ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" травня 2023 р. Справа№ 910/19914/21

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Шаптали Є.Ю.

суддів: Тищенко О.В.

Яковлєва М.Л.

при секретарі Токаревій А.Г.

за участю представників учасників справи: згідно протоколу судового засідання від 16.05.2023

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Л.С.Ц."

на рішення Господарського суду міста Києва від 14.11.2022 у справі №910/19914/21 (суддя Балац С.В., повний текст рішення складено та підписано 25.11.2022)

за позовом Київського національного лінгвістичного університету

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Л.С.Ц."

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача:

1) Товариство з обмеженою відповідальністю "Територіальне міжгосподарче об`єднання "ЛІКО-ХОЛДІНГ";

2) Товариство з обмеженою відповідальністю "Л-ГРУП"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: Міністерство освіти і науки України

про витребування майна з чужого незаконного володіння

ВСТАНОВИВ:

Київський національний лінгвістичний університет звернувся до Господарського суду міста Києва із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Л.С.Ц.» про витребування майна з чужого незаконного володіння.

Позовні вимоги мотивовані тим, що об`єкт нерухомого майна: гуртожиток (секція 5, літ. «А»), загальною площею 1212.8 кв.м., за адресою: м. Київ, вул. Ломоносова, 50/2, секц. 5, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 61, вибув з володіння позивача в результаті неправомірних дій третіх осіб, що призвело до звернення позивача до господарського суду з вимогою про витребування такого об`єкту нерухомого майна з чужого незаконного володіння.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 14.11.2022 позов задоволено повністю.

Витребувано у Товариства з обмеженою відповідальністю «Л.С.Ц.» на користь Київського національного лінгвістичного університету об`єкт нерухомого майна: гуртожиток (секція 5, літ. «А»), загальною площею 1212.8 кв.м., за адресою: м. Київ, вул. Ломоносова, 50/2, секц. 5, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 61.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Л.С.Ц.» на користь Київського національного лінгвістичного університету витрати по сплаті судового збору в сумі 230 681 грн 61 коп.

Задовольняючи позовні вимоги, суд виходив з того, що між позивачем та відповідачем не існує зобов`язальних правовідносин, а спірний об`єкт нерухомого майна вибув з володіння позивача не з його волі, внаслідок неправомірних дій ТОВ «ТМО «ЛІКО-ХОЛДІНГ», тому позивач, будучи законним власником спірного об`єкту нерухомого майна, вправі витребувати такий об`єкт з володіння відповідача на підставі приписів пункту 3 частини 1 статті 388 Цивільного кодексу України. Також суд окремо зазначив, що у зв`язку з тим, що спірний об`єкт нерухомого майна набутий відповідачем безвідплатно у особи, яка не мала права його відчужувати (ТОВ «ТМО «ЛІКО-ХОЛДІНГ»), позивач має право витребувати спірне майно від добросовісного набувача (відповідача) на підставі приписів частини 3 статті 388 Цивільного кодексу України.

Крім того, суд дійшов висновку, що строк позовної давності для пред`явлення позивачем позовних вимог станом на день звернення до суду з позовом - не пропущено.

Не погодившись з прийнятим рішенням суду першої інстанції, Товариство з обмеженою відповідальністю «Л.С.Ц.» звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, у якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 14.11.2022 року по справі №910/19914/21 та ухвалити нове рішення, яким у позові відмовити повністю.

Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до наступного:

- в оскаржуваному рішенні суд першої інстанції відхилив заяву відповідача про пропуск позивачем строку позовної давності з огляду на те, що строк позовної давності було перервано, оскільки позивач у березні 2018 звертався з позовом до ТОВ «ТМО «ЛІКО-ХОЛДІНГ» про зобов`язання вчинити певні дії та визнання права власності на спірний об`єкт нерухомого майна, так як станом на час звернення з таким позовом до суду право власності на такий об`єкт було зареєстровано за ТОВ «ТМО «ЛІКО-ХОЛДІНГ», однак на переконання скаржника такі висновки зроблені внаслідок неповного з`ясування обставин справи, які мають значення, що призвело до неправильного застосування норм матеріального права та ухвалення незаконного рішення;

- у зв`язку з неправильним встановленням обставин справи, суд неправильно застосував ч. 3 ст. 388 ЦК України як підставу для задоволення позову;

- суд також неправильно застосував положення п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України, оскільки позивач не був власником спірного майна та відсутні жодні відомості в реєстрі про отримане право власності на відповідні гуртожитки.

09.01.2023 безпосередньо до Північного апеляційного господарського суду надійшла апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «Л.С.Ц.» на рішення Господарського суду міста Києва від 14.11.2022 у справі №910/19914/21.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09.01.2023 апеляційну скаргу передано на розгляд колегії суддів у наступному складі: головуючий суддя - Шаптала Є. Ю., судді: Козир Т.П., Яковлєв М.Л.

11.01.2023 до Північного апеляційного господарського суду від Київського національного лінгвістичного університету надійшли заперечення проти відкриття апеляційного провадження.

На час надходження апеляційної скарги матеріали справи №910/19914/21 на адресу Північного апеляційного господарського суду не надходили, у зв`язку з чим ухвалою від 11.01.2023 відкладено вирішення питання щодо апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Л.С.Ц.» на рішення Господарського суду міста Києва від 14.11.2022 у справі №910/19914/21 до надходження матеріалів справи на адресу Північного апеляційного господарського суду; доручено Господарському суду міста Києва надіслати матеріали справи №910/19914/21 на адресу Північного апеляційного господарського суду.

13.01.2023 до Північного апеляційного господарського суду від Київського національного лінгвістичного університету надійшли заперечення проти відкриття апеляційного провадження.

25.01.2023 до суду апеляційної інстанції надійшли матеріали вказаної справи.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 30.01.2023 у справі №910/19914/21 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Л.С.Ц.» на рішення Господарського суду міста Києва від 14.11.2022 залишено без руху та надано скаржникові строк для усунення недоліків, допущених останнім при поданні апеляційної скарги.

Через канцелярію Північного апеляційного господарського суду 20.02.2023 від скаржника надійшла заява про усунення недоліків.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 27.02.2023 поновлено Товариству з обмеженою відповідальністю «Л.С.Ц.» пропущений процесуальний строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 14.11.2022 у справі №910/19914/21. Відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Л.С.Ц.» на рішення Господарського суду міста Києва від 14.11.2022 у справі №910/19914/21 та призначено до розгляду на 12.04.2023.

22.03.2023 від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, у відповідності до якого останній просить суд відмовити в її задоволенні, а оскаржуване рішення просить залишити в силі.

Узагальнені доводи відзиву зводяться до наступного:

- обставини, встановлені у справі №910/2861/18 та правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені в постанові від 16.02.2021, є обов`язковими для врахування в даній справі;

- ТОВ «Ліко-Холдінг» незаконно та без волі університету вчинило дії, спрямовані на оформлення об`єкту нерухомого майна, не маючи жодних правових підстав для цього;

- ТОВ «Л.С.Ц.» є незаконним володільцем гуртожитку, є недобросовісним набувачем гуртожитку та набуло гуртожиток безоплатно, а тому таке нерухоме майно підлягає витребуванню на користь університету;

- позовна давність переривалась у березні 2018 року (звернення до суду з вимогами щодо того самого предмету спору - справа №910/2861/18), а тому позов у даній справі подано в межах строку позовної давності.

22.03.2023 через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від Київського національного лінгвістичного університету надійшла заява про забезпечення позову.

Розпорядженням керівника апарату Північного апеляційного господарського суду № 09.1-08/1127/23 від 23.03.2023, у зв`язку з перебуванням судді Козир Т.П. у відрядженні, призначено повторний автоматизований розподіл справи.

Відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду від 23.03.2023 матеріали справи, разом з апеляційною скаргою передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя - Шаптала Є. Ю., судді: Яковлєв М. Л., Гончаров С.А.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 23.03.2023 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Л.С.Ц.» на рішення Господарського суду міста Києва від 14.11.2022 у справі №910/19914/21 прийнято до свого провадження колегією суддів у визначеному складі.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 27.03.2023 відмовлено у задоволенні заяви Київського національного лінгвістичного університету про забезпечення позову.

31.03.2023 електронною поштою та 03.04.2023 до канцелярії суду від Міністерства освіти і науки України надійшли пояснення у справі, у яких третя особа просить суд відмовити в задоволенні апеляційної скарги, оскаржуване рішення - залишити без змін, справу розглядати без участі представника Міністерства. Зокрема, третя особа наголосила, що спірне майно вибуло не з волі університету, майно було зареєстровано за ТОВ «Ліко-Холдінг» без жодних правових підстав та без дозволу Університету, відповідно ТОВ «Ліко-Холдінг» не мало права розпоряджатись гуртожитком будь-яким чином, зокрема передавати його відповідачу, який отримав таке майно безвідплатно.

Розпорядженням керівника апарату Північного апеляційного господарського суду № 09.1-08/135923 від 12.04.2023, у зв`язку з перебуванням судді Гончарова С.А. у відпустці, призначено повторний автоматизований розподіл справи.

Відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду від 12.04.2023 матеріали справи, разом з апеляційною скаргою передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя - Шаптала Є.Ю., судді: Яковлєв М.Л., Тищенко О.В.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 12.04.2023 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Л.С.Ц.» на рішення Господарського суду міста Києва від 14.11.2022 у справі №910/19914/21 прийнято до свого провадження колегією суддів у визначеному складі та призначено до розгляду на 25.04.2023.

24.04.2023 до канцелярії суду від Київського національного лінгвістичного університету надійшла заява про відвід суддів Шаптали Є.Ю., Яковлєва М.Л., Тищенко О.В., мотивована порушенням порядку визначення судді при проведенні авторозподілу даної справи.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 24.04.2023 відмовлено у задоволенні заяви Київського національного лінгвістичного університету про відвід суддів Шаптали Є.Ю., Яковлєва М.Л., Тищенко О.В. від розгляду справи №910/19914/21.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 25.04.2023 відкладено розгляд справи на 16.05.2023.

16.05.2023 через канцелярію суду відповідачем подано клопотання про залучення до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Київську міську раду, вказане клопотання мотивоване тим, що земельна ділянка на якій розташоване нерухоме майно належить до земель комунальної власності територіальної громади міста Києва. Тому на думку заявника, рішення у даній справі може вплинути на права та обов`язки Київської міської ради.

У судове засідання 16.05.2023 з`явилися представник позивача, відповідача та третя особа-1.

Судом також враховано, що в поданих до суду поясненнях третя особа просила розглядати справу без участі представника Міністерства.

Третя особа-2 в судове засідання 16.05.2023 свого представника не направила, про причини неявки суд не повідомила про день, час та місце проведення судового засідання повідомлялась належним чином.

Оскільки явка учасників апеляційного провадження в судове засідання не була визнана обов`язковою, а також враховуючи те, що судочинство здійснюється, зокрема, на засадах рівності та змагальності сторін і учасники судового провадження на власний розсуд користуються наданими їм процесуальними правами, зокрема, правом на участь у судовому засіданні, беручи до уваги строки розгляду апеляційної скарги, встановлені Господарським процесуальним кодексом України, суд апеляційної інстанції вбачає за можливе розглядати дану апеляційну скаргу за відсутності третьої особи-2 за наявними у справі матеріалами.

Щодо клопотання відповідача про залучення третьої особи Київської міської ради, колегія суддів дійшла висновку про відмову в його задоволенні у зв`язку з необґрунтованістю.

Згідно з частиною першою статті 270 Господарського процесуального кодексу України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій Главі.

У відповідності до вимог ч.ч. 1, 2, 5 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, Рішенням Київської міської ради від 28.03.2002 № 380/1814 «Про надання і вилучення земельних ділянок та припинення права користування землею» (далі - рішення Київради № 380/1814) позивачу надано земельну ділянку площею 0,58 га у постійне користування для будівництва, експлуатації та обслуговування гуртожитку для студентів на вул. Ломоносова, 50 у Голосіївському районі м. Києва за рахунок земель міської забудови.

30.08.2004 позивачу видано державний акт на право постійного користування земельною ділянкою серії ЯЯ № 080570, згідно з яким позивач є постійним користувачем земельної ділянки площею 0,5809 га, яка розташована на вул. Ломоносова, 50 у Голосіївському районі м. Києва. Цільове призначення (використання) земельної ділянки - будівництво, експлуатація та обслуговування гуртожитку для студентів.

20.02.2007 між позивачем як забудовником та ТОВ «ТМО «ЛІКО-ХОЛДІНГ» як інвестором укладено договір (далі - Договір), предметом якого є реалізація інвестиційного проекту будівництва інвестиційного об`єкта: комплексу об`єктів соціальної інфраструктури, гуртожитку для студентів та житлових будинків, розташованих за адресою: вул. Ломоносова, 50 у Голосіївському районі м. Києва, з орієнтовним обсягом інвестицій 60 млн. грн.

Пунктом 2.1 Договору визначено, що забудовник доручає інвестору функції замовника від початку реалізації інвестиційного проекту до прийняття гуртожитку для студентів в експлуатацію.

Також положеннями пункту 2.1 Договору визначена характеристика інвестиційного об`єкта, а саме:

- земельна ділянка, розташована на вул. Ломоносова, 50 у Голосіївському районі м. Києва, площею 0,5809 га, рішенням Київради № 380/1814 та згідно з державним актом на право постійного користування земельною ділянкою від 30.08.2004 надана позивачу для будівництва, експлуатації та обслуговування гуртожитку для студентів;

- характеристика містобудівної ситуації та земельної ділянки проектування наведена в архітектурно-планувальному завданні № 06-1374 на проектування будівництва від 05.06.2006.

Додатковою угодою до Договору, яка буде додатком до характеристики інвестиційного об`єкта, будуть наведені показники цієї характеристики, у тому числі:

- обсяг інвестицій по частинах об`єкта з визначенням розміру інвестиційного внеску та частки в майні об`єкта кожного з учасників інвестиційного процесу (згідно техніко-економічним розрахункам з урахуванням нормативно-грошової оцінки земельної ділянки станом на 01.01.2007 та її індексації, а також коштів орендної плати за 49 років та умов, зазначених у пункті 3.1 договору, які уточнюються (визначаються) предпроектними та проектними рішеннями);

- посадові особи інвестора та забудовника, відповідальні за здійснення інвестиційної діяльності;

- вказівка на те, що характеристики уточнюються після затвердження проектно-кошторисної документації.

Умовами пункту 2.2 Договору визначено, що в рамках реалізації інвестиційного проекту інвестор зобов`язується за рахунок власних і (або) залучених коштів та коштів, майна або майнових прав забудовника здійснити будівництво інвестиційного об`єкта згідно з вказаною у пункті 2.1 цього Договору характеристикою. Дату введення об`єкта в експлуатацію сторони визначають у графіку виконання будівельних робіт, який буде затверджений додатковою угодою до цього договору.

Відповідно до пункту 3.1 Договору, після завершення будівництва загальна площа об`єкта розподіляється наступним чином: забудовник отримує 2.500 кв. м. загальної площі студентського гуртожитку; інвестор отримує у власність решту всіх площ, побудованих на вказаній у цьому договорі земельній ділянці будинків і споруд.

Розділом 3 Договору передбачено, зокрема, наступне:

- конкретне майно, предмет передачі у власність інвесторові (та/або залученим ним співінвесторам) і забудовнику за підсумками завершення будівництва та прийняття об`єкта в експлуатацію, визначається з урахуванням умов пункту 3.1 цього договору, про що сторони складають та підписують акти про результати інвестиційної діяльності по об`єкту (пункт 3.2 Договору);

- протягом трьох робочих днів після підписання додаткової угоди, зазначеної у пункті 2.1, забудовник згідно з вимогами чинного законодавства передає інвесторові за актом приймання-передачі будівельний майданчик на весь період будівництва (пункт 3.3 Договору);

- оформлення майнових прав сторін за результатами завершення будівництва та прийняття об`єкта в експлуатацію здійснюється кожною зі сторін у встановленому порядку після виконання зобов`язань за договором відповідно до акта про результати інвестиційної діяльності по об`єкту та умов цього договору (пункт 3.4 Договору);

- взаємовідносини між забудовником та інвестором щодо оформлення прав на земельну площу інвестиційного об`єкта та права користування земельною ділянкою (частиною земельної ділянки) оформляються відповідно до чинного законодавства України та положень і рішень Київської міської ради та її виконавчих органів (Київської міської державної адміністрації та ін.) відповідними додатковими угодами до цього договору (пункт 3.5 Договору).

Підпунктом 5.1.1 Договору визначено, що на забудовника покладено обов`язок надати інвестору земельну ділянку під будівництво. Факт передачі земельної ділянки в межах цього договору сторони розглядають як частину внеску забудовника у фінансування будівництва інвестиційного об`єкта, необхідного і достатнього для фінансування будівництва його частки у загальній площі, без якого інвестор не може здійснити інвестиційну діяльність за цим договором.

Положеннями підпункту 5.1.5 Договору передбачено, що забудовник зобов`язується після прийняття об`єкта в експлуатацію і виконання всіх зобов`язань сторін по здійсненню інвестиційного проекту забезпечити оформлення у встановленому порядку акта про результати інвестиційної діяльності по об`єкту та здійснити оформлення прав на свою частку загальних площ інвестиційного об`єкта.

ТОВ «ТМО «ЛІКО-ХОЛДІНГ» отримало повноваження замовника будівництва; здійснило будівництво на земельній ділянці, яка знаходиться у користуванні позивача; будинок, який розташований на земельній ділянці останнього і частиною якого є гуртожиток, введений в експлуатацію; сторони договору виконали три етапи реалізації інвестиційного проекту і перейшли до четвертого, у зв`язку з чим позивач забезпечив оформлення акта про результати інвестиційної діяльності по об`єкту та направив його для підписання ТОВ «ТМО «ЛІКО-ХОЛДІНГ», проте останнім такий акт не підписаний та не забезпечено його оформлення, що є порушенням підпункту 5.1.3 Договору.

Сертифікатом серії ІУ № 91 від 12.03.2015 державна архітектурно-будівельна інспекція України засвідчила відповідність закінченого будівництвом об`єкта «Будівництво житлових будинків з підземними паркінгами та закладами по обслуговуванню населення за адресою: вул. Вільямса, 7 і вул. Ломоносова, 42-50 у Голосіївському районі м. Києва. Житловий будинок № 50/2 по вул. Ломоносова (секція № 4, № 5, № 6, № 7) (ІV черга будівництва, 2 пусковий комплекс)», місцезнаходження: вул. Ломоносова, 50/2 у Голосіївському районі м. Києва, площа житлового будинку - 36 409,79 кв. м., загальна площа квартир - 18 907,6 кв. м., житлова площа квартир - 9 374,3 кв. м., кількість квартир - 262, кількість поверхів - 16; 18, площа вбудованих, вбудовано-прибудованих та прибудованих приміщень - 2 226,3 кв. м., у т. ч.: офіс № 1 - 86,6 кв. м., офіс № 2 - 186,6 кв. м., офіс № 3 - 173,0 кв. м., офіс № 4 - 143,4 кв. м., офіс № 5 - 83,2 кв. м., офіс № 6 - 214, 2 кв. м., офіс № 7 - 240,1 кв. м., офіс № 8 - 123,8 кв. м., промисловий магазин № 1 - 78,5 кв. м., промисловий магазин № 2 - 108,2 кв. м., продуктовий магазин - 198,4 кв. м., салон краси - 59,6 кв. м., кафетерій № 1 - 298,6 кв. м., кафетерій № 2 - 232,1 кв. м.; загальна площа гуртожитку - 2 651,4 кв. м., площа паркінгу - 3.145,0 кв. м., кількість машиномісць у паркінгу - 103 м/м., проектній документації та підтвердила його готовність до експлуатації. Замовник об`єкта - ТОВ «ТМО «ЛІКО-ХОЛДІНГ».

Листом від 05.12.2017 № 1504/01 позивач звернувся до ТОВ «ТМО «ЛІКО-ХОЛДІНГ» з вимогою направити підписаний з боку відповідача акт про результати інвестиційної діяльності по об`єкту будівництва, а також передати всю необхідну і достатню документацію для належного оформлення права власності на приміщення гуртожитку.

Розглянувши вказаний лист позивача, листом від 29.12.2017 № 792 ТОВ «ТМО «ЛІКО-ХОЛДІНГ» звернулося до позивача з вимогами:

- погодити обсяг інвестицій з визначенням розміру інвестиційного внеску учасників та частки у майні відповідно до витрат, понесених сторонами при будівництві інвестиційного об`єкта, а саме: 2.084.211,11 грн. - обсяг інвестицій позивача та 19.116.361,00 грн. - обсяг інвестицій ТОВ «ТМО «ЛІКО-ХОЛДІНГ» відповідно до опосередкованої вартості спорудження житла у м. Києві;

- надати підписаний акт приймання-передачі земельної ділянки під будівельний майданчик на період будівництва (пункт 3.3 Договору);

- вирішити питання щодо відшкодування витрат ТОВ «ТМО «ЛІКО-ХОЛДІНГ», пов`язаних зі сплатою пайової участі при введенні в експлуатацію гуртожитку (підпункт 5.1.4, пункт 10.1 Договору);

- надати документи, передбачені підпунктами 6.1.1, 6.1.2, 6.1.3 Договору.

ТОВ «ТМО «ЛІКО-ХОЛДІНГ» зазначило, що після врахування наведених обставин повернеться до обговорення положень акта про результати інвестиційної діяльності по об`єкту.

Листом від 14.03.2018 № 530/01 позивач звернувся до ТОВ «ТМО «ЛІКО-ХОЛДІНГ» з повторною вимогою підписати акт про результати інвестиційної діяльності по об`єкту.

Листом від 06.04.2018 № 204 ТОВ «ТМО «ЛІКО-ХОЛДІНГ» у відповідь на вказану вимогу позивача зазначило, що за результатами розгляду подібного листа від 05.12.2017 товариство вже направляло лист від 29.12.2017 № 792, у якому просило надати документи на підтвердження виконання умов Договору, однак позивачем ці умови за Договором не виконані.

Відповідно до інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру іпотек, єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, за ТОВ «ТМО «ЛІКО-ХОЛДІНГ» зареєстровано право власності на наступні об`єкти нерухомого майна:

- гуртожиток (секція 5, літ. «А») загальною площею 1.212,8 кв. м., житловою площею 481,3 кв. м. за адресою: м. Київ, вулиця Ломоносова, будинок 50/2, секція 5;

- гуртожиток (секція 4, літ. «А») загальною площею 722,6 кв. м. за адресою: м. Київ, вулиця Ломоносова, будинок 50/2, секція 4;

- гуртожиток (секція 6, літ. «А») загальною площею 716 кв. м., житловою площею 335,6 кв. м за адресою: м. Київ, вулиця Ломоносова, будинок 50/2, секція 6.

З огляду на порушення ТОВ «ТМО «ЛІКО-ХОЛДІНГ» умов Договору у вигляді відсутності оформлення за позивачем права власності на спірне майно, що виникло у останнього з моменту введення будинку в експлуатацію, позивач звернувся до суду із позовом до про зобов`язання вчинити дії та визнання права власності (вимоги первісного позову).

Рішенням Господарського суду міста Києва від 12.12.2018 у справі 910/2861/18, яке залишено без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 27.05.2019, у задоволенні первісного позову відмовлено.

Постановою Великої Палати Верховного Суду від 16.02.2021 постанову Північного апеляційного господарського суду від 27.05.2019 та рішення Господарського суду міста Києва від 12.12.2018 у справі №910/2861/18 в частині відмови у задоволенні первісного позову змінено в редакції такої постанови.

Вказаною постановою Велика Палата Верховного Суду, зокрема, зазначила, що вимога позивача про визнання за ним права власності на спірне майно є неефективним способом захисту, бо позивач є тим суб`єктом, який набуває право власності на збудовані на відповідній ділянці об`єкти, а тому може заявити саме віндикаційний позов.

Приймаючи до уваги правові висновки, викладені у постанові від 16.02.2021 у справі №910/2861/18, позивач звернувся до Господарського суду міста Києва з даним позовом до відповідача з вимогою про витребування об`єкту нерухомого майна (гуртожиток (секція 5, літ. «А»), загальною площею 1212.8 кв.м., за адресою: м. Київ, вул. Ломоносова, 50/2, секц. 5, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 61), мотивуючи вибуття такого об`єкту нерухомого майна з володіння позивача в результаті неправомірних дій третіх осіб.

Суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову, з чим погоджується колегія суддів з огляду на наступне.

Відповідно до інформаційної довідки з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру іпотек, єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 30.10.2020 № 230477251, за ТОВ «ТМО «ЛІКО-ХОЛДІНГ» 21.04.2016 зареєстровано право власності на гуртожиток (секція 5, літ. «А») загальною площею 1.212,8 кв. м., житловою площею 481,3 кв. м. за адресою: м. Київ, вулиця Ломоносова, будинок 50/2, секція 5. Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 61 (далі - спірний об`єкт нерухомого майна). Підставою такої реєстрації зазначено: сертифікат, серія та номер: ІУ91, виданий 12.03.2015, видавник: державна архітектурно-будівельна інспекція України; технічний паспорт, серія та номер: б/н, виданий 08.12.2014, видавник: Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна.

Так, укладаючи Договір позивач зобов`язався надати інвестору будівельний майданчик на весь період будівництва на земельній ділянці, наданій позивачу рішенням Київради № 380/1814 у постійне користування під будівництво.

Приписами частин першої та другої статті 83 Земельного кодексу України встановлено, що землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності.

Відповідно до частин першої та другої статті 84 Земельного кодексу України, у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності. Право державної власності на землю набувається і реалізується державою через органи виконавчої влади відповідно до повноважень, визначених цим Кодексом.

Права постійного користування земельною ділянкою із земель державної та комунальної власності набувають підприємства, установи та організації, що належать до державної та комунальної власності та громадські організації інвалідів України, їх підприємства (об`єднання), установи та організації (частина друга статті 92 ЗК України у редакції на час укладення спірного договору).

Відповідно до частини першою статті 95 Земельного кодексу України, землекористувачі, якщо інше не передбачено законом або договором, мають право: а) самостійно господарювати на землі; б) власності на посіви і насадження сільськогосподарських та інших культур, на вироблену продукцію; в) використовувати у встановленому порядку для власних потреб наявні на земельній ділянці загальнопоширені корисні копалини, торф, ліси, водні об`єкти, а також інші корисні властивості землі; г) на відшкодування збитків у випадках, передбачених законом; ґ) споруджувати жилі будинки, виробничі та інші будівлі і споруди.

Виходячи з наведених норм, суд першої інстанції правильно зазначив про те, що позивач як постійний користувач земельної ділянки, наданої рішенням Київради № 380/1814, наділений правом володіння та користування такою земельною ділянкою, а також правом спорудження на ній жилих будинків, виробничих та інших будівель і споруд.

Позивачу належить право постійного користування земельною ділянкою, на якій здійснено будівництво спірного об`єкту нерухомого майна, водночас вказане сторонами спору не заперечується.

Приписами пункту 2 частини першої статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» встановлено, що право постійного користування земельною ділянкою є речовим правом.

Право постійного користування регламентується насамперед статтею 92 Земельного кодексу України, частиною першою якої передбачено, що право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку.

Положеннями частини першої статті 122 Земельного кодексу України визначено, що сільські, селищні, міські ради надають земельні ділянки у постійне користування юридичним особам із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Статтями 142, 149 Земельного кодексу України регулюється припинення права постійного користування земельною ділянкою у разі добровільної відмови землекористувача та вилучення земельної ділянки, що перебуває в постійному користуванні.

Водночас нормами Земельного кодексу України не регламентовані відносини щодо набуття права власності на майно, збудоване на земельній ділянці, яка належить особі на праві постійного користування.

У зв`язку з вказаним, до відносин щодо права постійного користування землею, наданою для забудови, за аналогією закону слід застосовувати норми глави 34 «Право користування чужою земельною ділянкою для забудови» Цивільного кодексу України.

Відповідно до частини другої статті 415 Цивільного кодексу України, землекористувач має право власності на будівлі (споруди), споруджені на земельній ділянці, переданій йому для забудови.

Суд звертає увагу на важливість принципу superficies solo cedit (збудоване на поверхні слідує за землею). Принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який хоча безпосередньо і не закріплений у загальному вигляді в законі, тим не менш знаходить свій вияв у правилах статті 120 Земельного кодексу України, статті 377 Цивільного кодексу України та пункті 8.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.12.2018 у справі № 910/18560/16 (провадження № 12-143гс18)).

Тому не допускається набуття права власності на об`єкти нерухомого майна особою, яка не має права власності або іншого речового права на земельну ділянку, яке передбачає можливість набуття права власності на будівлі, споруди, розташовані на такій земельній ділянці.

Таким чином, виходячи з принципу єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди право власності набуває той, хто має речове право на землю. Оскільки суб`єктом права постійного користування земельною ділянкою є позивач, тобто саме йому надане право будівництва на цій ділянці, то лише позивач і набуває права власності на збудовані на такій земельній ділянці об`єкти.

Відповідно до зазначених норм права сторони у пунктах 2.1, 5.1.4 та статті 4 Договору передбачили, що забудовником та замовником будівництва спірного нерухомого майна є саме позивач, а ТОВ «ТМО «ЛІКО-ХОЛДІНГ» виконує функції замовника будівництва за дорученням позивача.

Відповідно до статті 876 Цивільного кодексу України, власником об`єкта будівництва або результату інших будівельних робіт є замовник, якщо інше не передбачено договором. При цьому в Договорі сторони передбачили, що ТОВ «ТМО «ЛІКО-ХОЛДІНГ» є власником результатів будівництва лише до прийняття об`єкта в експлуатацію (пункт 5.2.2 Договору).

Як встановлено судом, спірний об`єкт нерухомого майна прийнятий в експлуатацію.

При цьому, у разі незаконного заволодіння майном власника іншою особою належним способом захисту є віндикаційний позов (стаття 387 Цивільного кодексу України). Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно. Рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Отже, задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника.

Отже, позивач є тим суб`єктом, який набуває право власності на збудовані на відповідній ділянці об`єкти (спірний об`єкт нерухомого майна).

Відтак, як правильно зазначив суд першої інстанції, здійснення реєстрації права власності на спірний об`єкт нерухомого майна за ТОВ «ТМО «ЛІКО-ХОЛДІНГ» є неправомірним, враховуючи відсутність у останнього речового права на земельну ділянку, на якій побудований спірний об`єкт нерухомого майна. Водночас ознак самочинного будівництва судом у даній справі не встановлено.

Відповідно до частин 1, 2 статті 321 Цивільного кодексу України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

За змістом статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Приписами пункту 3 частини 1 статті 388 Цивільного кодексу України встановлено, що якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Частиною 3 статті 388 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Положення статті 388 Цивільного кодексу України застосовуються як підстава позову про витребування майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника не з його волі іншим шляхом і було відчужене третій особі за умови, що між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.

Виходячи з викладених обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що оскільки між позивачем та відповідачем не існує зобов`язальних правовідносин, а спірний об`єкт нерухомого майна вибув з володіння позивача не з його волі, внаслідок неправомірних дій ТОВ «ТМО «ЛІКО-ХОЛДІНГ», то позивач, будучи законним власником спірного об`єкту нерухомого майна, вправі витребувати такий об`єкт з володіння відповідача на підставі приписів пункту 3 частини 1 статті 388 Цивільного кодексу України.

Окремо слід зауважити, що оскільки спірний об`єкт нерухомого майна набутий відповідачем безвідплатно у особи, яка не мала права його відчужувати (ТОВ «ТМО «ЛІКО-ХОЛДІНГ»), позивач має право витребувати спірне майно від добросовісного набувача (відповідача) на підставі приписів частини 3 статті 388 Цивільного кодексу України.

Як встановлено судом, спірний об`єкт нерухомого майна набутий відповідачем безвідплатно у особи, яка не мала права його відчужувати (розподільчий баланс станом на 31.10.2020 та розшифрування активів, зобов`язань і капіталу, які передаються відповідачу станом на 31.10.2020, затверджені загальними зборами учасників ТОВ «ТМО «ЛІКО-ХОЛДІНГ», оформлених протоколом від 06.11.2020 № 20).

Відповідно до інформаційної довідки з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру іпотек, єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 26.11.2021 № 286994878, реєстрація права власності на спірний об`єкт нерухомого майна за відповідачем здійснена 11.11.2020.

Відтак, за висновком суду, вказані обставини свідчать про окрему підставу для задоволення заявленої позовної вимоги про витребування у відповідача спірного об`єкту нерухомого майна на підставі приписів частини 3 статті 388 Цивільного кодексу України.

Аналізуючи наведене в сукупності, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позовна вимога про витребування у відповідача спірного об`єкту нерухомого майна у володіння позивача є обґрунтованою, правомірною та такою, що підлягає задоволенню повністю.

Щодо позовної давності.

Відповідач під час розгляду справи в суді першої інстанції та ТОВ «ТМО «ЛІКО-ХОЛДІНГ» заявляли про пропуск позивачем строку позовної давності, а відповідні заяви були судом відхилені.

Аналогічні доводи містить також й апеляційна скарга, у якій відповідач зазначає, що такі висновки зроблені внаслідок неповного з`ясування обставин справи, які мають значення, що призвело до неправильного застосування норм матеріального права та ухвалення незаконного рішення.

Приписами частини 1 статті 264 Цивільного кодексу України встановлено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку.

У дослідженні обставин, пов`язаних із вчиненням зобов`язаною особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку (частина 1 статті 264 Цивільного кодексу України), господарському суду необхідно у кожному випадку встановлювати, коли конкретно вчинені боржником відповідні дії, маючи на увазі, що переривання перебігу позовної давності може мати місце лише в межах строку давності, а не після його спливу.

Як було зазначено вище та враховано судом, позивач у березні 2018 звернувся до Господарського суду міста Києва із позовом до ТОВ «ТМО «ЛІКО-ХОЛДІНГ» про зобов`язання вчинити дії та визнання права власності (вимоги первісного позову), зокрема, на спірний об`єкт нерухомого майна, за результатом розгляду якого Великою Палатою Верховного Суду винесено постанову від 16.02.2021 у справі №910/2861/18.

Звернення позивача з позовом саме до ТОВ «ТМО «ЛІКО-ХОЛДІНГ» зумовлене тим, що станом на час звернення з таким позовом до суду, право власності на спірний об`єкт нерухомого майна було зареєстроване саме за ТОВ «ТМО «ЛІКО-ХОЛДІНГ» (реєстрація - 21.04.2016).

Доводи відповідача про інший суб`єктний склад сторін у справі 910/2861/18 судом відхиляються, оскільки спір у даній справі та у справі №910/2861/18 стосувався захисту права власності на спірне нерухоме майно (в даному випадку на спірний об`єкт нерухомого майна). При цьому, у березні 2018 спірний об`єкт нерухомого майна ще не був зареєстрований на праві власності за відповідачем (реєстрація - 11.11.2020).

На підставі викладених обставин, позивач скористався своїм правом, наданим Господарським процесуальним кодексом України, та 03.12.2021 звернувся до Господарського суду міста Києва з даним позовом із обранням способу захисту, вказаному у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.02.2021 у справі №910/2861/18.

Отже, як правильно зазначив суд першої інстанції, до винесення Великою Палатою Верховного Суду постанови від 16.02.2021 у справі №910/2861/18 позивач був позбавлений можливості на звернення до суду із даним позовом, оскільки спір у справі №910/2861/18 стосувався захисту права власності на спірне нерухоме майно (в даному випадку на спірний об`єкт нерухомого майна).

Крім того, стосовно строків позовної давності щодо відповідача, за яким спірний об`єкт нерухомого майна зареєстрований 11.11.2020, а позивач звернувся до суду з позовом 03.12.2021 суд наголошує, що строки позовної давності за вказаних обставин не пропущено.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що строк позовної давності для пред`явлення позивачем позовних вимог станом на день звернення до суду з позовом - не пропущено.

Усі інші доводи та міркування учасників справи, окрім зазначених в мотивувальній частині, судом апеляційної інстанції враховано, однак вони не спростовують наведених вище висновків суду та не можуть бути достатньою підставою для скасування рішення суду першої інстанції.

Апеляційний господарський суд, перевіривши матеріали справи та дослідивши доводи учасників справи, дійшов висновку, що судом першої інстанції за результатами розгляду справи було прийнято законне та вмотивоване рішення на підставі належних та допустимих доказів, а скаржником у поданій апеляційній скарзі вищенаведені висновки суду першої інстанції не спростовано.

Отже, апеляційний господарський суд не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення Господарського суду міста Києва від 14.11.2022 у справі №910/19914/21.

Згідно з ст. 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права.

За змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кузнєцов та інші проти Російської Федерації» зазначено, що одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції.

Така позиція є усталеною практикою Європейського суду з прав людини (справи «Серявін та інші проти України», «Проніна проти України») і з неї випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Так, у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини зазначає, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року).

Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Суд апеляційної інстанції зазначає, що враховуючи положення ч. 1 ст. 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 р. N 475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів N 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 р. N3477-IV (3477-15) «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

У рішенні Суду у справі Трофимчук проти України № 4241/03 від 28.10.2010 Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін.

Колегія суддів зазначає про те, що при апеляційному перегляді не встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права щодо винесення судом першої інстанції рішення, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду, наведені в оскаржуваному рішенні.

За таких обставин, висновки суду першої інстанції про встановлені обставини і правові наслідки відповідають дійсним обставинам справи і підтверджуються достовірними доказами, а тому рішення Господарського суду міста Києва від 14.11.2022 у справі №910/19914/21 відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи і підстав для його скасування не вбачається.

З огляду на викладене, судова колегія приходить до висновку про те, що апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «Л.С.Ц.» на рішення Господарського суду міста Києва від 14.11.2022 у справі №910/19914/21 є необґрунтованою та такою, що задоволенню не підлягає.

Судові витрати за розгляд апеляційної скарги у зв`язку з відмовою в її задоволенні на підставі ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на апелянта.

Крім того, оскільки ухвалою Північного апеляційного господарського суду 27.02.2023 дія оскаржуваного рішення була зупинена з огляду на приписи ч. 5 ст. 262 Господарського процесуального кодексу України та у зв`язку з прийняттям постанови за результатами апеляційного перегляду рішення Господарського суду міста Києва від 14.11.2022 у справі №910/19914/21, дія вказаного рішення підлягає поновленню.

Керуючись ст.ст. 129, 231, 269, 270, 275, 276, 281 - 284 ГПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Л.С.Ц." - залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 14.11.2022 у справі №910/19914/21 - залишити без змін.

3. Судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на апелянта.

4. Матеріали справи № 910/19914/21 повернути до господарського суду першої інстанції.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та строки, передбачені ГПК України.

Повний текст постанови складено та підписано 13.06.2023 після виходу суддів з відпустки.

Головуючий суддя Є.Ю. Шаптала

Судді О.В. Тищенко

М.Л. Яковлєв