УХВАЛА

16.06.2023Справа № 910/9505/23
Суддя Картавцева Ю.В., розглянувши заяву Міністерства соціальної політики України про забезпечення позову, що подана до пред`явлення позову,

ВСТАНОВИВ:

Міністерство соціальної політики України звернулось до Господарського суду міста Києва із заявою про забезпечення позову, у якій просить суд забезпечити позов Міністерства соціальної політики України про визнання арбітражного застереження недійсним, шляхом заборони Міжнародному комерційному арбітражному суду при Торгово-Промисловій палаті України здійснювати розгляд справи ППТС [PCA Case] № АА 825 за позовом Консорціуму у складі Belintech Ltd (Великобританія), Приватного акціонерного товариства «Центр комп`ютерних технологій «Інфоплюс» (Україна), Товариства з обмеженою відповідальністю «Лайм Системс» (Україна) та Товариства з обмеженою відповідальністю «Лайм Системс Карт Сервіс» (Україна) до Міністерства соціальної політики України щодо порушення умов Договору № ІСВ-А1/1 «Розробка та удосконалення прикладного програмного забезпечення інформаційної системи управління (перша черга)» від 28.02.2018 до моменту набрання законної сили рішенням по суті у даній справі.

Заявник зазначив, що іншою особою, яка може отримати статус учасника справи (відповідача) є Консорціум у складі Belintech Ltd (Великобританія), Приватного акціонерного товариства «Центр комп`ютерних технологій «Інфоплюс» (Україна), Товариства з обмеженою відповідальністю «Лайм Системс» (Україна) та Товариства з обмеженою відповідальністю «Лайм Системс Карт Сервіс» (Україна).

Обґрунтовуючи подану заяву, Міністерство соціальної політики України зазначає, що у статті 6 Загальних умов Договору № ІСВ-А1/1 «Врегулювання спорів», Додатку № 2 до Договору та Спеціальних умовах Договору визначений порядок врегулювання спорів між сторонами Договору, який, серед іншого, передбачає арбітраж (далі - Арбітражне застереження), однак, відповідне застереження неможливо виконати, оскільки, положення Арбітражного застереження складені нечітко і не містять достатньо вказівок, які б дозволили перейти до арбітражного розгляду; в Арбітражному застереженні не призначена існуюча арбітражна установа; Арбітражна угода є недійсною на підставі ч. 1 ст. 203 ЦК України та ст. 22 ГПК України.

Поряд з цим, 24.01.2022 МКАС при ТПП України, відповідно до Процесуального Наказу № 1 по справі ППТС [PCA Case] № АА 825 «Щодо проведення арбітражного провадження у відповідності з регламентом ЮНСІТРАЛ» почав розгляд позову Консорціуму у складі Belintech Ltd (Великобританія), Приватного акціонерного товариства «Центр комп`ютерних технологій «Інфоплюс» (Україна), Товариства з обмеженою відповідальністю «Лайм Системс» (Україна) та Товариства з обмеженою відповідальністю «Лайм Системс Карт Сервіс» (Україна) до Міністерства соціальної політики України щодо порушення умов Договору № ІСВ-А1/1 «Розробка та удосконалення прикладного програмного забезпечення інформаційної системи управління (перша черга)» від 28.02.2018.

Відтак, заявник стверджує, що ініціювання Арбітражного провадження було здійснено безпідставно, на підставі недійсного Арбітражного застереження, а подальший його розгляд спричинить заявнику значні матеріальні витрати, що і стало підставою для звернення до суду з відповідною заявою про забезпечення позову.

Розглянувши заяву Міністерства соціальної політики України про забезпечення позову, що подана до пред`явлення позову, суд зазначає наступне.

Згідно зі статтею 136 Господарського процесуального кодексу України господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 137 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Положення зазначеної норми пов`язують вирішення питання про забезпечення позову з обґрунтуванням обставин необхідності такого забезпечення в контексті положень статті 73 ГПК України, яке (забезпечення) застосовується в якості гарантії задоволення вимог позивача.

Відповідно до частин 1, 4 статті 137 ГПК України позов забезпечується: накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачу і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною відповідачу вчиняти певні дії; забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві, або виконувати щодо нього інші зобов`язання; зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку; зупиненням продажу майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно, або про виключення його з опису і про зняття з нього арешту; зупиненням митного оформлення товарів чи предметів, що містять об`єкти інтелектуальної власності; арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

При цьому, у постанові від 16.08.2018 у справі № 910/1040/18 Об`єднана палата Касаційного господарського суду зазначила, що у немайнових спорах має досліджуватися, чи не призведе невжиття заявленого заходу забезпечення позову до порушення вимоги щодо справедливого та ефективного захисту порушених прав.

Так, обґрунтовуючи необхідність вжиття заходів забезпечення позову, Міністерство соціальної політики України зазначає, що у разі, якщо МКАС при ТПП України продовжить Арбітражне провадження та винесе рішення, то таке рішення відповідно до ст. 459 ЦПК України, з урахуванням недійсності арбітражної угоди, може бути скасоване. Однак, для скасування цього рішення на підставі недійсності Арбітражного застереження заявник буде змушений подати новий позов та нести додаткові витрати.

Відповідно до частини першої статті 7 Закону України "Про міжнародний комерційний арбітраж" арбітражна угода - це угода сторін про передачу до арбітражу всіх або певних спорів, які виникли або можуть виникнути між ними в зв`язку з будь-якими конкретними правовідносинами, незалежно від того, чи мають вони договірний характер чи ні. Арбітражна угода може бути укладена у вигляді арбітражного застереження в контракті або у вигляді окремої угоди.

Конвенція про визнання та виконання іноземних арбітражних рішень (Нью-Йорк, 10.06.1958; далі - Нью-Йоркська конвенція) закріплює підхід здійснення примусового виконання арбітражних рішень і арбітражних угод, який ґрунтується на презумпції дійсності та автономності арбітражних угод, формальної і матеріально-правової (частина перша статті ІІ Нью-Йоркської конвенції). Ця презумпція дійсності може бути спростована лише за обмеженим переліком підстав.

Принцип автономності арбітражної угоди (separabiliti) свідчить, по-перше, що дійсність основного договору в принципі не впливає на дійсність включеної до нього арбітражної угоди і, по-друге, основний договір і арбітражна угода можуть бути підпорядковані різним законам. Така автономність арбітражної угоди дає можливість сторонам спірних правовідносин мати гарантію, що спір буде розглянуто у будь-якому випадку саме арбітражем, оскільки наявність арбітражного застереження унеможливлює звернення до державних судових установ.

Укладаючи арбітражне застереження, сторони зазвичай передбачають передачу до арбітражу будь-яких спорів, у тому числі спорів щодо дійсності самого контракту (якщо такі спори прямо не виключені зі сфери дії арбітражного застереження). У подальшому, якби сторона могла відмовитися від арбітражу і заперечувати компетенцію арбітрів, посилаючись на недійсність контракту, то недобросовісна сторона завжди використовувала би таку можливість для зриву арбітражу.

Необхідно враховувати, що принцип автономності арбітражної угоди від основного договору полягає у тому, що арбітражна угода та основний договір розглядаються як дві окремі угоди, тому недійсність договору не може бути підставою для автоматичної недійсності арбітражної угоди.

Враховуючи викладене та принцип автономності арбітражної угоди (третейського застереження), слід дійти висновку, що дійсність/недійсність третейської угоди/застереження може бути самостійним (окремим) позовним провадженням не залежно від існування спірних питань за основним договором/контрактом, та може бути розглянуто як національним судом так і арбітражним судом, який визначено у арбітражній угоді (третейському застереженні).

Аналогічну позицію викладено в постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 17.12.2021 у справі № 910/9841/20.

Так, заявник стверджує, що продовження розгляду справи ППТС [PCA Case] № АА 825 (на підставі недійсного Арбітражного застереження) призведе до необхідності подачі заявником позовів до суду та понесення ним додаткових витрат.

Поряд з цим, суд звертає увагу, що приписи статті 16 Закону "Про міжнародний комерційний арбітраж" передбачають, що міжнародний комерційний арбітраж наділений компетенцією вирішення питання дійсності, чинності та виконуваності арбітражної угоди (застереження) на етапі, коли до нього надійшла позовна заява з питання, з якого сторони уклали таку арбітражну угоду, з власної ініціативи або за заявою сторони про відсутність у нього компетенції.

Тобто, заявник не був позбавлений права ініціювати питання щодо дійсності, чинності та виконуваності арбітражної угоди (застереження) в межах розгляду справи ППТС [PCA Case] № АА 825.

Більше того, під час вирішення питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

З урахуванням вимог, передбачених статтями 73, 74, 76 ГПК України, достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову.

Так, заявником вказано, що предметом позову, з яким він планує звернутися до суду є визнання арбітражного застереження недійсним, у свою чергу, заходом забезпечення позову є заборона арбітражному суду здійснювати розгляд справи, однак, нормативного обґрунтування вжиття такого заходу забезпечення позову в контексті зазначених позовних вимог заявником не наведено.

Більше того, на переконання заявника, вжиття відповідних заходів забезпечення позову зумовлено, зокрема, необхідністю попередження (уникнення) понесення заявником значних матеріальних витрат, однак, про який саме розмір витрат йде мова, чим такі витрати можуть бути зумовлені, в чому полягає неможливість реалізації принципу відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалено судове рішення в аспекті розгляду справи за позовом Міністерства соціальної політики України, заявником не зазначено та відповідних доказів не надано.

Відтак, здійснивши оцінку доводів Міністерства соціальної політики України щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням розумності та обґрунтованості викладених у заяві вимог, суд зазначає, що заява про забезпечення позову не містить обґрунтованих мотивів, на підставі яких, суд міг би дійти висновку щодо доцільності та необхідності забезпечення позову.

Відповідно до ч. 6 ст. 140 Господарського процесуального кодексу України, про забезпечення позову або про відмову у забезпеченні позову суд постановляє ухвалу.

Керуючись ст. 136, 137, 140, ч. 2 ст. 232, ст. 233, 234, 235 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

1. У задоволенні заяви Міністерства соціальної політики України про забезпечення позову, що подана до пред`явлення позову, - відмовити.

2. Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та може бути оскаржена у порядку, встановленому статтею 256 Господарського процесуального кодексу України.

Суддя Ю.В. Картавцева