ст. 16 Закон України «Про охорону прав на знаки для товарів і послуг» використанням торговельної марки визнається:

- нанесення її на будь-який товар, для якого торговельну марку зареєстровано, упаковку, в якій міститься такий товар, вивіску, пов`язану з ним, етикетку, нашивку, бирку чи інший прикріплений до товару предмет, зберігання такого товару із зазначеним нанесенням торговельної марки з метою пропонування для продажу, пропонування його для продажу, продаж, імпорт (ввезення) та експорт (вивезення);

- застосування її під час пропонування та надання будь-якої послуги, для якої торговельну марку зареєстровано;

- застосування її в діловій документації чи в рекламі та в мережі Інтернет.

Торговельна марка визнається використаною, якщо її застосовано у формі зареєстрованої торговельної марки, а також у формі, що відрізняється від зареєстрованої торговельної марки лише окремими елементами, якщо це не змінює в цілому відмітності торговельної марки.

Крім того, суд звертає увагу на те, що за змістом пп. а) п. 2 ст. 197 Угоди про асоціацію використанням торговельної марки також вважається її використання у формі, що відрізняється елементами, які не змінюють розпізнавальну здатність марки в тому вигляді, як вона була зареєстрована. Аналогічне положення міститься і в абз. 5 п. 4 ст. 16 Закону України «Про охорону прав на знаки для товарів і послуг» за яким знак визнається використаним, якщо його застосовано у формі зареєстрованого знака, а також у формі, що відрізняється від зареєстрованого знака лише окремими елементами, якщо це не змінює в цілому відмітності знака.

Відповідно до п. 1 ст. 197 Угоди про асоціацію використання торговельної марки має бути реальним, внаслідок чого докази, які подаються власником оспорюваної реєстрації, мають підтверджувати фактичне використання знака для відповідних товарів чи послуг на території України.

Поширення на території України товарів із зображенням знака може бути підтверджено касовими чеками, квитанціями, накладними, іншими документами, що містять інформацію про найменування товару й місце його придбання, а в разі коли власником знака є нерезидент, підтвердженням ввезення товарів в Україну можуть бути митні декларації та інші митні документи.

Положеннями ст.ст. 197, 198 Угоди про асоціацію, абз. 5 п. 4 ст. 18 Закону України «Про охорону прав на знаки для товарів і послуг» вимагається використання знака для товарів і послуг (торгової марки) власником свідоцтва (реєстрації) або іншою особою під його контролем.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч.ч. 1-4 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Обов`язок доказування та подання доказів відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні обставини, які обґрунтовують його вимоги та заперечення.

На підтвердження факту невикористання в Україні торговельної марки «Румалон» за свідоцтвом України НОМЕР_1 від 12.12.2011 позивачем надано суду:

- лист Укрпатенту №Вих-6989/2022 від 02.08.2022, яким відповідач 2 підтвердив, що станом на 02.08.2022 до Державного реєстру свідоцтв України на торговельні марки не вносились відомості про видачу ліцензій на використання торговельної марки за свідоцтвом НОМЕР_1;

- довідкою Асоціації «ДжіЕс1 Україна» №042/01 від 27.07.2022, відповідно до якого вказана асоціація не присвоювала ідентифікаційних номерів GS1 товарним позиціям, у складі назв та (або) описів яких заявлено позначення «румалон», «rumalon»;

- листом Державного підприємства «Державний експертний центр МОЗ України» №7/37/П від 27.07.2022, відповідно до якого згідно відомостей Державного реєстру станом на 25.07.2022 лікарський засіб з торговельною назвою РУМАЛОН/RUMALON, заявником та/або виробником якого є Компанія, у період з 25.07.2017 по 27.07.2022.

Відповідач жодних належних та допустимих доказів на підтвердження факту використання в Україні торговельної марки MARBLE за свідоцтвом України НОМЕР_1 від 12.12.2011 протягом останніх п`яти років до подання даного позову суду не надав.

В той же час, у наданих поясненнях представник відповідача 1 вказує на те, що невикористання ним торговельної марки «Румалон» за свідоцтвом України НОМЕР_1 від 12.12.2011 для товарів класу 05 МКПТ зумовлене поважними причинами, оскільки ним були здійснені серйозні підготовчі дії до використання торговельної марки «Румалон», а саме проведені тривалі дослідження препарату «Румалон», внаслідок чого подано на реєстрацію заявку на винахід №а202107583 від 24.12.2021 «Композиція на основі еластину для покращення стану тканин суглобів».

На думку Компанії, отримання правової охорони на винахід є необхідною умовою для введення в цивільний обіг препарату «Румалон», і без отримання такого патенту виробник не зміг розпочати виробництво препарату, а відповідача 2 не зміг випустити його у вільний продаж.

Так, з метою розробки препарату «Румалон» між ним та Спільним Українсько-Іспанським підприємством у формі Товариства з обмеженою відповідальністю «СПЕРКО УКРАЇНА» було укладено угоду про виробництво продукції та надання супровідних послуг від 13.02.2019 та додаток №1 від 13.02.2019 до такої угоди, якими підтверджується замовлення на розробку, виробництво продукції - лікарського засобу.

Позивач у поданому 13.03.2023 клопотанні ставив під сумнів укладання зазначених угоди від 13.02.2019 та додатку №1 до неї та заявив клопотання про витребування оригіналів таких доказів у відповідача та СУІП ТОВ «СПЕРКО УКРАЇНА».

Представник відповідача в підготовчому судовому засіданні 13.03.2023 не заперечувала щодо надання таких доказів та запевнила суд, що отримає оригінали запитуваних документів у клієнта.

В той же час, в підготовчому судовому засіданні 05.04.2023 представником відповідача було повідомлено суд та представника позивача, що надання оригіналу угоди про виробництво продукції та надання супровідних послуг від 13.02.2019 та додатку №1 від 13.02.2019 до такої угоди є неможливим без пояснення причин ненадання витребуваних доказів.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.04.2023 витребувано від Компанії та СУІП ТОВ «СПЕРКО УКРАЇНА» оригінал Угоди про виробництво продукції та надання супровідних послуг від 13.02.2019 та оригінал додатку №1 від 13.02.2019 до Угоди про виробництво продукції та надання супровідних послуг від 13.02.2019.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

За приписами частин 1, 3 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Доказами, за визначенням частини 1 статті 73 Господарського процесуального кодексу України, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частинами 1-3 статті 81 Господарського процесуального кодексу України визначено, що учасник справи у разі неможливості самостійно надати докази вправі подати клопотання про витребування доказів судом. У клопотанні повинно бути зазначено: 1) який доказ витребовується; 2) обставини, які може підтвердити цей доказ, або аргументи, які він може спростувати; 3) підстави, з яких випливає, що цей доказ має відповідна особа; 4) заходи, яких особа, яка подає клопотання, вжила для отримання цього доказу самостійно, докази вжиття таких заходів та (або) причини неможливості самостійного отримання цього доказу; 5) причини неможливості отримати цей доказ самостійно особою, яка подає клопотання. У разі задоволення клопотання суд своєю ухвалою витребовує відповідні докази.

Судом враховано, що згідно з частиною 1 статті 14 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За приписами частини 4 статті 74 Господарського процесуального кодексу України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків (ст. 73 Господарського процесуального кодексу України).

Належність доказів - спроможність фактичних даних містити інформацію щодо обставин, що входять до предмета доказування, слугувати аргументами (посилками) у процесі встановлення об`єктивної істини. Це міра, що визначає залучення до процесу в конкретній справі тільки потрібних і достатніх доказів. Під належністю доказу розуміється наявність об`єктивного зв`язку між змістом судових доказів (відомості, що містяться в засобах доказування) і самими фактами, що є об`єктом судового пізнання.

З огляду на зміст ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, належними слід визнавати докази, які містять відомості про факти, що входять у предмет доказування у справі, та інші факти, що мають значення для правильного вирішення спору.

Клопотанням, поданим до канцелярії суду 08.05.2023, представник відповідача 1 повідомила суд, що витребувані оригінали доказів були втрачені та не можуть бути надані суду та представнику позивача для огляду. Аналогічне клопотання про втрату оригіналів витребуваних доказів надійшло до суду від представника СУІП ТОВ «СПЕРКО УКРАЇНА».

За змістом ч. 2 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України у разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку про недоведеність факту існування Угоди про виробництво продукції та надання супровідних послуг від 13.02.2019 та додатку №1 від 13.02.2019 до Угоди про виробництво продукції та надання супровідних послуг від 13.02.2019, а відтак долучені до матеріалів справи їх копії не визнаються судом належними та допустимими доказами в розумінні приписів Господарського процесуального кодексу України.

Суд відзначає, що саме лише укладення договорів (у тому числі ліцензійних) щодо розпорядження майновими правами на знак для товарів і послуг не може вважатися використанням даного знака. Доказами використання певного позначення у відповідності з укладеним договором можуть виступати, зокрема, договори купівлі-продажу чи поставки товару, на якому розміщено знак, договори про розміщення рекламної продукції про такі товари на відповідних рекламних носіях тощо. Використання позначення може підтверджуватися й фактичними даними про використання його іншою особою за умови контролю з боку власника свідоцтва (доказами такого використання позначення мають бути такі ж документи, як і у випадку, якби власник знака використовував його у власній діяльності).

За таких умов, оскільки відповідач 1 не надав належних доказів та не довів обставин щодо реального використання в Україні торговельної марки зі словесним позначенням «Румалон» за свідоцтва України НОМЕР_1 від 12.12.2011 протягом п`яти років, які передували даті подання позовної заяви про її дострокове припинення, суд дійшов висновку про задоволення вимоги позовної заяви про дострокове припинення дії свідоцтва України на торговельну марку «Румалон» НОМЕР_1 від 12.12.2011 щодо всіх товарів та в усіх класах Міжнародної класифікації товарів і послуг для реєстрації знаків, в яких він був зареєстрований у зв`язку з його невикористанням.

Також, позивач звернувся до суду з вимогою про зобов`язання відповідача 2 опублікувати відомості про дострокове припинення дії свідоцтва України НОМЕР_1 від 12.12.2011 у офіційному бюлетені Національного органу інтелектуальної власності та внести зміни у реєстр щодо припинення дії міжнародної реєстрації.

Відповідно до абзацу 2 статті 1 Закону України «Про охорону прав на знаки для товарів і послуг» Національний орган інтелектуальної власності (далі - НОІВ) - державна організація, що входить до державної системи правової охорони інтелектуальної власності, визначена на національному рівні Кабінетом Міністрів України як така, що здійснює повноваження у сфері інтелектуальної власності, визначені цим Законом, іншими законами у сфері інтелектуальної власності, актами центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері інтелектуальної власності, та статутом, і має право представляти Україну в міжнародних та регіональних організаціях.

Зокрема, Закон України «Про охорону прав на знаки для товарів і послуг» було доповнено статтею 2-1 наступного змісту: Функції НОІВ виконує юридична особа публічного права (державна організація), утворена центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері інтелектуальної власності, та визначена Кабінетом Міністрів України.

До владних повноважень, делегованих НОІВ, належить:

- приймання заявок, проведення їх експертизи, прийняття рішень щодо них;

- видача свідоцтв на торговельні марки, здійснення державної реєстрації торговельних марок;

- опублікування офіційних відомостей про торговельні марки та подані заявки на торговельні марки у Бюлетені, ведення Реєстру та Бази даних заявок, внесення до Реєстру відомостей,

- надання витягів та виписок в електронній та (або) паперовій формі;

- здійснення міжнародного співробітництва у сфері правової охорони інтелектуальної власності і представлення інтересів України з питань охорони прав на торговельні марки у Всесвітній організації інтелектуальної власності та інших міжнародних організаціях відповідно до законодавства;

- здійснення підготовки, атестації та реєстрації представників у справах інтелектуальної власності (патентних повірених);

- ведення Державного реєстру представників у справах інтелектуальної власності (патентних повірених);

- інформування та надання роз`яснень щодо реалізації державної політики у сфері охорони прав на торговельні марки.

Відповідно до п. 2 розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо створення національного органу інтелектуальної власності» Національний орган інтелектуальної власності є функціональним правонаступником центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері інтелектуальної власності, щодо окремих функцій та повноважень з реалізації державної політики у сфері інтелектуальної власності, визначених цим Законом.

Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 28.10.2022 №943-р «Про деякі питання Національного органу інтелектуальної власності» було визначено, що Державна організація «Український національний офіс інтелектуальної власності та інновацій» виконує функції Національного органу інтелектуальної власності.

За наведених обставин, у зв`язку з задоволенням вимог в частині дострокового повного припинення дії свідоцтва України НОМЕР_1 від 12.12.2011 торговельної марки «РУМАЛОН», суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача в частині зобов`язання відповідача 2 опублікувати відомості про припинення дії свідоцтва України НОМЕР_1 від 12.12.2011 у офіційному бюлетені Національного органу інтелектуальної власності та внести зміни у реєстр щодо припинення дії міжнародної реєстрації, є обґрунтованими, а тому позов у даній частині вимог також підлягає задоволенню.

Враховуючи приписи пункту 2 частини 1 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, суд покладає витрати по сплаті судового збору на відповідача 1.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 129, 233, 237-240 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Форс-Фарма Дистрибюшн» задовольнити повністю.

2. Достроково припинити дію свідоцтва України НОМЕР_1 від 12.12.2011 на торговельну марку «РУМАЛОН» повністю.

3. Зобов`язати Державну організацію «Український національний офіс інтелектуальної власності та інновацій» внести зміни до Державного реєстру свідоцтв України на знаки для товарів і послуг стосовно дострокового припинення дії свідоцтва України НОМЕР_1 від 12.12.2011 на торговельну марку «РУМАЛОН» повністю та здійснити публікацію про це в офіційному бюлетені «Промислова власність».

4. Стягнути з Компанії «Біосайнс Лтд.» (Bioscience Ltd.) (Компанії «Біосайнс Лтд.» (Bioscience Ltd.) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Форс-Фарма Дистрибюшн» (03127, м. Київ, просп. Голосіївський, 132; ідентифікаційний код 41941076) судовий збір у розмірі 4 962 (чотири тисячі дев`ятсот шістдесят дві) грн. 00 коп. Видати наказ.

5. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

6. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 19.06.2023.

Суддя В.П. Босий