номер провадження справи 9/40/23
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.06.2023 Справа № 908/366/23

м.Запоріжжя

За позовом: Публічного акціонерного товариства «Запоріжжяобленерго», (69035, м. Запоріжжя, вул. Сталеварів, буд. 14)

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю «Запоріжжяелектропостачання», (69063, м. Запоріжжя, вул. Олександрівська, буд. 35)

про стягнення суми 129 245 394,42 грн

Суддя Боєва О.С.

при секретарі судового засідання Бичківській О.О.

За участю представників:

від позивача: Седляров В.С.;

від відповідача: Аксарін Р.М.

СУТЬ СПОРУ:

До Господарського суду Запорізької області надійшла позовна заява Публічного акціонерного товариства «Запоріжжяобленерго» про стягнення з відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю «Запоріжжяелектропостачання» суми боргу зі сплати дивідендів за 2019 рік у розмірі 87 502 860,00 грн, а також суму 36 163 730,92 грн інфляційних втрат та суму 5 578 803,00 - 3% річних.

Згідно протоколом автоматизованого розподілу від 06.02.2023 здійснено автоматичний розподіл судової справи між суддями, присвоєно єдиний унікальний номер судової справи 908/366/23 та визначено до розгляду судді Боєвій О.С.

Ухвалою господарського суду від 13.02.2023 позовну заяву на підставі ч. 1 ст. 174 ГПК України залишено без руху, позивачу надано строк для усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою суду від 24.02.2023 позовна заява в уточненій редакції прийнята судом до розгляду та відкрито провадження у справі № 908/366/23, присвоєний номер провадження 9/40/23, постановлено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. Ухвалою суду від 20.04.2023 продовжено строк підготовчого провадження на тридцять днів та відкладено підготовче засідання. У підготовчому засіданні 10.05.2023 закрито підготовче провадження у справі №908/366/23, суд перейшов до розгляду справи по суті.

08.06.2023 справу розглянуто, оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Позовні вимоги, які підтримані позивачем в повному обсязі, обґрунтовані наступним. Рішенням №18 від 28.07.2020 річних загальних зборів єдиного учасника (засновника) ТОВ «Запоріжжяелектропостачання» прийнято рішення про розподіл прибутку товариства, отриманого у 2019 році, затверджено загальний розмір річних дивідендів за підсумками роботи товариства у розмірі 87 502,86 тис.грн та строк їх виплати єдиному учаснику небільше шести місяців з дня прийняття рішення загальних зборів, починаючи з серпня 2020. Отже у відповідача виникло грошове зобов`язання з виплати дивідендів учаснику, який володіє часткою у статутному капіталі товариства у розмірі 100%, у визначений строк. Відповідач своє зобов`язання не виконав, прострочив виконання свого зобов`язання з виплати позивачу дивідендів. З урахуванням інфляційних втрат та 3% річних за період прострочення заборгованість відповідача складає 129 245 394,42 грн, з яких: 87 502 860,00 грн сума боргу, 36 163 730,92 грн інфляційне збільшення, 5 578 803,50 грн 3% річних, які заявлені позивачем до стягнення. Позов обґрунтовано ст.ст. 11, 113, 114, 116, 509, 525, 526, 530, 625 ЦК України, ст.ст.167, 193 ГК України та ст.ст. 5, 28, 29, 30 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю».

Відповідач проти позову заперечив, зазначивши, зокрема, про наступне. ТОВ «Запоріжжяелектропостачання» своїм листом від 04.06.2020 № 3285 до ПАТ «Запоріжжяобленерго», ще до моменту прийняття рішення Засновником про виплату дивідендів за підсумками 2019 року, повідомляло про факти, які призвели до штучного завищення фінансового результату за 2019 рік, та в перспективі негативно вплинули на фінансовий результат 2020 року, тобто, зменшили чисті активи Товариства наростаючим підсумком. Фактичні витрати 2019 року, перенесені по строку впливу на фінансовий результат 2020 року, сумарно складають 96 552 тис.грн, тобто фінансовий результат до оподаткування за 2019 рік складав би не 120 002 тис.грн., а тільки 23 450 тис.грн. Незважаючи на це, ПАТ «Запоріжжяобленерго» 28.07.2020 року було прийнято рішення загальних зборів єдиного учасника № 18 щодо виплати дивідендів на прибуток 2019 року. Вирішальним для отримання прибутку 2019 року у розмірі 97 225 тис.грн. стало прийняття нової моделі Ринку з 2 півріччя 2019 року та той факт, що при формуванні ціни на універсальну послугу на 4 квартал 2019 року, відповідно до Постанови НКРЕКП від 05.10.2018 №1177 «Про затвердження порядку формування цін на універсальні послуги», прогнозна ціна на електричну енергію була значно більше фактичної, що в свою чергу сприяло надлишково отриманому доходу у 4 кварталі 2019 року, який в подальшому, на виконання положень вищезазначеної постанови та коригуючої дельти, зменшило прибуток по результатам 2020 року. За 12 місяців 2020 року товариством отримано збитки у розмірі 77479 тис.грн. Тобто, за рахунок перенесених витрат 2019 року відбулися зміни в балансі підприємства за 12 місяців 2020 року, що призвели до зниження вартості чистих активів більш ніж на 50% в порівнянні з цим показником станом на кінець попереднього року. ТОВ «Запоріжжяелектропостачання» неодноразово зверталося до ПАТ «Запоріжжяобленерго» з проханням переглянути рішення загальних зборів учасника від 28.07.2020 року № 18 з виплати дивідендів та відмінити виплату дивідендів за підсумком роботи у 2019 році (листи звернення від 10.11.2020 №6702, від 20.04.2021 №2895 та 16.12.2021 №7663). Задля врегулювання даної ситуації відповідач також звертався до ПАТ «Запоріжжяобленерго» з проханням прийняти рішення про збільшення статутного капіталу товариства на суму невиплачених дивідендів. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 27 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» Товариство не має права приймати рішення про виплату дивідендів або виплачувати дивіденди, якщо майна товариства недостатньо для задоволення вимог кредиторів за зобов`язаннями, строк виконання яких настав, або буде недостатньо внаслідок прийняття рішення про виплату дивідендів чи здійснення виплати. Дана норма Закону кореспондується з положеннями п. 7.20 Статуту товариства. На підставі викладеного просив у позові відмовити.

Позивач надав відповідь на відзив, в якій зазначив про надання суду разом з нею копії звіту про фінансові результати (Звіту про сукупний дохід) ТОВ «Запоріжжяелектропостачання» за 2019 рік, який відповідач з невідомих причин до відзиву на надав, а надав лише звіти про фінансові результати 2021 та 2022 років. Вказав, що у звіті про фінансові результати за 2019 рік зазначено, що чистий прибуток відповідача за звітний період становить 97 225 тис.грн, збиток відсутній.

У наданому суду запереченні на відповідь на відзив відповідач вказав, що відповідно до звіту про фінансові результати за 2019 рік, зобов`язання, строк виконання яких наступив на дату звіту (балансу) 31.12.2019 складав 201 786,914 тис.грн, а залишки власних грошових коштів на особових рахунках товариства станом на 31.12.2019 становили лише 123894,9 тис.грн. За показниками двох кварталів 2020 року строк виконання яких настав на дату звіту (балансу) 31.12.2019 складав 453 267,9 тис.грн, а залишки власних грошових коштів на особових рахунках товариства на 30.06.2020 становить 175 593,8 тис.грн. Відповідач в одному з листів до ПАТ «Запоріжжяобленерго» пропонував підхід, що дозволить покращити чисті активи товариства, шляхом зарахування зустрічних вимог виплат дивідендів та додаткових внесків учасника до статутного капіталу згідно з п 7.11.1 Статуту товариства. Також відповідач зазначив, що через заборону нарахування та стягнення в період дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби неустойки, інфляційних нарахувань, процентів річних на заборгованість, утворену за несвоєчасне та/або неповне внесення населенням плати за житлово-комунальні послуги, призвело до накопичення значної дебіторської заборгованості з оплати споживачами вартості електричної енергії. Військова агресія рф, терористичні атаки на енергетичну інфраструктуру та спровоковане цим подальше пригнічення економіки є критичними і для фінансової стабільності Товариства. Обсяги постачання електричної енергії Товариством на вищезазначені територіальні громади Запорізької області за 2022 рік становлять до 40 %, при цьому, рівень оплати споживачів зазначених територій за спожиту електричну енергію з березня 2022 до січня 2023 змінився з 46% до 13% від нарахованих сум (за 12 місяців 2021 року рівень оплати споживачів на зазначених територіях складав 97%). Питома вага дебіторської заборгованості споживачів універсальної послуги по територіям, на яких ведуться (велися) бойові дії, тимчасово окупованих рф або активних бойових дій в прирості дебіторської заборгованості на 01.02.2023 складає 81,8%. В результаті Товариство має критичну ситуацію з виконання зобов`язань/проведення розрахунків у визначені терміни з іншими учасниками ринку електричної енергії. Наразі товариство працює в умовах гострого дефіциту грошових коштів, тому виплата дивідендів негативно вплине на збільшення кредиторської заборгованості з учасниками ринку електроенергії, нарахування інфляційних втрат та 3% річних на суму невиплачених дивідендів є неправомірними оскільки вищевказані обставини доводять неможливість Товариством здійснити виплату дивідендів.

10.05.2023 від відповідача до суду надійшло клопотання про зменшення розміру 3% річних та інфляційних втрат на 100%, яке було підтримано відповідачем в судовому засіданні. Позивач в усній формі заперечив проти клопотання відповідача про зменшення 3% річних та інфляційних втрат на 100%.

Розглянувши матеріали справи, вислухавши представників сторін, суд

ВСТАНОВИВ:

Відповідно пунктів 1.5, 7.2 Статуту Товариства з обмеженою відповідальністю «Запоріжжяелектропостачання» (відповідач у справі) Публічне акціонерне товариство «Запоріжжяобленерго», (позивач у справі) є засновником та єдиним учасником Товариства, який володіє 100% статутного капіталу ТОВ «Запоріжжяелектропостачання».

За змістом п.п. 9.1, 9.2, 9.5 Статуту загальні збори є вищим органом Товариства, до виключної компетенції загальних зборів належить, зокрема, розподіл чистого прибутку Товариства, прийняття рішень про виплату дивідендів. До порядку денного річних Загальних зборів обов`язково відносяться питання про розподіл чистого прибутку Товариства, про виплату дивідендів та їх розмір.

Згідно з рішенням №18 річних загальних зборів єдиного учасника (засновника) Товариства з обмеженою відповідальністю «Запоріжжяелектропостачання» від 28.07.2020 вирішено розподілити прибуток ТОВ «Запоріжжяелектропостачання», отриманий за результатами фінансово-господарської діяльності Товариства у 2019 році наступним чином: 90% - на виплату дивідендів, 10% - поповнення власних обігових коштів. Затверджено загальний розмір річних дивідендів за підсумками роботи ТОВ «Запоріжжяелектропостачання» за 2019 рік 87 502,86 тис.грн. Виплату дивідендів єдиному учаснику здійснити у строк, що не перевищує шість місяців з дня прийняття рішення про їх виплату загальними зборами рівними долями, починаючи з серпня 2020 року (п.п. 1.1. 1.3 рішення).

В матеріалах справи містяться копії листів (додані до відзиву), відповідно до яких ТОВ «Запоріжжяелектропостачання» надавало ПАТ «Запоріжжяобленерго» інформацію стосовно того, що при розрахунку чистого прибутку в 2019 році не були враховані витрати, що відносяться до діяльності 2019 року, що призвело до штучного завищення фінансового результату; просило переглянути рішення загальних зборів учасника від 28.07.2020 № 18 в частині розподілу прибутку за результатом фінансово-господарської діяльності у 2019 році та відміни виплати дивідендів; також зверталось з проханням прийняти рішення про збільшення статутного капіталу Товариства на суму невиплачених дивідендів.

Відповідач свого обов`язку зі сплати дивідендів позивачу за 2019 рік не виконав, що стало підставою для звернення позивача до господарського суду з позовом, за яким відкрито провадження у даній справі № 908/366/23.

Проаналізувавши фактичні обставини справи, оцінивши представлені докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

В частинах 1-3 статті 11 ЦК України визначено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини; створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; інші юридичні факти. Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства.

Суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться (ч. 1 ст. 193 ГК України).

Відповідно до ст. 113, ч. 2 ст. 114 ЦК України господарським товариством є юридична особа, статутний (складений) капітал якої поділений на частки між учасниками. Господарські товариства можуть бути створені у формі повного товариства, командитного товариства, товариства з обмеженою або додатковою відповідальністю, акціонерного товариства. Господарське товариство, крім повного і командитного товариств, може бути створене однією особою, яка стає його єдиним учасником.

Згідно з п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 116 ЦК України учасники господарського товариства мають право у порядку, встановленому установчим документом товариства та законом, зокрема: брати участь в управлінні товариством у порядку, визначеному в установчому документі, крім випадків, встановлених законом; брати участь у розподілі прибутку товариства і одержувати його частину (дивіденди).

Згідно з ч. 3 ст. 142 Господарського кодексу України порядок використання прибутку (доходу) суб`єкта господарювання визначає власник (власники) або уповноважений ним орган відповідно до законодавства та установчих документів.

Відповідно до ч.1 ст. 5 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» учасники товариства мають право брати участь в управлінні товариством у порядку, передбаченому цим Законом та статутом товариства; отримувати інформацію про господарську діяльність товариства;брати участь у розподілі прибутку товариства.

За змістом ч.ч. 1,2 ст. 30 вищезазначеного Закону загальні збори учасників можуть вирішувати будь-які питання діяльності товариства, крім питань, віднесених до виключної компетенції інших органів товариства законом або статутом товариства. До компетенції загальних зборів учасників належать, зокрема: затвердження результатів діяльності товариства за рік або інший період; розподіл чистого прибутку товариства, прийняття рішення про виплату дивідендів.

У товаристві, що має одного учасника, рішення з питань, що належать до компетенції загальних зборів учасників, приймаються таким учасником товариства одноособово та оформлюються письмовим рішенням такого учасника (ч. 1 ст. 37 Закону).

Згідно з ч.ч. 1-4 статті 26 вказаного Закону виплата дивідендів здійснюється за рахунок чистого прибутку товариства особам, які були учасниками товариства на день прийняття рішення про виплату дивідендів, пропорційно до розміру їхніх часток.

Товариство виплачує дивіденди грошовими коштами, якщо інше не встановлено одностайним рішенням загальних зборів учасників, у яких взяли участь всі учасники товариства.

Дивіденди можуть виплачуватися за будь-який період, що є кратним кварталу, якщо інше не передбачено статутом.

Виплата дивідендів здійснюється у строк, що не перевищує шість місяців з дня прийняття рішення про їх виплату, якщо інший строк не встановлений статутом товариства або рішенням загальних зборів учасників.

Аналогічні положення містяться у п.п. 7.19.1, 7.19.3 пункту 7.19 статуту ТОВ «Запоріжжяелектропостачання», в яких зазначено, що виплата дивідендів здійснюється за рахунок чистого прибутку Товариства особам, які були учасниками товариства на день прийняття рішення про виплату дивідендів пропорційно до розміру їхніх часток. Товариство виплачує дивіденди грошовими коштами, якщо інше не встановлено одностайним рішенням загальних зборів, у яких взяли участь всі учасники Товариства. Виплата дивідендів здійснюється у строк, що не перевищує шість місяців з дня прийняття рішення про їх виплату загальними зборами.

За приписами статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК України).

З урахуванням положень статті 11 ЦК України грошове зобов`язання може виникати не тільки з договірних відносин, а й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема, й факту прийняття загальними зборами рішення про виплату дивідендів.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях, зокрема, у справах "Пайн Велі Девелопмент ЛТД та інші проти Ірландії" від 23.10.1991, "Федоренко проти України" від 01.06.2006 зазначив, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути "існуючим майном" або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні "виправданими очікуваннями" щодо отримання можливості ефективного використання права власності.

У межах вироблених ЄСПЛ підходів до тлумачення поняття "майно", а саме в контексті статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, це поняття охоплює як "наявне майно", так і активи, включаючи право вимоги, з посиланням на які заявник може стверджувати, що він має принаймні законні очікування щодо ефективного здійснення свого "права власності".

Сплата акціонеру дивідендів, щодо виплати яких було прийнято рішення загальними зборами відповідача, надає акціонеру, на користь якого таке рішення прийняте, "законне очікування", що йому будуть такі дивіденди виплачені. Невиплата товариством таких дивідендів аукціонеру прирівнюється до порушення права останнього на мирне володіння майном (рішення ЄСПЛ у справах "Брумареску проти Румунії" (п. 74), "Пономарьов проти України" (п. 43), "Агрокомплекс проти України" (п. 166).

Як встановлено судом вище, рішенням №18 річних загальних зборів єдиного учасника (засновника) ТОВ «Запоріжжяелектропостачання» від 28.07.2020 розподілено прибуток вказаного Товариства отриманий у 2019 році та визначено 90% прибутку на виплату річних дивідендів, загальний розмір яких склав 87 502,86 тис.грн. Виплату дивідендів встановлено здійснити у строк, що не перевищує шість місяців з дня прийняття цього рішення, рівними долями, починаючи з серпня 2020 року. Зазначене рішення загальних зборів не оскаржено, є чинним та підлягає обов`язковому виконанню.

Отже, враховуючий вищенаведені положення законодавства України, положення Статуту відповідача, практику Європейського суду з прав людини, з огляду прийняття загальними зборами товариства вищезазначеного рішення про виплату дивідендів, у ТОВ «Запоріжжяелектропостачання» виник обов`язок сплатити учаснику відповідну суму коштів у строк, що не перевищує шість місяців з дня прийняття такого рішення.

Таким чином, ТОВ «Запоріжжяелектропостачання» повинно було щомісячно, починаючи з серпня 2020 року, здійснювати виплату дивідендів на користь єдиного учасника - ПАТ «Запоріжжяобленерго» рівними частинами по 14 583 810,00 грн, остаточний розрахунок повинен був бути здійснений до 31.01.2021.

Відповідно до частини 1 статті 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ч. 1 ст. 598, ст. 599 ЦК України).

Позивачем надано в матеріали справи Акт звіряння розрахунків, складений та підписаний уповноваженими представниками сторін під час розгляду даної справи, станом на 08.05.2023, відповідно до якого відповідач підтвердив наявність заборгованості з виплати на користь позивача дивідендів за 2019 рік в розмірі 87 502 860,00 грн.

Оскільки зобов`язання з виплати дивідендів відповідач не виконав, доказів її виплати суду не надав, позовні вимоги позивача про стягнення суми 87 502 860,00 грн заборгованості з виплати дивідендів є законними, обґрунтованими та підлягають задоволенню.

З приводу заперечень відповідача суд зазначає про наступне.

Враховуючи вищенаведені положення ст. 26 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» та п. 7.19 Статуту ТОВ «Запоріжжяелектропостачання» виплата дивідендів здійснюється за рахунок чистого прибутку товариства.

Згідно з п. 3 розділу І Національного положення (стандарту) бухгалтерського обліку 1 «Загальні вимоги до фінансової звітності», затвердженого наказом Міністерства фінансів України № 73 від 07.02.2013, фінансова звітність - звітність, що містить інформацію про фінансовий стан та результати діяльності підприємства; прибуток - сума, на яку доходи перевищують пов`язані з ними витрати.

Відповідно до п. 8 розділу ІІ, п. 3 розділу ІІІ Національного положення (стандарту) у звіті про фінансові результати розкривається інформація про доходи, витрати, прибутки і збитки, інший сукупний дохід та сукупний дохід підприємства за звітний період. Фінансова звітність повинна бути достовірною (правдивою). Інформація, наведена у фінансовій звітності, є достовірною (правдивою), якщо вона не містить помилок та перекручень, які здатні вплинути на рішення користувачів звітності.

За змістом ч. 1 ст. 11, ч.1 ст. 13 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» №996-XIV від 16.07.1999 підприємства зобов`язані складати фінансову звітність на підставі даних бухгалтерського обліку. Фінансова звітність підприємства підписується керівником (власником) підприємства або уповноваженою особою у визначеному законодавством порядку та бухгалтером або особою, яка забезпечує ведення бухгалтерського обліку підприємства. Відповідальність за своєчасне та у повному обсязі подання та оприлюднення фінансової звітності несе уповноважений орган (посадова особа), який здійснює керівництво підприємством, або власник відповідно до законодавства та установчих документів. Звітним періодом для складання фінансової звітності є календарний рік.

Згідно з ч. 1 ст. 10 вказаного Закону №996-XIV для забезпечення достовірності даних бухгалтерського обліку та фінансової звітності, підприємства зобов`язані проводити інвентаризацію активів і зобов`язань, під час якої перевіряються і документально підтверджуються їх наявність, стан і оцінка.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 13, ч. 1 ст. 74, ч. 2 ст. 76 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі для своїх вимог або заперечень. Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно зі статтею 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

В пунктах 12.1, 12.2, 12.4 Статуту ТОВ «Запоріжжяелектропостачання» визначено, що Товариство веде бухгалтерський облік результатів своєї господарської діяльності відповідно до законодавства України; складає відповідно до законодавства фінансову звітність, на підставі якої визначаються фінансові результати його діяльності. Директор та головний бухгалтер Товариства несуть персональну відповідальність за додержання порядку ведення і достовірність бухгалтерського обліку, фінансової, податкової та інших видів діяльності. Директор зобов`язаний надавати кожному учаснику інформацію у зв`язку із діяльністю або фінансовим станом Товариства.

Відповідно до наданої в матеріали справи копії Звіту про фінансові результати (Звіт про сукупний дохід) ТОВ «Запоріжжяелектропостачання» за 2019 рік, який підписаний керівником та головним бухгалтером, чистий прибуток товариства за звітний 2019 рік становив 97 225 333,5 грн.

При визначенні розміру належних до виплати дивідендів за 2019 рік ПАТ «Запоріжжяобленерго» як єдиний учасник відповідача - ТОВ «Запоріжжяелектропостачання» керувався вищезазначеними даними про фінансові результати Товариства за звітний період, які в силу вищенаведених приписів законодавства повинні містити інформацію достовірність якої презумується.

З п.п. 19.1, 10.2 Статуту ТОВ «Запоріжжяелектропостачання» слідує, що виконавчий орган Товариства в особі директора здійснює свої повноваження відповідно до цього Статуту. В пункті 9.6 Статуту передбачено обов`язок ініціювання директором скликання почерговий загальних зборів у разі зниження чистих активів товариства.

На підставі викладеного, заперечення відповідача, з посиланням на надані ним в матеріали справи копії листів про звернення до ПАТ «Запоріжжяобленерго» з приводу неможливості здійснити виплату дивідендів за 2019 рік у розмірі, затвердженому рішенням річних загальних збрів єдиного учасника товариства та яке є чинним та обов`язковим до виконання, є необґрунтованими та безпідставними і не є підставою для звільнення від виконання обов`язку з виплати дивідендів та відмови у задоволенні позову в цій частині.

Позивачем також заявлені вимоги про стягнення з відповідача суми 36 163 730,92 грн інфляційних втрат за загальний період з вересня 2020 по грудень 2022 року та суми 5578803,50 грн 3 % річних за загальний період з 01.09.2020 по 31.12.2022 включно.

Відповідно до ст.ст. 610, 611 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст.612 Цивільного кодексу України).

Статтею 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, а й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема, й факту прийняття загальними зборами рішення про виплату дивідендів.

Аналогічна правова позиція щодо застосування ч. 2 ст. 625 ЦК України викладена в постанові Верховного Суду від 17.01.2018 у справі №910/11316/17.

Таким чином, правовідносини, в яких товариство у разі прийняття рішення загальними зборами про виплату акціонеру дивідендів у визначений строк зобов`язане здійснити таку виплату, є грошовим, а тому заявлення позивачем до стягнення з відповідача нарахувань на підставі положень статті ст. 625 ЦК України є правомірним.

Матеріалами справи підтверджений факт порушення відповідачем грошового зобов`язання з виплати позивачу належних йому дивідендів за 2019 рік.

Отже вимоги позивача про стягнення з відповідача інфляційних втрат та 3 % річних є обґрунтованими. Перевіривши надані позивачем розрахунки інфляційних втрат та 3% річних, суд встановив, що їх здійснено правильно, тому позовні вимоги в цій частині задовольняються судом у заявлених позивачем розмірах.

Відповідач заявив клопотання про зменшення на підставі ст. 233 ГК України, ч.3 ст. 551 ЦК України розміру 3% річних та інфляційних втрат на 100%, посилаючись на скрутний фінансовий стан Товариства через критичну ситуацію з виконання зобов`язань/проведення розрахунків споживачами електричної енергії, що зумовлена як дією карантину у зв`язку із поширенням коронавірусної хвороби так і початком повномасштабного вторгнення країни агресора та тимчасової окупації значної кількості територіальних громад Запорізької області.

Позивач в усній формі заперечив проти заявленого відповідачем клопотання про зменшення розміру інфляційних втрат та відсотків річних.

Суд, розглянувши вказане клопотання відповідача, дійшов до висновку про його необгрнутованість та відсутність підстав для його задоволенні з огляду на наступне.

Заявляючи клопотання про зменшення розміру 3% річних та інфляційних втрат на 100%, відповідач фактично просить суд звільнити його у повному обсязі від обов`язку зі сплати вказаних нарахувань за прострочення виконання грошового зобов`язання.

Враховуючи положення ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Подібні висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 року у справах №703/2718/16-ц та №646/14523/15-ц, постанові Верховного Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 05.07.2019 у справі № 905/600/18.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі №902/417/18, на яку в тому числі посилається відповідач, зазначено, що суд може зменшити загальний розмір відсотків річних як відповідальності за час прострочення грошового зобов`язання з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення.

Господарський суд акцентує увагу на тому, що слід враховувати конкретні обставини справи та мотиви з яких Велика Палата Верховного Суду дійшла до зазначених висновків у зазначеній конкретній справі, на що також було наголошено у вищевказаній постанові. При цьому, про можливість зменшення інфляційних втрат у даній постанові не йшлося.

Крім того, є Окрема думка суддів Великої Палати Верховного Суду у справі №902/417/18 від 18.03.2020, в якій зазначено про не згоду з висновками Великої Палати Верховного Суду в частині визначення правової природи відповідальності, передбаченої частиною другою статті 625 ЦК України, та можливості зменшення її розміру, визначеного сторонами грошового зобов`язання у відповідному договорі. В тому числі в Окремій думці вказано, що наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді трьох процентів річних не є санкціями, ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника. Зазначені проценти входять до складу основного боргу. Чинне цивільне законодавство не передбачає можливості суду зменшувати основний борг, тому не може бути зменшено і розмір процентів, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України.

Згідно зі статтею 614 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 617 ЦК України, ч. 2 ст. 218 ГК України обставини щодо наявності непоборної сили є підставою для звільнення особи від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання зобов`язань за договором, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Тобто в силу закону можливе звільнення саме від відповідальності.

При цьому, за змістом зазначених норм законодавства не вважаються випадком, дією непереборної сили (надзвичайних і невідворотних обставин), зокрема, порушення зобов`язань контрагентами правопорушника, відсутність на ринку потрібних для виконання зобов`язання товарів, відсутність у боржника необхідних коштів.

Отже чинним законодавством передбачено звільнення від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання грошових зобов`язань, якщо таке невиконання чи неналежне виконання спричинене обставинами непереборної сили (обставинами непереборної сили).

Згідно зі статтею 233 Господарського кодексу України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому, повинно бути взято до уваги ступінь виконання зобов`язання боржником, майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні, інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

За приписами ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Правовий аналіз вказаних статей по-перше, свідчить, що в них встановлено можливість зменшення судом розміру штрафних санкцій та неустойки; по-друге: вказані норми не є імперативними та застосовуються за визначених умов на розсуд суду, при цьому повинні враховуватись певні обставини, які в своїй сукупності утворюють винятковість.

Господарський суд повинен об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов`язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання) тощо.

Як зазначалося судом вище, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді трьох процентів річних та інфляційних втрат не є штрафними санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу.

Статтями 7, 13 ГПК України закріплено, що правосуддя в господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх юридичних осіб незалежно від організаційно-правової форми, форми власності, підпорядкування, місцезнаходження, місця створення та реєстрації, законодавства, відповідно до якого створена юридична особа, та інших обставин. Судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу (ч. 2 ст. 193 ГК України).

Згідно з ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Викладені відповідачем доводи щодо критичної неплатоспроможності, до якої призвело погіршення фінансового становища товариства внаслідок дії карантину у зв`язку із поширенням коронавірусної хвороби та забороною здійснення нарахувань за порушення споживачами строків оплати комунальних послуг, а також через зменшення обсягів розрахунків в період дії воєнного стану за отриману електричну енергію споживачів, в тому числі тих, які знаходяться на тимчасово окупованих територіях внаслідок воєнної агресії проти України, не є підставою для звільнення його від обов`язку зі сплати заборгованості з урахуванням відсотків річних та інфляційних втрат за весь період прострочення.

Суд також враховує, що обставини щодо введення на території України воєнного стану та пов`язані із цим наслідки, на які посилається відповідач, настали, починаючи з лютого 2022 року, в той час як відповідачем взагалі не вживалися жодні заходи щодо належного виконання грошового зобов`язання, в тому числі часткового, яке виникло з серпня 2020 року.

Таким чином, твердження відповідача про наявність підстав для звільнення його від відповідальності у вигляді 3% річних та втрат від інфляції за невиконання грошового зобов`язання з виплати позивачу дивідендів та можливість зменшення судом їх розміру є необґрунтованими.

На підставі усього вищевикладеного, позов задовольняється судом в повному обсязі.

Згідно зі ст. 129 ГПК України витрати зі сплати судового збору покладаються на відповідача.

Керуючись ст.ст. 129, 232, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Запоріжжяелектропостачання», (69063, м. Запоріжжя, вул. Олександрівська, буд. 35) на користь Публічного акціонерного товариства «Запоріжжяобленерго», (69035, м. Запоріжжя, вул. Сталеварів, буд. 14) суму 87 502 860 (вісімдесят сім мільйонів п`ятсот дві тисячі вісімсот шістдесят) грн 00 коп. заборгованості зі сплати дивідендів за 2019 рік, суму 36 163 730 (тридцять шість мільйонів сто шістдесят три тисячі сімсот тридцять) грн 92 коп. інфляційних втрат та суму 5578803 (п`ять мільйонів п`ятсот сімдесят вісім тисяч вісімсот три) грн 50 коп. 3 % річних.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Запоріжжяелектропостачання», (69063, м. Запоріжжя, вул.Олександрівська, буд. 35) на користь Публічного акціонерного товариства «Запоріжжяобленерго», (69035, м. Запоріжжя, вул. Сталеварів, буд.14) суму 939 400 (дев`ятсот тридцять дев`ять тисяч чотириста) грн 00 коп. витрат зі сплати судового збору.

Видати накази після набрання рішенням законної сили.

Повний текст рішення складено та підписано 16.06.2023.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено впродовж двадцяти днів з дня складення повного судового рішення у порядку, встановленому ст. 257 Господарського процесуального кодексу України.

Суддя О.С. Боєва