ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 червня 2023 року

м. Київ

Cправа № 908/2187/21

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

головуючого - Пєскова В. Г.,

суддів: Банаська О. О., Картере В. І.

за участю секретаря судового засідання Багнюка І. І.,

учасники справи:

представник АТ КБ "ПриватБанк" - Куценко О. В.,

представники інших учасників справи в судове засідання не з`явилися,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк"

на постанову Центрального апеляційного господарського суду від 06.07.2022

у складі колегії суддів: Вечірка І. О. (головуючий), Кузнєцова В. О., Мороза В. Ф.,

та ухвалу Господарського суду Запорізької області від 02.02.2022 в частині відхилених грошових вимог Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк"

у складі судді Черкаського В. І.

у справі № 908/2187/21

про неплатоспроможність фізичної особи ОСОБА_1 ,

На розгляд Суду постало питання обґрунтованості заявлених кредитором грошових вимог у вигляді відсотків за неправомірне користування кредитом, які нараховані банком після вимоги про повернення кредиту.

ВСТАНОВИВ

Обставини справи

1. 20.02.2008 між Акціонерним товариством Комерційний банк "ПриватБанк" (далі - АТ КБ "ПриватБанк") та ОСОБА_1 (позичальник) було укладено Договір про іпотечний кредит № DNC0GI (надалі - кредитний договір) за яким Банк зобов`язався надати боржнику грошові кошти в сумі 151 500 грн, а останній зобов`язався повернути кредит, сплатити відсотки за користування кредитом в розмірі 15 % річних, а також сплатити винагороду за надання фінансового інструменту у розмірі 0,00% річних (п. 1.1. кредитного договору).

2. 17.07.2008 ОСОБА_1 звернувся до АТ КБ "ПриватБанк" із листом, в якому просив змінити валюту кредиту по договору №DNC0GI від 20.02.2008 та конвертувати існуючу заборгованість в розмірі 150 353,41 грн (тіло кредиту) в валюту дол. США по курсу на дату заключення додаткової угоди до договору.

3. 22.07.2008 між АТ КБ "ПриватБанк" та ОСОБА_1 було укладено додаткову угоду до кредитного договору №DNC0GI від 20.02.2008 за якою Банк зобов`язався надати боржнику кредитні кошти шляхом перерахування на рахунок № НОМЕР_1 на строк з 22.07.2008 по 20.02.2013 включно, у розмірі 32 544,03 дол. США на наступні цілі: на придбання нерухомості, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,17% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, винагороди за резервування ресурсів у розмірі 3% річних від суми зарезервованих ресурсів, винагороди за проведення додаткового моніторингу згідно п. 7.2. договору.

4. Пунктом 5.5 Договору про іпотечний кредит № DNC0GI від 20.02.2008 в редакції додаткової угоди б/д та б/н визначено, що терміни позовної давності по вимогах по стягненню кредиту, відсотків за користування кредиторів, винагороди, неустойки - пені, штрафів за даним договором встановлюється сторонами тривалістю 5 років.

5. Станом на 22.07.2008 залишок заборгованості по договору про іпотечний кредит №DNC0GI від 20.02.2008 складає 150 353,41 грн, що еквівалентно 32 544,03 дол. США (п. 8.1 кредитного договору).

6. При цьому, станом на 22.07.2008 за кредитним договором №DNC0GI від 20.02.2008 наявна заборгованість у національній валюті гривні, яка виникла до укладання додаткової угоди: 189,08 грн - проценти; 3728,03 грн - пеня.

7. АТ КБ "ПриватБанк" виконав свої зобов`язання за кредитним договором №DNC0GI від 20.02.2008 укладеним із ОСОБА_1 , однак останній допустив прострочення виконання зобов`язання.

8. 22.08.2007 між АТ КБ "ПриватБанк" та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № DNC0G100000138 за яким Банк зобов`язався надати боржнику кредитні кошти шляхом надання готівкою через касу на строк з 22.08.2007 по 28.08.2037 включно, у вигляді не поновлюваної кредитної лінії у розмірі 31030,00 дол. США на наступні цілі: купівля квартири у розмірі 23 200 дол. США, а також у розмірі 7 830 дол. США на сплату страхових платежів у випадках та в порядку передбачених п.п. 2.1.3., 2.2.7 Договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 1% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, щомісяця в період сплати у розмірі 0,20% від суми виданого кредиту, відсотки за дострокове погашення кредиту згідно п. 3.11. договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п. 6.2. даного Договору. Періодом сплати вважати період з "21" по "28" число кожного місяця (п. 7.1. кредитного договору).

9. Погашення заборгованості за цим договором (за винятком винагороди, що сплачується в момент надання кредиту) здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати позичальник повинен надавати банку кошти (щомісячний платіж) в сумі 288,05 доларів США для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди, комісії.

10. У разі порушення вищевказаних термінів оплати (зокрема оплати заборгованості не в повному обсязі) на 120 календарних днів, - позичальник зобов`язаний повернути (сплатити) суму кредиту (залишок заборгованості по кредиту), відсотків, винагороди, пені в повному обсязі в останній день місяця, в якому відбулося порушення оплати на 120 календарних днів (п. 7.1. кредитного договору).

11. Згідно з п.п. 3.1., 3.2. кредитного договору за користування кредитом у період з дати списання коштів із кредитного рахунку до дати погашення кредиту позичальник щомісяця в період сплати сплачує відсотки в розмірі, зазначеному в п. 7.1. даного договору. Згідно ст. 212 ЦК України, при порушенні позичальником зобов`язань по погашенню кредиту, передбачених пп. 1.1., 2.2.4., 2.3.3. цього договору, позичальник сплачує банку відсотки за користування кредитом у розмірі, зазначеному у п. 7.4. цього договору на місяць, розраховані на суму непогашеної в строк заборгованості за кредитом. Розраховані відповідно до цього пункту договору відсотки сплачуються позичальником щомісяця в період сплати понад зазначену в п. 1.1. суми щомісячного платежу за кредитним договором (у випадку погашення заборгованості шляхом надання щомісячного платежу й установлення йому суми в п. 1.1.). При встановленні банком у порядку, передбаченому п. 2.3.2. зменшеної процентної ставки, умови даного пункту вважаються скасованими з дати встановлення зменшеної процентної ставки.

12. Пунктом 7.4. договору передбачено, що згідно зі ст. 212 ЦК України, при порушенні позичальником зобов`язань по погашенню кредиту, передбачених пп. 1.1., 2.2.4, 2.3.3. цього договору, позичальник сплачує банку відсотки за користування кредитом у розмірі 2,46% на місяць, розраховані на суму непогашеної в строк заборгованості за кредитом.

13. Судами попередніх інстанцій встановлено, що АТ КБ "ПриватБанк" виконав свої зобов`язання за кредитним договором №DNC0G100000138 від 22.08.2007 укладеним із ОСОБА_1 , однак останній допустив прострочення виконання зобов`язання.

14. 08.10.2015 рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська у справі №200/6313/15-ц з ОСОБА_1 на користь АТ КБ "ПриватБанк" стягнуто 85 935,05 доларів США, що за курсом 23,09 грн відповідно до службового розпорядження НБУ від 05.03.2015, складає 1 987 894,23 грн, в тому числі: заборгованість за кредитом 23 752,15 доларів США; сума заборгованості по процентам за користування кредитом 18 566,34 доларів США; заборгованість по комісії за користування кредитом 3 459,20 доларів США; пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором 36 054,90 доларів США; сума штрафу (фіксована частина) 10,83 доларів США; сума штрафу (процентна складова) 4 091,63 доларів США; судовий збір в розмірі 3 654 грн.

15. 12.08.2021 ухвалою Господарського суду Запорізької області відкрито провадження у справі № 908/2187/21 про неплатоспроможність фізичної особи ОСОБА_1 .

16. На офіційному веб-порталі судової влади України здійснено публікацію повідомлення №67031 від 12.08.2021 про відкриття Господарським судом Запорізької області провадження у справі про неплатоспроможність фізичної особи ОСОБА_1 .

Подання заяви з грошовими вимогами

17. 14.09.2021 до суду першої інстанції надійшла заява АТ КБ "ПриватБанк", в якій Банк просив визнати грошові вимоги до боржника:

1) за договором про іпотечний кредит №DNC0GI від 20.02.2008 станом на 12.08.2021 з урахуванням реалізації предмету іпотеки за іпотечним договором №DNC0GI від 20.02.2008 в гривнях:

- 680 725,78 грн - заборгованість за тілом кредиту;

- 294 962,91 грн - заборгованість за процентами за період 20.02.2008 - 11.08.2021;

- 57 045,37 грн - заборгованість з комісії;

- 1 747 426,79 грн - заборгованість з пені (ставка пені визначена у п. 8.4. кредитного договору) за період 20.02.2008 - 11.08.2021;

- 189,08 грн - заборгованість за процентами, як нараховані до укладення додаткової угоди (до конвертації тіла кредиту в іноземну валюту);

- 3 728,03 грн - заборгованість з пені, яка нарахована до укладення додаткової угоди (до конвертації тіла кредиту в іноземну валюту).

2) за кредитним договором №DNC0G100000138 від 22.08.2007 вимоги:

- 635 256 грн - заборгованість за тілом кредиту;

- 1 057 492,37 грн - заборгованість за процентами (проценти нараховані за правомірне і неправомірне користування кредитними коштами - згідно п. 7.1., 7.4. кредитного договору) за період 22.08.2007 - 29.07.2021;

- 173 062,84 грн - заборгованість з комісії;

- 3 248 459,96 грн. - заборгованість з пені (ставка пені визначена у п. 4.1. кредитного договору) за період 22.08.2007 - 29.07.2021;

- 109 721,11 грн - сума штрафів стягнутих рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 08.10.2015 у справі №200/6313/15-ц;

- 3 654 грн - судовий збір стягнутий рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 08.10.2015 у справі №200/6313/15-ц.

18. ОСОБА_1 до суду першої інстанції подано заяву від 05.10.2021 про застосування строків позовної давності до вимог АТ КБ "ПриватБанк" за договорами №DNC0GI від 20.02.2008 та №DNC0G100000138 від 22.08.2007.

Короткий зміст ухвали суду першої інстанції

19. 02.02.2022 ухвалою Господарського суду Запорізької області від у справі №908/2187/21 частково задоволено заяву АТ КБ "ПриватБанк" з грошовими вимогами до боржника. Визнано вимоги АТ КБ "ПриватБанк" у розмірі 2 302 004,10 грн. Зобов`язано керуючого реструктуризацією включити вимоги АТ КБ "ПриватБанк" до реєстру вимог кредиторів у відповідності до вимог Кодексу України з процедур банкрутства. Зобов`язано керуючого реструктуризацією включити витрати АТ КБ "ПриватБанк" по сплаті судового збору за подання заяви у розмірі 4 540 грн до реєстру вимог кредиторів відповідно до ч. 2 ст. 133 Кодексу України з процедур банкрутства. В іншій частині заяви відмовлено.

20. Суд першої інстанції виходив з того, що вимоги у розмірі 39 539,52 грн дол. США - заборгованість по процентам за період з 22.08.2007 - 29.07.2021 роки не є процентами у розумінні статті 625 ЦК України, оскільки сторони договору не зробили про це посилання у п. 7.4. кредитного договору №DNC0G100000138 від 22.08.2007. Відтак, нарахування банком заборгованості по процентам та пені включно не відповідає висновкам Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі №310/11534/13-ц.

21. Суд дійшов висновку, що враховуючи визначені строки позовної давності у п`ять років (передбачені Договором про іпотечний кредит №DNC0GI від 20.02.2008) та у три роки (у кредитному договорі №DNC0G100000138 від 22.08.2007 строки позовної давності не встановлювались), банком правомірно заявлені вимоги, які підтверджуються рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 08.10.2015 у справі №200/6313/15-ц, станом на момент подання заяви - 09.09.2021: 85 935,05 дол. США х 26, 7452 (грн за 1 дол. США) = 2 298 350,10 грн (за заочним рішенням) + 3 654 грн (судові витрати за заочним рішенням) = 2 302 004,10 грн.

22. Інші вимоги, за висновком суду першої інстанції, заявлені Банком з пропуском строків позовної давності.

23. Суд також вказав про відсутність підстав для застосування до вимог, що підтверджуються рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 08.10.2015 у справі №200/6313/15-ц, норм чинного законодавства про застосування позовної давності.

Короткий зміст апеляційних скарг

24. Керуючий реструктуризацією боргів арбітражний керуючий Лященко Сергій Сергійович звернувся з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати ухвалу Господарського суду Запорізької області від 02.02.2022 у справі №908/2187/21 повністю та постановити нову ухвалу, якою встановити наявність кредиторських вимог в розмірі 8 011 724,24 грн та відмовити в повному обсязі у визнанні кредиторських вимог АТ КБ "ПриватБанк" до ОСОБА_1 , в зв`язку із пропуском строку позовної давності, посилаючись на порушення судом першої інстанції ст.ст. 256, 257, 267 ЦК України. На думку боржника, сплив позовної давності є підставою для уникнення боржником цивільної відповідальності за невиконання рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська по справі №200/6313/15-ц від 08.10.2015.

25. АТ КБ "ПриватБанк" також звернулося з апеляційною скаргою, в якій просило ухвалу Господарського суду Запорізької області від 02.02.2022 у справі №908/2187/21 в частині відхилених грошових вимог АТ КБ "ПриватБанк" за процентами по кредитному договору №DNC0G100000138 від 22.08.2007 у розмірі 560931,89 грн скасувати, в цій частині ухвалити нове рішення, яким визнати грошові вимоги АТ КБ "ПриватБанк" до боржника ОСОБА_1 на суму 560 931,89 грн (розмір відхилених грошових вимог за процентами).

26. Банк стверджував, що суд першої інстанції, відхиляючи вимоги банку, ототожнив проценти за статтею 1048 ЦК України із процентами, які заявлені Банком у цій справі (за ч. 2 ст. 625 ЦК України), та не врахував, що умовами договору передбачено два розміри процентної ставки, як за правомірне користування кредитними коштами, так і за неправомірне користування кредитними коштами, що охоплюється диспозицією ч.2 ст. 625 ЦК України. На думку скаржника, суд першої інстанції не врахував, що заявлені у цій справі проценти за п. 7.4. договору (29,52% річних) є процентами, які нараховуються у разі порушення грошових зобов`язань за кредитним договором та охоплюються диспозицією норми ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

27. 06.07.2022 постановою Центрального апеляційного господарського суду у справі №908/2187/21 ухвалу Господарського суду Запорізької області від 02.02.2022 залишено без змін.

28. Суд апеляційної інстанції вказав, що місцевий господарський суд дійшов обґрунтованих висновків щодо правомірного заявлення банком вимог, які підтверджуються рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 08.10.2015 у справі №200/6313/15-ц станом на момент подання зави - 09.09.2021 у сумі 2 302 004,10 грн.

29. Апеляційний господарський суд також погодився з висновками суду першої інстанції, що заявник набув право вимоги до боржника за кредитним договором №DNC0G100000138 від 22.08.2017 ще 05.03.2015, пред`явивши вимогу про дострокове повернення кредиту, відтак з цього часу нарахування відсотків за користування кредитом відповідно до умов договору не має здійснюватися.

30. Суд вказав, що з пункту 7.4. договору не вбачається, що передбачені цим пунктом відсотки можуть бути нараховані після припинення дії договору відповідно до ст. 625 ЦК України.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ У СУДІ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ

А. Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

31. 28.07.2022 АТ КБ "ПриватБанк" звернулось до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій скаржник просить скасувати постанову Центрального апеляційного господарського суду від 06.07.2022 та ухвалу Господарського суду Запорізької області від 02.02.2022 у справі №908/2187/21 в частині відхилених грошових вимог АТ КБ "ПриватБанк" за процентами по кредитному договору від 22.08.2007 №DNC0G100000138 у розмірі 560 931,89 грн та ухвалити в цій частині нове рішення, яким визнати грошові вимоги АТ КБ "ПриватБанк" до фізичної особи ОСОБА_1 на суму 560 931,89 грн.

32. Підставою касаційного оскарження Банк вказує п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України та стверджує про:

- неврахування судами попередніх інстанцій при розгляді грошових вимог Банку існування розмежування понять "проценти за правомірне користування чужими грошовими коштами" та "проценти за неправомірне користування боржником грошовими коштами" у взаємозв`язку із статтями 1048, 1050, 625 Цивільного кодексу України, а саме - судами не враховано висновки, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі № 910/1238/17, від 04.07.2018 у справі № 310/11534/13-ц, від 31.10.2018 у справі № 202/4494/16-ц, від 04.02.2020 у справі № 912/1120/16, у постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 18.09.2020 у справі № 916/4693/15, ухвалі Великої Палати Верховного Суду від 24.01.2019 у справі № 5017/1987/2012, постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 10.06.2020 у справі № 903/191/19, від 10.11.2020 у справі № 903/802/18, від 05.03.2019 у справі № 5017/1987/2012.

- неврахування судами попередніх інстанцій при розгляді грошових вимог Банку того, що зміна строку кредитування (в односторонньому порядку) не свідчить про припинення дії кредитного договору, а саме - судами не враховано висновки, викладені у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 10.11.2020 у справі № 903/802/18, від 05.03.2019 у справі № 5017/1987/2012, постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі № 910/1238/17.

33. Скаржник стверджує, що умовами кредитного договору визначено сплату позичальником процентів, як за правомірне користування кредитними коштами (пункт 7.1. договору), так і за неправомірне користування кредитними коштами (пункт 7.4, договору). Відтак, на думку скаржника, суди першої та апеляційної інстанції не врахували, що заявлені у цій справі проценти за пунктом 7.4. договору (29,52% річних) є процентами, які нараховуються у разі порушення грошових зобов`язань за кредитним договором та охоплюються диспозицією норми частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України.

34. Скаржник вважає, що позиція судів першої та апеляційної інстанції про те, що пункт 7.4. кредитного договору не містить посилань на частину 2 статті 625 Цивільного кодексу України не може безумовно свідчити про те, що проценти визначені договором як такі "що нараховуються у разі порушення грошового зобов`язання" не охоплюються диспозицією вказаної норми.

Б. Доводи, викладені у відзиві на касаційну скаргу

35. Відзиву на касаційну скаргу від інших учасників справи до Верховного Суду не надходило.

В. Провадження в суді касаційної інстанції

36. 28.07.2022 зазначену касаційну скаргу передано колегії суддів у складі: головуючого - Ткаченко Н. Г. (суддя-доповідач), суддів: Жукова С. В., Огородніка К. М.

37. 04.08.2022 ухвалою Верховного Суду відкрито касаційне провадження у справі №908/2187/21 за касаційною скаргою АТ КБ "ПриватБанк" на постанову Центрального апеляційного господарського суду від 06.07.2022 та ухвалу Господарського суду Запорізької області від 02.02.2022 в частині відхилених грошових вимог АТ КБ "ПриватБанк". Призначено розгляд справи на 31.08.2022.

38. 31.08.2022 ухвалою Верховного Суду зупинено касаційне провадження у справі №908/2187/21 до розгляду і оприлюднення Великою Палатою Верховного Суду судового рішення у справі № 910/4518/16.

39. У зв`язку з припиненням повноважень судді Ткаченко Н. Г., автоматизованою системою документообігу суду для розгляду справи № 908/2187/21 визначено колегію суддів Верховного Суду у складі: головуючого - Пєскова В. Г. (суддя-доповідач), Банаська О. О., Картере В. І., що підтверджується протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10.01.2023.

40. 12.01.2023 ухвалою Верховного Суду у складі зазначеної колегії суддів Касаційного господарського суду прийнято до провадження справу № 908/2187/21 за касаційною скаргою АТ КБ "ПриватБанк" на постанову Центрального апеляційного господарського суду від 06.07.2022 та ухвалу Господарського суду Запорізької області від 02.02.2022 в частині відхилених грошових вимог АТ КБ "ПриватБанк".

41. 17.04.2023 від керуючого реструктуризацією боргів - арбітражного керуючого Лященка Сергія Сергійовича до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду надійшла заява про поновлення провадження у справі № 908/2187/21 у зв`язку з прийняттям Великою Палатою Верховного Суду постанови від 05.04.2023 у справі №910/4518/16.

42. 28.04.2023 ухвалою Верховного Суду поновлено касаційне провадження у справі № 908/2187/21 за касаційною скаргою АТ "КБ "ПриватБанк" на постанову Центрального апеляційного господарського суду від 06.07.2022 та ухвалу Господарського суду Запорізької області від 02.02.2022 в частині відхилених грошових вимог АТ "КБ "ПриватБанк". Повідомлено учасників справи, що розгляд касаційної скарги відбудеться 15.06.2023.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

А. Оцінка аргументів учасників справи і висновків судів попередніх інстанцій

43. Суд касаційної інстанції наголошує на тому, що згідно зі статтею 300 Господарського процесуального кодексу України Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази. У суді касаційної інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Зміна предмета та підстав позову у суді касаційної інстанції не допускається. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 310, частиною другою статті 313 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

44. Предметом касаційного перегляду у цій справі є ухвала суду першої інстанції та постанова апеляційного господарського суду в частині відхилення грошових вимог АТ КБ "ПриватБанк" за процентами по кредитному договору від 22.08.2007 в розмірі 560 931,89 грн.

45. На розгляд суду постало питання обґрунтованості заявлених грошових вимог АТ КБ "ПриватБанк" в розмірі 560 931,89 грн, які ґрунтуються на пункті 7.4. кредитного договору № DNC0G100000138 від 22.08.2007 та, як стверджує Банк, є процентами за неправомірне користування грошовими коштами, що охоплюється положеннями ч. 2 ст. 625 ЦК України та нараховані Банком після звернення до районного суду із позовом до боржника про стягнення заборгованості.

46. Вирішуючи поставлене питання, колегія суддів Верховного Суду звертається до висновків Великої Палати Верховного Суду у постанові від 05.04.2023 у справі № 910/4518/16, до оприлюднення якої було зупинено касаційне провадження у цій справі.

47. Так, Велика Палата Верховного Суду дійшла наступних висновків.

48. За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1054 ЦК України).

49. Тобто позичальник (1) отримує від банку грошові кошти, власником яких він не був, та (2) отримує можливість певний час правомірно не повертати надані грошові кошти. Натомість у позичальника виникає зобов`язання (1) повернути грошові кошти у встановлений строк та (2) сплатити визначені договором проценти за користування кредитом.

50. Отже, позичальник отримує "чужі" грошові кошти в борг, який зобов`язується повернути в майбутньому.

51. Поняття "користування кредитом" є окремим випадком "користування чужими коштами". Термін "користування чужими коштами" Велика Палата Верховного Суду розтлумачила в постанові від 10.04.2018 у справі № 910/10156/17 (пункти 34, 35, 37 відповідно).

52. Термін "користування чужими коштами" може використовуватися у двох значеннях. Перше - це одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу. Друге значення - прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх.

53. Відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані законодавством. Зокрема, відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом; розмір і порядок одержання процентів установлюються договором; якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Такі ж правила щодо сплати процентів застосовуються до кредитних відносин у силу частини другої статті 1054 ЦК України та до відносин із комерційного кредиту - в силу частини другої статті 1057 цього Кодексу.

54. Наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх, також врегульовані законодавством. У цьому разі відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

55. Велика Палата Верховного Суду наголосила, що проценти відповідно до статті 1048 ЦК України сплачуються не за сам лише факт отримання позичальником кредиту, а за "користування кредитом" (тобто за можливість позичальника за плату правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу).

56. Надання кредиту наділяє позичальника благом, яке полягає в тому, що позичальник, одержавши від кредитора грошові кошти, не повинен повертати їх негайно, а отримує можливість правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу (строку кредитування, у межах якого сторони можуть встановити періоди повернення частини суми кредиту), а кредитор, відповідно, за загальним правилом не вправі вимагати повернення боргу протягом відповідного строку (право кредитора достроково вимагати повернення всієї суми кредиту передбачає частина друга статті 1050 ЦК України). Саме за це благо - можливість правомірно не повертати кредитору борг протягом певного часу - позичальник сплачує кредитору плату, якою є проценти за договором кредиту відповідно до статті 1048 ЦК України.

57. Уклавши кредитний договір, сторони мають легітимні очікування щодо належного його виконання. Зокрема, позичальник розраховує, що протягом певного часу він може правомірно "користуватися кредитом", натомість кредитор розраховує, що він отримає плату (проценти за "користування кредитом") за надану позичальнику можливість не повертати всю суму кредиту одразу.

58. Разом з цим зі спливом строку кредитування чи пред`явленням кредитором вимоги про дострокове погашення кредиту кредит позичальнику не надається, позичальник не може правомірно не повертати кошти, а тому кредитор вправі вимагати повернення кредиту разом із процентами, нарахованими відповідно до встановлених у договорі термінів погашення періодичних платежів на час спливу строку кредитування чи пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту у межах цього строку. Тобто позичальник у цьому разі не отримує від кредитора відповідне благо на період після закінчення строку кредитування чи після пред`явлення кредитором вимоги про дострокове погашення кредиту, а тому й не повинен сплачувати за нього нові проценти відповідно до статті 1048 ЦК України.

59. Отже, припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України.

60. Вказаних вище висновків Велика Палата Верховного Суду також дійшла у постановах від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12 (пункти 53, 54) та від 04.02.2020 у справі № 912/1120/16 (пункт 6.19). Велика Палата Верховного Суду вважає, що підстав для відступу від таких висновків немає.

61. Отже, якщо позичальник прострочив виконання зобов`язання з повернення кредиту та сплати процентів за "користування кредитом", сплив строку кредитування чи пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту не може бути підставою для невиконання такого зобов`язання. Зазначене також є підставою для відповідальності позичальника за порушення грошового зобов`язання.

62. Щодо нарахування процентів на підставі статті 625 ЦК України Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05.04.2023 у справі № 910/4518/16 дійшла наступних висновків.

63. Регулятивні відносини між сторонами кредитного договору обмежені, зокрема, часовими межами, в яких позичальник отримує можливість правомірно не сплачувати кредитору борг (строком кредитування та визначеними у його межах періодичними платежами). Однак якщо позичальник порушує зобов`язання з повернення кредиту, в цій частині між ним та кредитодавцем регулятивні відносини трансформуються в охоронні.

64. Інакше кажучи, оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини першої статті 1048 ЦК України і охоронна норма частини другої статті 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04.02.2020 у справі № 912/1120/16 (пункт 6.28)).

65. На період після прострочення виконання зобов`язання з повернення кредиту кредит боржнику не надається, боржник не може правомірно не повертати кредит, а тому кредитор вправі вимагати повернення боргу разом з процентами, нарахованими на час спливу строку кредитування. Тобто боржник у цьому разі не отримує від кредитора відповідне благо на період після закінчення кредитування, а тому й не повинен сплачувати за нього проценти відповідно до статті 1048 ЦК України; натомість настає відповідальність боржника - обов`язок щодо сплати процентів відповідно до статті 625 ЦК України у розмірі, встановленому законом або договором.

66. Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Такі висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 у справі № 646/14523/15-ц, від 18.03.2020 у справі № 902/417/18 (пункт 8.35).

67. Також Велика Палата Верховного Суду зауважила, що загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою (постанова Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 902/417/18 (пункт 8.22)).

68. При цьому компенсаторний характер процентів, передбачених статтею 625 ЦК України, не свідчить про те, що вони є платою боржника за "користування кредитом" (тобто можливістю правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу). Такі проценти слід розглядати саме як міру відповідальності. На відміну від процентів за "користування кредитом", до процентів річних, передбачених зазначеною статтею, застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність.

69. Отже, в охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Вказаний висновок сформульований в постановах Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12 (пункт 54) та від 04.02.2020 у справі № 912/1120/16 (пункт 6.19).

70. Водночас, Велика Палата Верховного Суду акцентувала увагу на сталості підходу до вирішення питання щодо нарахування процентів за "користування кредитом", сформульованого у постанові від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12 та підтвердженого у постанові від 04.02.2020 у справі № 912/1120/16.

71. При цьому, Велика Палата Верховного Суду у справі № 910/4518/16 зауважила, що особи мають право вибору: використати існуючі диспозитивні норми законодавства для регламентації своїх відносин або встановити для себе правила поведінки на власний розсуд. Цивільний договір як домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, виявляє автономію волі учасників щодо врегулювання їхніх відносин згідно з розсудом і у межах, встановлених законом, тобто є актом встановлення обов`язкових правил для сторін, індивідуальним регулятором їхньої поведінки.

72. Приписи частин другої та третьої статті 6 і статті 627 ЦК України визначають співвідношення між актами цивільного законодавства та договором, зокрема ситуації, коли сторони у договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства та врегулювати свої відносини на власний розсуд і коли вони не вправі цього робити.

73. Указані висновки викладені в пунктах 22, 23 постанови Великої Палати Верховного Суду від 13.07.2022 у справі № 363/1834/17.

74. У частині третій статті 6 ЦК України зазначено, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд; сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Тобто частина третя статті 6 ЦК України не допускає встановлення договором умов, які не відповідають закону.

75. У статті 627 ЦК України зазначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Отже, ця стаття також не допускає свободу договору в частині порушення, зокрема, вимог ЦК України та інших актів цивільного законодавства.

76. Тому сторони не можуть з посиланням на принцип свободи договору домовитись про те, що їхні відносини будуть регулюватися певною нормою закону за їхнім вибором, а не тією нормою, яка регулює їхні відносини виходячи з правової природи останніх.

77. Зазначене не означає, що сторони не можуть домовитися про те, що в разі прострочення повернення кредиту позичальник сплачує кредитору проценти саме як міру відповідальності, зокрема в тому ж розмірі, в якому він сплачував проценти як плату за наданий кредит, або в іншому розмірі. Водночас така домовленість за правовою природою є домовленістю про сплату процентів річних у визначеному договором розмірі на підставі статті 625 ЦК України, і цей розмір може зменшити суд (пункт 107 цієї постанови).

78. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 05.04.2023 у справі №910/4518/16 звернула увагу, що для вирішення подібних спорів важливим є тлумачення умов договорів, на яких ґрунтуються вимоги кредиторів, для з`ясування того, чи мали на увазі сторони встановити нарахування процентів як міри відповідальності у певному розмірі за період після закінчення строку кредитування. Для цього можуть братися до уваги формулювання умов про сплату процентів, їх розміщення в структурі договору (в розділах, які регулюють правомірну чи неправомірну поведінку сторін), співвідношення з іншими положеннями про відповідальність позичальника тощо. У разі сумніву слід застосовувати принцип contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem, тобто слова договору тлумачаться проти того, хто їх написав).

79. Установивши, що умова договору передбачає нарахування процентів як міри відповідальності після закінчення строку кредитування, тобто за період прострочення виконання грошового зобов`язання, слід застосовувати як статтю 625 ЦК України, так і інше законодавство, яке регулює наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання (п. 122, 123).

80. Судами попередніх інстанцій у цій справі № 908/2187/21 встановлено, що Банк набув право вимоги до боржника за кредитним договором №DNC0G100000138 від 22.08.2007 ще 05.03.2015, пред`явивши вимогу про дострокове повернення кредиту, а тому вірним є висновок судів попередніх інстанцій про те, що з цього часу нарахування відсотків за користування кредитом відповідно до умов договору не має здійснюватися.

81. При цьому, судами попередніх інстанцій також досліджено умови кредитного договору №DNC0G100000138 від 22.08.2007 та встановлено, що відповідно до п. 3.2. кредитного договору при порушенні позичальником зобов`язань по погашенню кредиту, позичальник сплачує банку відсотки за користування кредитом у розмірі, зазначеному у п. 7.4. цього договору на місяць, розраховані на суму непогашеної в строк заборгованості по кредиту. Розраховані відповідно до цього пункту договору відсотки сплачуються позичальником щомісяця в період сплати понад зазначену в п. 1.1. суму платежу за кредитним договором.

82. Пунктом 7.4. кредитного договору визначено, що згідно зі ст. 212 ЦК України при порушенні зобов`язань по погашенню кредиту, передбачених пп. 1.1., 2.2.4., 2.3.3. договору, позичальник сплачує Банку відсотки за користування кредитом у розмірі 2,46% на місяць, розраховані на суму непогашеної в строк заборгованості за кредитом.

83. Враховуючи наведене, Верховний Суд погоджується із висновками судів попередніх інстанцій, що з пункту 7.4. кредитного договору, на який посилається Банк, вбачається, що у разі порушення позичальником зобов`язань по погашенню кредиту, позичальник сплачує банку відсотки за користування кредитом, проте, зміст даного пункту договору не свідчить, що передбачені ним відсотки можуть бути нараховані після припинення дії договору відповідно до ст. 625 ЦК України.

84. Колегія суддів Верховного суду також вважає за необхідне зауважити таке.

85. Умовами пункту 7.1. кредитного договору сторонами погоджено розмір процентів за користування кредитом у розмірі 1% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, тобто проценти за "правомірне користування кредитом" у розумінні наведених вище висновків Великої Палати Верховного Суду.

86. В свою чергу, із встановлених та досліджених судами попередніх інстанцій умов кредитного договору вбачається, що пункт 7.4. кредитного договору одночасно містить посилання на

- статтю 212 ЦК України, яка регулює умовні правочини, у даному випадку- правочин під відкладальною умовою

- порушення кредитного зобов`язання як підставу для збільшення процентів (відкладальна умова)

- сплату підвищених процентів як наслідок порушення кредитного зобов`язання саме за користування кредитом

87. За наведеними вище висновками Великої Палати Верховного Суду, користування кредитом може бути як правомірним, так і не правомірним. Пред`явлення вимоги про дострокове погашення заборгованості по кредиту припиняє й нарахування договірних процентів.

88. Отже, сплата процентів, передбачених договором, за користування кредитними коштами може випливати лише з правомірного їх користування, а відповідальність за неправомірне користування кредитними коштами знаходиться у царині охоронних відносин, зокрема, статті 625 ЦК України.

89. У цій справі, на думку банку, підвищення розміру процентів, що визначені в п. 7.4 кредитного договору, є відповідальністю, передбаченою статтею 625 ЦК України, хоча безпосередньо пункт 7.4. договору не містить в собі посилання на статтю 625 ЦК України. За таких обставин, виникає необхідність дослідження у розрізі спірного правочину співвідношення суспільних відносин, врегульованих статтями 212 ЦК України, на яку прямо посилається пункт 7.4. договору та статтею 625 ЦК України, на яку посилається банк, кваліфікуючи підвищений процент за користування кредитом, встановлений пунктом 7.4. договору, як міру відповідальності.

90. Відповідно до частини першої статті 212 ЦК України особи, які вчиняють правочин, мають право обумовити настання або зміну прав та обов`язків обставиною, щодо якої невідомо, настане вона чи ні (відкладальна обставина). Зазначена норма розміщена законодавцем в Главі 16 "Правочини" Розділі 1 "Загальні положення про правочини".

91. В свою чергу, положення статті 625 ЦК України містяться в Главі 51 ЦК України "Правові наслідки порушення зобов`язання. Відповідальність за порушення зобов`язання", тобто є відмінними від суспільних відносин, врегульованих статтею 212 ЦК України.

92. У силу частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Таким чином, сума кредиту та процентів належить до основного зобов`язання у кредитних відносинах.

93. Встановлюючи у пункті 7.4. договору підвищений процент саме за користування кредитом після порушення кредитного зобов`язання, сторонами було встановлено підвищене основне зобов`язання зі сплати договірних процентів у силу статті 212 ЦК України, на яку прямо посилається пункт 7.4.

94. Пов`язуючи одночасно підвищений процент за користування кредитом саме з порушенням кредитного зобов`язання, сторони встановили фактично підвищений договірний процент як частину основного зобов`язання за неправомірне користування кредитними коштами, що суперечить зазначеній вище практиці Великої Палати Верховного Суду.

95. Враховуючи наведене, Суд доходить висновку, що пред`явлення кредитором до позичальника вимоги про дострокове погашення кредиту не може бути підставою для нарахування процентів за підвищеною ставкою (п. 7.4. кредитного договору) з посиланням на ст. 625 ЦК України, оскільки такі проценти є підвищеними процентами основного зобов`язання, фактично - договірні проценти за "неправомірне користування" з урахуванням статті 212 ЦК України, на яку посилається пункт 7.4. договору. Натомість основне зобов`язання з нарахування будь-яких договірних процентів припиняється саме пред`явленням кредитором до позичальника вимоги про дострокове погашення кредиту з урахуванням практики Великої Палати Верховного Суду.

96. Отже, враховуючи, що положення п. 7.4. кредитного договору не охоплюються нормою ч. 2 ст. 625 ЦК України, колегія суддів Верховного Суду вважає вірним висновок судів попередніх інстанцій про те, що нарахування Банком, у даному випадку, заборгованості по процентам за користування грошовими коштами в розмірі 560 931,89 грн понад встановлений договором термін за прострочення грошового зобов`язання з посиланням на п. 7.4. кредитного договору та норму ст. 625 ЦК України є необґрунтованим.

97. Разом з тим, Суд зауважує, що за відсутності узгодження між сторонами кредитного договору певного розміру процентів за порушення боржником грошового зобов`язання, кредитор не позбавлений права отримання належних йому процентів за неправомірне користування кредитом безпосередньо на підставі загальної норми ч. 2 ст. 625 ЦК України для чого такому кредитору слід подати суду відповідний розрахунок заявлених сум із зазначенням періоду та бази нарахування.

98. При цьому, колегія судів Верховного Суду зауважує, що висновки, що їх дійшли суди першої та апеляційної інстанції у цій справі під час розгляду заявлених грошових вимог Банку в частині процентів, передбачених п. 7.4 кредитного договору, узгоджуються із наведеними вище висновками Великої Палати Верховного Суду у постанові від 05.04.2023 у справі № 910/4518/16.

99. В касаційній скарзі Банк стверджує про помилковість позиції судів першої та апеляційної інстанції про те, що відсутність посилання в пункті 7.4. кредитного договору на ч. 2 ст. 625 ЦК України свідчить, що проценти визначені договором як такі "що нараховуються у разі порушення грошового зобов`язання" не охоплюються диспозицією вказаної норми.

100. Верховний Суд відхиляє такий довід касаційної скарги та зауважує, що судами попередніх інстанцій досліджувався саме зміст кредитного договору та висновки зроблено щодо суті пункту 7.4 договору, а не безпосередньо наявності у ньому посилання на ч. 2 ст. 625 ЦК України.

101. Враховуючи викладене, Верховний Суд дійшов висновку, що доводи касаційної скарги про порушення та неправильне застосування судами попередніх інстанцій ч. 2 ст. 625 ЦК України та неврахування висновків Верховного Суду щодо розмежування понять "проценти за правомірне користування чужими грошовими коштами" та "проценти за неправомірне користування боржником грошовими коштами" у взаємозв`язку із статтями 1048, 1050, 625 ЦК України не знайшли свого підтвердження, а Суд не вбачає підстав для скасування законних та обґрунтованих судових актів в оскаржуваній Банком частині.

102. Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, суд касаційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006). Зокрема, ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. У даній справі Верховний Суд дійшов висновку, що скаржникові було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в касаційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правомірних висновків судів попередніх інстанцій.

Б. Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

103. Враховуючи вищевикладене та керуючись пунктом 1 частини першої статті 308, статтею 309 Господарського процесуального кодексу України, касаційна скарга АТ КБ "ПриватБанк" підлягає залишенню без задоволення, а прийняті у справі постанова Центрального апеляційного господарського суду від 06.07.2022 та ухвала Господарського суду Запорізької області від 02.02.2022 в частині відхилених грошових вимог Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" за процентами по кредитному договору від 22.08.2007 №DNC0G100000138 у розмірі 560 931,89 грн - залишенню без змін.

В. Розподіл судових витрат

104. У зв`язку з тим, що Суд відмовляє в задоволенні касаційної скарги та залишає без змін раніше ухвалене судове рішення Суд покладає на скаржника витрати зі сплати судового збору за подання касаційної скарги.

Керуючись статтями 300, 301, пунктом 1 частини першої статті 308, статтею 309, 315 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду,

ПОСТАНОВИВ :

1. Касаційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" залишити без задоволення.

2. Постанову Центрального апеляційного господарського суду від 06.07.2022 та ухвалу Господарського суду Запорізької області від 02.02.2022 у справі № 908/2187/21 в частині відхилених грошових вимог Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" за процентами по кредитному договору від 22.08.2007 №DNC0G100000138 у розмірі 560 931,89 грн залишити без змін.

3. Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною оскарженню не підлягає.

Головуючий В. Пєсков

Судді О. Банасько

В. Картере