РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.06.2023Справа № 910/1200/23
Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді Трофименко Т.Ю., при секретарі судового засідання Лук`янович В.О., розглянув у відкритому судовому засіданні справу

за первісним позовом Приватного акціонерного товариства «Квіти Львова»

до Фізичної особи-підприємця Полянчука Олега Володимировича

про стягнення 2 269 057,49 грн

та за зустрічним позовом Фізичної особи-підприємця Полянчука Олега Володимировича

до Приватного акціонерного товариства «Квіти Львова»

про визнання недійсним договору,

Представники сторін:

від позивача за первісним позовом (відповідача за зустрічним позовом): Янівська Г.Я.,

від відповідача за первісним позовом (позивача за зустрічним позовом): не з`явились

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Господарського суду міста Києва надійшов позов Приватного акціонерного товариства «Квіти Львова» до Фізичної особи-підприємця Полянчука Олега Володимировича про стягнення 2 269 057,49 грн, обґрунтований неналежним виконанням відповідачем зобов`язань за договором позики від 11.11.2020.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 30.01.2023 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі № 910/1200/23, призначено підготовче засідання у справі на 27.02.2023.

17.02.2023 до суду від відповідача надійшов відзив на позов.

15.02.2023 електронною поштою та 20.02.2023 засобами поштового зв`язку до суду від представника відповідача надійшли заяви про участь у судовому засіданні, призначеному на 27.02.2023, в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.

20.02.2023 до суду електронною поштою від представника позивача надійшло клопотання про участь у судовому засіданні, призначеному на 27.02.2023, в режимі відеоконференції.

Крім того, 20.02.2023 до суду від Фізичної особи-підприємця Полянчука Олега Володимировича надійшов зустрічний позов до Приватного акціонерного товариства «Квіти Львова» про визнання недійсним договору позики від 11.11.2020, який обґрунтований тим, що спірний договір є удаваним правочином, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 27.02.2023 заяви сторін про участь у судовому засіданні, призначеному на 27.02.2023, у в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів задоволено.

В підготовче засідання 27.02.2023, яке проводилось у режимі відеоконференції, з`явились представники сторін.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 27.02.2023 прийнято зустрічний позов Фізичної особи-підприємця Полянчука Олега Володимировича до Приватного акціонерного товариства «Квіти Львова» про визнання недійсним договору позики від 11.11.2020 до розгляду, об`єднано в одне провадження з первісним позовом Приватного акціонерного товариства «Квіти Львова» у справі № 910/1200/23. Встановлено відповідачу за зустрічним позовом строк для надання відзиву на зустрічну позовну заяву, позивачу за зустрічним позовом - строк для надання відповіді на відзив на зустрічний позов, відповідачу за зустрічним позовом - строк для надання заперечень. Відкладено підготовче засідання на 22.03.2023.

28.02.2023 до суду від позивача за первісним позовом надійшла відповідь на відзив.

09.03.2023 до суду від відповідача за первісним позовом надійшли заперечення на відповідь на відзив на позовну заяву.

10.03.2023 до суду від позивача за первісним позовом надійшов відзив на зустрічний позов.

13.03.2023 від представника позивача за первісним позовом до суду надійшло клопотання про участь у судовому засіданні, призначеному на 22.03.2023, в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.

Також 13.03.2023 від відповідача за первісним позовом надійшло клопотання про долучення доказів (заяви свідка) до матеріалів справи, яке містило вимогу щодо поновлення пропущеного процесуального строку на подання доказів.

20.03.2023 до суду електронною поштою від відповідача за первісним позовом надійшла відповідь на відзив на зустрічний позов.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.03.2023 задоволено клопотання представника позивача за первісним позовом про участь у судовому засіданні, призначеному на 22.03.2023, в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.

21.03.2023 засобами поштового зв`язку до суду від відповідача за первісним позовом надійшла відповідь на відзив на зустрічний позов.

22.03.2023 до суду від позивача за первісним позовом надійшли додаткові пояснення щодо заяви свідка.

В підготовче засідання 22.03.2023 з`явились представники сторін. Представник позивача взяла участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції.

Суд в підготовчому засіданні 22.03.2023, не виходячи до нарадчої кімнати, ухвалив визнати поважними причини пропуску відповідачем за первісним позовом строку для подання доказів, поновити пропущений процесуальний строк та долучити до матеріалів справи заяву свідка ОСОБА_1 ; встановити позивачу за первісним позовом строк для подання відповідей на викладені у відзиві відповідача за первісним позовом запитання до 01.04.2023; продовжити строк підготовчого провадження на 30 днів відповідно до ч. 3 ст. 177 Господарського процесуального кодексу України; оголосити перерву у підготовчому засіданні до 19.04.2023.

28.04.2023 до суду від позивача за первісним позовом надійшли заперечення на відповідь на відзив на зустрічний позов.

03.04.2023 до суду від позивача за первісним позовом надійшло клопотання про долучення заяви свідка ОСОБА_2 в якості відповідей на поставлені відповідачем за первісним позовом у відзиві питання.

10.04.2023 від представника позивача за первісним позовом до суду електронною поштою надійшло клопотання про участь у підготовчому засіданні, призначеному на 19.04.2023, та у всіх наступних судових засіданнях у даній справі, в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.

14.04.2023 до суду електронною поштою та 19.04.2023 засобами поштового зв`язку від відповідача за первісним позовом надійшли пояснення на заяву свідка.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 17.04.2023 задоволено клопотання представника позивача за первісним позовом про участь у судовому засіданні 19.04.2023 та у всіх наступних судових засіданнях у даній справі в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.

18.04.2023 до суду електронною поштою від позивача за первісним позовом надійшли додаткові пояснення щодо заяви свідка ОСОБА_2 .

В підготовче засідання 19.04.2023 з`явились представники сторін. Представник позивача взяла участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції.

Суд в підготовчому засіданні 19.04.2023, не виходячи до нарадчої кімнати, ухвалив долучити до матеріалів справи подані позивачем за первісним додаткові пояснення щодо заяви свідка ОСОБА_2 та подані відповідачем за первісним позовом пояснення на заяву свідка; закрити підготовче провадження та призначити справу до розгляду по суті на 15.05.2023.

В судове засідання 15.05.2023 з`явились представники сторін. Представник позивача взяла участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції. Представники сторін в судовому засіданні надали суду свої пояснення/заперечення по суті позовних вимог первісного та зустрічного позовів.

Суд, не виходячи до нарадчої кімнати, ухвалив оголосити у судовому засіданні перерву до 07.06.2023.

В судове засідання 07.06.2023 з`явився представник позивача за первісним позовом (в режимі відеоконференції), представник відповідача за первісним позовом не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив, будь-яких заяв/клопотань до суду не подавав.

Відповідно до ст. 202 Господарського процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Зважаючи на те, що відповідача за первісним позовом було належним чином повідомлено про дату, час та місце судового засідання, а його неявка не перешкоджає всебічному, повному та об`єктивному розгляду всіх обставин справи, суд вважає за можливе розглянути справу по суті в цьому судовому засіданні за відсутності представника відповідача за первісним позовом.

Представник позивача за первісним позовом підтримав вимоги первісного позову, просив їх задовольнити, у задоволенні зустрічного позову відмовити.

Відповідно до ст. 233 Господарського процесуального кодексу України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами.

В судовому засіданні 07.06.2023 оголошено вступну та резолютивну частини рішення на підставі ст. 240 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

11.11.2020 між Приватним акціонерним товариством «Квіти Львова» (позикодавець) та Фізичною особою-підприємцем Полянчуком Олегом Володимировичем (позичальник) укладено договір позики (надалі також - Договір), відповідно до умов п. 1.1. якого позикодавець передає у власність позичальнику грошові кошти у розмірі, визначеному у п. 2.1. цього договору (надалі іменується «позика»), а позичальник зобов`язується повернути позику у визначений цим договором строк.

Розмір позики становить 196 350,00 грн (п. 2.1. Договору).

При цьому, вказана сума позики неодноразово збільшувалась відповідно до укладених сторонами додаткових угод до Договору від 11.12.2020, від 05.01.2021, від 09.02.2021, від 11.03.2021, від 14.04.2021, від 12.05.2021, від 10.06.2021, від 15.07.2021, від 13.08.2021 та востаннє збільшена до 1 667 128,00 грн, про що додатковою угодою від 10.09.2021 внесено відповідні зміни до п. 2.1. Договору.

Відповідно до п. 3.1. Договору сума позики вважається переданою від позикодавця до позичальника з моменту зарахування коштів на банківський рахунок позичальника, вказаний у цьому пункті договору.

Сторони умовами п. 3.2. Договору погодили, що позика є безпроцентною та для податкового обліку є поворотною фінансовою допомогою.

Пунктом 4.1. Договору визначено, що строк позики розпочинається з моменту набрання чинності цим Договором і становить 30 (тридцять) календарних днів. За умовами п. 4.2. Договору припинення цього договору не звільняє позичальника від обов`язку повернення позикодавцеві суми позики.

Відповідно до п. 5.1. Договору позичальник може повертати позикодавцеві позику як однією сумою, так і частинами, розмір яких в сукупності становить суму позики.

Цей Договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту зарахування позики на рахунок позичальника (п. 7.1. Договору).

Відповідно до п. 7.2. Договору (в редакції додаткової угоди від 10.09.2021) строк цього Договору починає свій перебіг у момент, визначений у п. 7.1. цього Договору та закінчується 16.10.2021.

Закінчення строку цього Договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії цього Договору (п. 7.3. Договору).

Як вбачається із матеріалів справи, позивач за первісним позовом, на виконання умов договору від 11.11.2020 перерахував на рахунок відповідача за первісним позовом суму позики у загальному розмірі 1 667 128,00 грн, що підтверджується платіжними дорученнями № 1749 від 12.11.2020 на суму 196 350,00 грн, № 1783 від 14.12.2020 на суму 196 350,00 грн, № 1806 від 06.01.2021 на суму 207 213,00 грн, № 1840 від 09.02.2021 на суму 203 872,00 грн, № 1871 від 11.03.2021 на суму 192 000,00 грн, № 1904 від 14.04.2021 на суму 55 500,00 грн, № 1929 від 12.05.2021 на суму 66 036,00 грн, № 1938 від 10.06.2021 на суму 29 837,00 грн, № 1983 від 15.07.2021 на суму 31 330,00 грн, № 2007 від 13.08.2021 на суму 238 640,00 грн, № 2030 від 13.09.2021 на суму 250 000,00 грн.

За доводами позивача за первісним позовом, Фізичною особою-підприємцем Полянчуком Олегом Володимировичем не виконано своїх зобов`язань щодо повернення суми позики, внаслідок чого в останнього утворилась заборгованість на суму 1 667 128,00 грн, що стало підставою для звернення із позовом до суду. Крім того, у зв`язку з простроченням повернення позики, позивачем за первісним позовом нараховано до стягнення з відповідача за первісним позовом 3% річних у розмірі 62 620,00 грн, пеню у розмірі 81 026,99 грн та інфляційні втрати у розмірі 458 282,50 грн.

Заперечуючи проти задоволення вимог первісного позову, відповідач за первісним позовом зазначає, що сторони при укладанні Договору не мали на меті повернення наданої суми позики, оскільки така сума вважалась вкладом в спільну діяльність та за своєю суттю є інвестиційним вкладом, на підтвердження чого до матеріалів справи долучено копії електронного листування. Так, за доводами відповідача за первісним позовом, спірний договір позики був укладений з метою приховання справжніх відносин, а саме відносин інвестування (удаваний правочин), а тому до таких відносин мають бути застосовані правила, передбачені ст. 235 Цивільного кодексу України.

Аналогічними доводами обґрунтований і зустрічний позов ФОП Полянчука О.В., у якому останній із посиланням на ст. 235 Цивільного кодексу України просить визнати недійсним договір позики, укладений між сторонами 11.11.2020, а також застосувати до правовідносин положення Закону України «Про інвестиційну діяльність».

Приватне акціонерне товариство «Квіти Львова» в заперечення проти зустрічних позовних вимог зазначає, що надане ФОП Полянчуком О.В. в матеріали справи електронне листування не є належним доказом, оскільки не містить електронних цифрових підписів посадових осіб позивача за первісним позовом, при цьому, не вбачається, що останній брав участь у вказаному листуванні; позивачем за зустрічним позовом не доведено відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України удаваності укладеного між сторонами договору позики від 11.11.2020; вимога зустрічного позову щодо застосування правовідносин положень Закону України «Про інвестиційну діяльність» виключає можливість застосування до недійсного (удаваного), на думку позивача за зустрічним позовом, наслідків такої недійсності.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд зазначає таке.

Частина 1 ст. 202 Цивільного кодексу України передбачає, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу (ч. 2 ст. 509 Цивільного кодексу України).

За змістом п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною 1 ст. 626 Цивільного кодексу України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 627 Цивільного кодексу України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до вимог ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі ст. 525 Цивільного кодексу України та ч. 7 ст. 193 Господарського кодексу України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Стаття 629 Цивільного кодексу України передбачає, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

За своїм змістом Договір від 11.11.2020 є договором позики і відповідає вимогам ч. 1 ст. 1046 Цивільного кодексу України, якою встановлено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Так, матеріалами справи підтверджується та не заперечується сторонами, що на виконання умов Договору, позивач за первісним позовом перерахував на користь відповідача за первісним позовом окремими платежами грошові кошти у загальній сумі 1 667 128,00 грн, що підтверджується платіжними дорученнями № 1749 від 12.11.2020, № 1783 від 14.12.2020, № 1806 від 06.01.2021, № 1840 від 09.02.2021, № 1871 від 11.03.2021, № 1904 від 14.04.2021, № 1929 від 12.05.2021, № 1938 від 10.06.2021, № 1983 від 15.07.2021, № 2007 від 13.08.2021, № 2030 від 13.09.2021, призначення платежу яких містить посилання на Договір позики від 11.11.2020.

Таким чином, виходячи із положень ч. 1 ст. 1046 Цивільного кодексу України, умов п. 7.1. Договору та факту перерахування Приватним акціонерним товариством «Квіти Львова» на рахунок Фізичної особи-підприємця Полянчука Олега Володимировича коштів, Договір слід вважати таким, що укладений та набрав чинності.

Отже, в силу статей 11, 509 Цивільного кодексу України між сторонами виникли цивільні права і обов`язки (зобов`язання), які мають виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до вказівок закону, договору.

Згідно із ст. 1049 Цивільного кодексу України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Позика, надана за договором безпроцентної позики, може бути повернена позичальником достроково, якщо інше не встановлено договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Сторони у п. 4.1. Договору визначили, що строк позики розпочинається з моменту набрання чинності цим Договором і становить 30 (тридцять) календарних днів.

За доводами позивача за первісним позовом, відповідачем за первісним позовом, так і не було повернуто грошові кошти у розмірі 1 667 128,00 грн до закінчення терміну дії Договору, тобто до 16.10.2021 (у редакції додаткової угоди від 10.09.2021).

Статтею 530 Цивільного кодексу України визначено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Отже, враховуючи зазначене вище, суд дійшов висновку про те, що граничний строк повернення позики, станом на дату звернення позивача за первісним позовом до суду, є таким що настав.

В той же час, відповідач за первісним позовом, хоч і не заперечує факту передання на його користь позивачем за первісним позовом позики у розмірі 1 667 128,00 грн, однак вказує, що визначений Договором обов`язок із повернення коштів носить виключно формальний характер та сторони не передбачали реального повернення вказаних коштів, оскільки реальною метою їх надання є інвестування у спільну діяльність між сторонами та створення спільного проєкту, на підтвердження чого до матеріалів справи долучено скриншоти електронного листування.

В той же час, позивач за первісним позовом заперечує проти прийняття судом вказаного доказу, оскільки надані скриншоти не вважаються офіційним листуванням, оскільки не містять електронного цифрового підпису, не скріплені печаткою Приватного акціонерного товариства «Квіти Львова», а також не відправлялися із офіційної електронної адреси вказаного товариства.

Відповідно до ч. 1 ст. 96 Господарського процесуального кодексу України електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, яка містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема, електронні документи (в тому числі текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео- та звукозаписи тощо), веб-сайти (сторінки), текстові, мультимедійні та голосові повідомлення, метадані, бази даних й інші дані в електронній формі. Такі дані можуть зберігатися, зокрема на портативних пристроях (картах пам`яті, мобільних телефонах тощо), серверах, системах резервного копіювання, інших місцях збереження даних в електронній формі (в тому числі в мережі Інтернет).

На відміну від електронного документа, електронний доказ - це будь-яка інформація в цифровій формі, що має значення для справи. Таким чином, повідомлення, відправлені електронною поштою, є електронним доказом.

Аналогічний висновок міститься у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 15.07.2022 у справі № 914/1003/21.

Частиною 2 ст. 96 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що електронні докази подаються в оригіналі або в електронній копії, засвідченій електронним підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронні довірчі послуги». Законом може бути передбачено інший порядок засвідчення електронної копії електронного доказу. Частиною 3 зазначеної статті встановлено, що учасники справи мають право подавати електронні докази в паперових копіях, посвідчених в порядку, передбаченому законом. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом.

Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом, однак є однією з форм, в якій учасник справи має право подати електронний доказ (ч. 3 ст. 96 Господарського процесуального кодексу України), який, в свою чергу, є засобом встановлення даних, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (п. 1 ч. 2 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України). Таким чином, подання електронного доказу в паперовій копії саме по собі не робить такий доказ недопустимим. Суд може не взяти до уваги копію (паперову копію) електронного доказу, у випадку якщо оригінал електронного доказу не поданий, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (паперової копії) оригіналу (такий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 922/51/20, від 14.12.2021 у справі № 910/17662/19).

З огляду на викладене, оскільки позивач за первісним позовом не ставить під сумнів відповідність поданих відповідачем за первісним позовом скриншотів електронного листування (паперових копій) оригіналу, більше того, не заперечує факту ведення цього листування, суд бере до уваги вказані докази та оцінює їх у сукупності з іншими доказами у справі.

В той же час, судом критично оцінюються твердження відповідача за первісним позовом, що надана сума позики фактично не є позикою, а є інвестицією у спільний проєкт, який передбачається договором простого товариства, а договір позики від 11.11.2020 є удаваним, тобто таким, що укладений з метою приховати справжні відносини.

Так, відповідно до ч. 2 ст. 13 Цивільного кодексу України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині.

За положеннями ст. 235 Цивільного кодексу України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Пунктом 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» встановлено, що за удаваним правочином (ст. 235 Цивільного кодексу України) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі ст. 235 Цивільного кодексу України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним.

Специфіка удаваного правочину полягає в тому, що він, існуючи «в парі» з іншим правочином, який ним прикривається, є завжди таким, що не відповідає положенням Цивільного кодексу України, тобто є удаваним. Другий же правочин (прихований) може бути як дійсним, так і не дійсним, залежно від того, наскільки він відповідає вимогам правочинів, що містяться в ст. 203 Цивільного кодексу України.

Відповідна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 22.01.2020 року у справі № 925/1199/18.

Тобто, удаваний правочин вчинюється для прикриття іншого правочину, внаслідок чого в наявності два правочини - прихований і удаваний - такий, що прикриває перший правочин.

Удаваний правочин, на відміну від прихованого, сторонами не виконується. Відповідні права і обов`язки сторонами не реалізуються. Сторони правочину виконують тільки ті обов`язки та реалізують ті права, що випливають із прихованого правочину. З учиненням удаваного правочину сторони навмисно виражають не ту внутрішню волю, що насправді має місце.

Удавані правочини - це правочини з дефектами волі такого правочину та мети.

Таким чином, для висновків суду про удаваність правочину, відповідачем має бути доведено, що укладений сторонами договір позики від 11.11.2020 дійсно направлений на приховування іншого правочину, у даному випадку - договору простого товариства, про який йде мова у наданому відповідачем за первісним позовом електронному листуванні.

Отже, кінцевою метою відповідача у даному випадку є не стільки зазначення про удаваність укладеного правочину, скільки доведення перед судом справжнього волевиявлення сторін, мети вчинення фактичного правочину та невідповідності такого правочину вимогам законодавства.

Прихований правочин завжди підлягає оцінці з точки зору відповідності його загальним умовам чинності правочину і сам факт прикриття його іншим правочином не може бути підставою його недійсності.

Дослідивши та проаналізувавши умови договору позики від 11.11.2020 та дії сторін, вчинені на його виконання, суд дійшов висновку, що відповідачем за первісним позовом належним чином не доведено удаваності вказаного правочину.

Так, суд встановив, що сторонами за домовленістю був обраний спосіб задоволення своїх потреб, а саме укладанням між ними договору позики, умовами якого обидві сторони погодили, що позика є поворотною фінансовою допомогою (п. 3.2. Договору), яку позичальник зобов`язується повернути позикодавцю у визначений цим договором строк. При цьому, судом встановлено, що Договір не містить конкретної мети для надання Фізичній особі-підприємцю Полянчуку О.В. такої позики.

Таким чином, суд доходить висновку, що сторони, виходячи із принципу свободи договору, на власний розсуд погодили умови договору позики від 11.11.2020, у тому числі щодо повернення наданої за цим договором позики, у зв`язку з чим у повній мірі усвідомлювали відповідальність за вчинені дії та настання певних правових наслідків.

В той же час, суд вважає слушними доводи позивача за первісним позовом, що надане відповідачем за первісним позовом електронне листування не може бути належним доказом існування між сторонами даного спору інших правовідносин, аніж передбачених умовами Договору від 11.11.2020, оскільки не вбачається, що згадане листування велося саме з боку Приватного акціонерного товариства «Квіти Львова». Більше того, із наданих скриншотів електронного листування взагалі не вбачається досягнення домовленості щодо укладення договору простого товариства для розробки спільного проєкту, на який посилається відповідач за первісним позовом, а також не вбачається мотиву укладання вказаного договору саме Приватним акціонерним товариством «Квіти Львова».

Судом із викладених у наданих ФОП Полянчуком О.В. суду документах по суті первісного та зустрічного позовів вбачається лише бажання останнього підлаштувати обставини щодо ведення домовленостей між ФОП Полянчуком О.В., ОСОБА_2 та ОСОБА_1 щодо розробки спільного проєкту, які сторонами не заперечуються, як підтвердження вчинення сторонами, в цій частині удаваного договору позики.

З урахуванням викладеного, судом відхиляються доводи відповідача щодо удаваності укладеного між сторонами договору позики від 11.11.2020.

Таким чином, отримавши надані позивачем за первісним позовом кошти у загальному розмірі 1 667 128,00 грн на виконання договору позики від 11.11.2020, у відповідача за первісним позовом в силу законодавства та умов вказаного договору виник обов`язок із повернення цих коштів.

Докази повернення грошових коштів на виконання умов договору позики від 11.11.2020 у матеріалах справи відсутні.

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання.

Частиною 1 ст. 614 Цивільного кодексу України визначено, що особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. При цьому відсутність своєї вини відповідно до ч. 2 ст. 614 Цивільного кодексу України доводить особа, яка порушила зобов`язання.

Як вбачається з матеріалів справи, обов`язку із повернення отриманих грошових коштів у розмірі 1 667 128,00 грн відповідачем за первісним позовом виконано не було, а також не спростовано жодними належними та допустимими у розумінні статей 76, 77 Господарського процесуального кодексу України доказами наявності такого обов`язку.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що відповідачем за первісним позовом було порушено умови договору, а тому вимоги позивача за первісним позовом про стягнення з відповідача за первісним позовом заборгованості в розмірі 1 667 128,00 грн підлягають задоволенню в повному обсязі.

Крім того, у зв`язку з простроченням повернення позики, позивачем за первісним позовом нараховано до стягнення з відповідача за первісним позовом 3% річних у розмірі 62 620,00 грн, пеню у розмірі 81 026,99 грн та інфляційні втрати у розмірі 458 282,50 грн за загальний період прострочення з 17.10.2021 по 17.01.2023.

Згідно з ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно з ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з врахуванням встановлено індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом) не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові. Сторони договору можуть зменшити або збільшити передбачений законом розмір процентів річних. (п.п. 4.1, 4.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань» №14 від 17.12.2013).

Інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція). (п.п. 3.1, 3.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань» №14 від 17.12.2013).

Перевіривши здійснений позивачем за первісним позовом розрахунок заявлених до стягнення суми інфляційних втрат та 3% річних, суд зазначає, що такий розрахунок відповідає вимогам законодавства та є арифметично правильним, а тому вимоги позивача за первісним позовом про стягнення з відповідача за первісним позовом 3% річних в розмірі 62 620,00 грн та інфляційних втрат у розмірі 458 282,50 грн за період прострочення з 17.10.2021 по 17.01.2023 підлягають задоволенню.

Щодо стягнення з відповідача за первісним позовом пені у розмірі 81 026,99 грн за період прострочення з 18.01.2022 по 16.04.2022, суд зазначає наступне.

Одним із видів господарських санкцій згідно з ч. 2 ст. 217 Господарського кодексу України є штрафні санкції, до яких віднесено штраф та пеню (ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України).

Розмір штрафних санкцій відповідно до ч. 4 ст. 231 Господарського кодексу України встановлюється законом, а в разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в передбаченому договором розмірі. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або в певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

У ст. 549 Цивільного кодексу України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання; штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання; пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Пунктом 6.4. Договору сторони визначили, що за порушення строків повернення позики (п. 4.1.) позичальник виплачує пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми позики за кожен день прострочення, відшкодовує 3% річних та втрати від інфляції.

Перевіривши здійснений позивачем розрахунок пені в межах визначеного позивачем періоду, судом встановлено, що такий розрахунок здійснено арифметично вірно та у межах встановлених ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України шестимісячного строку, з огляду на що, позовні вимоги в частині стягнення пені в сумі 81 026,99 грн підлягають задоволенню.

Щодо вимог зустрічного позову про визнання договору позики від 11.11.2020 недійсним з підстав його удаваності, суд зазначає таке.

Загальні підстави визнання недійсними угод і настання відповідних наслідків встановлені статтями 215, 216 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно із частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб`єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Пунктом 2.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» № 11 від 29.05.2013 визначено, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

У відповідності до ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відтак, в силу припису ст. 204 Цивільного кодексу України правомірність правочину презюмується.

Отже, заявляючи позов про визнання недійсним договору, позивач має довести наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угод недійсними і настанням відповідних наслідків.

У ст. 235 Цивільного кодексу України встановлено, що удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Тобто, за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. За удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Ознакою удаваного правочину є те, що розбіжність між волею та її зовнішнім виявом стає наслідком навмисних дій його учасників, які мають за мету одержання певної користі для обох учасників.

Таким чином, для визнання угоди удаваною позивачу необхідно надати відповідні докази, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії були направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників.

В той же час, як вже було зазначено вище, судом за результатами оцінки наданих сторонами доказів не встановлено існування між сторонами даного спору інших правовідносин, окрім тих, що виникли із договору позики від 11.11.2020, який за своїм змістом відповідає ознакам саме договору позики.

Позивачем за зустрічним позовом не надано жодних належних та допустимих у розумінні статей 76, 77 Господарського процесуального кодексу України доказів існування між сторонами даного спору відносин щодо інвестування спільного проєкту, на який вказує ФОП Полянчук О.В. та спрямування наданих ПрАТ «Квіти Львова» коштів саме на фінансування цього проєкту, а надане відповідачем за первісним позовом електронне листування між ФОП Полянчуком О.В., ОСОБА_2. та ОСОБА_1 та проєкт договору простого товариства, підписаний лише ОСОБА_1, не можуть вважатись такими доказами.

З урахуванням викладеного та зважаючи на наявні у справі докази, суд встановив, що у спірних правовідносинах сторони уклали договір позики від 11.11.2020 з урахуванням вимог чинного законодавства та вчинили дії, направлені на реальне виконання цієї угоди.

Відтак, суд дійшов висновку, що доводи позивача за зустрічним позовом про укладення удаваного договору, без наміру створення правових наслідків, для досягнення сторонами іншої мети, а саме - укладення договору простого товариства для інвестування коштів у спільний проєкт, є недоведеними та безпідставними.

Отже, встановлені вище обставини, у тому числі, при розгляді первісного позову, свідчать про безпідставність зустрічних позовних вимог та, як наслідок, виключають їх задоволення.

Відповідно до ст. 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.

Верховний Суд неодноразово звертався до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17, від 31.03.2021 у справі № 923/875/19).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 86 ГПК України).

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів сторін та їх відображення у судовому рішенні, суд спирається на висновки, яких дійшов Європейський суд з прав людини у рішенні від 18.07.2006 у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Поряд з цим, за змістом п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень та висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішеннях у справах "Трофимчук проти України", "Серявін та інші проти України" обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

З урахуванням наведеного, суд зазначає, що решта долучених до матеріалів справи доказів та доводів сторін була досліджена судом і наведених вище висновків суду не спростовує.

Таким чином, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що первісні позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі, а у задоволенні зустрічних позовних вимог слід відмовити.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за первісним та зустрічним позовами у цій справі покладаються на ФОП Полянчука О.В.

На підставі викладеного, керуючись статтями 74, 76-80, 129, 236 - 242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

1. Первісний позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Фізичної особи-підприємця Полянчука Олега Володимировича ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) на користь Приватного акціонерного товариства «Квіти Львова» (вул. Вітовського, 18, м. Львів, 79011, ідентифікаційний код 23967029) основний борг у розмірі 1 667 128,00 грн, пеню у розмірі 81 026,99 грн, 3% річних у розмірі 62 620,00 грн, втрати від інфляції у розмірі 458 282,50 грн та судовий збір у розмірі 34 035,87 грн.

3. В задоволенні зустрічного позову відмовити.

4. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення до Північного апеляційного господарського суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Дата складання та підписання повного тексту рішення: 21.06.2023.

Суддя Т. Ю. Трофименко