ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________________________________________________
УХВАЛА

"08" червня 2023 р.м. ХарківСправа № 922/1098/23

Господарський суд Харківської області у складі:

суддя Жигалкін І.П.

при секретарі судового засідання Кісельовій С.М.

розглянувши матеріали справи

за позовом 3-я особа, яка не Приватного акціонерного товариства "Харківенергозбут", м. Харків заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача Акціонерне товариство "Харківобленерго", м. Харків
до Комунального підприємства "Харківводоканал", м. Харків
про стягнення 13 998 220,52 грн
за участю представників:

позивача - Комарова М.С.

відповідача - Почуєва В.А,

3-ї особи - Квіцінської Л.І.; Федоровича Ю.С.

ВСТАНОВИВ:

23 березня 2023 року до Господарського суду Харківської області звернувся Позивач - Приватне акціонерне товариство "Харківенергозбут" з позовною заявою про стягнення з Комунального підприємства "Харківводоканал" (надалі - Відповідач) заборгованості за Договором № 4 про постачання електричної енергії у розмірі 13998220,52 грн (де: заборгованість за електричну енергію за період 11-12/2022 року у сумі 12 890 652,82; заборгованість по пені за період 12/2022 - 02/2023 року у сумі 995 089,13 грн; 3% річних за період 12/2022 - 02/2023 року у сумі 59 705,61 грн; індекс інфляції за 02/2023 у сумі 52 772,86 грн). А також просить покласти на Відповідача судові витрати.

Суд своєю ухвалою від 27.03.2023 залишив без руху позовну заяву Приватного акціонерного товариства "Харківенергозбут", направив на адресу Позивача акт від 23.03.2023. Надав позивачу строк 10 днів з дня вручення цієї ухвали для усунення недоліків, шляхом надання до суду доказів сплати, зменшення, звільнення, відстрочення судового збору у встановленому законом порядку.

Ухвалою від 05.04.2023 прийнято позов до розгляду, відкрито провадження у справі №922/1098/23, розгляд справи вирішено здійснювати за правилами загального позовного провадження з повідомленням сторін та призначенням підготовчого засідання на "20" квітня 2023 р. о 11:45.

Судом постановлено ухвалу від 18.05.2023 у справі №922/1098/23, де: клопотання (вх. № 12347 від 17.05.2023) про продовження підготовчого провадження було задоволено та продовжено строк проведення підготовчого провадження на 30 днів до "05" липня 2023 р., підготовче засідання відкладено на 08.06.2023 о 11:45.

Також, повідомлено учасників справи, що судом буде розглянуто в порядку встановленому процесуальним законодавством:

- клопотання (вх. № 11652 від 10.05.2023) про зупинення;

- клопотання (вх. № 12346 від 17.05.2023) про застосування наслідків ст. 174 ГПК України;

- клопотання (вх. № 12350 від 17.05.2023) про витребування доказів;

- клопотання (вх. №12349 від 17.05.2023) про залучення третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Харківську міську раду.

Від представника Позивача у підготовче засідання було надано: - заперечення (вх. № 13717) про залучення третьої особи:

- заперечення (вх. №13716) про зупинення провадження у справі;

- заперечення (вх. № 13715) про витребування доказів.

Представник Відповідача у підготовче засідання заяв та клопотань не надав. Підтримав подані клопотання та просить суд їх задовольнити, а саме: - клопотання про зупинення провадження;

- клопотання (вх. № 12346 від 17.05.2023) про застосування наслідків ст. 174 ГПК України;

- клопотання (вх. № 12350 від 17.05.2023) про витребування доказів;

- клопотання (вх. №12349 від 17.05.2023) про залучення третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Харківську міську раду.

Від представника третьої особи у підготовче засідання було надано заяву (вх. №140247 від 02.06.2023), де надані заперечення, а саме: - про застосування наслідків ст. 174 ГПК України; - про витребування доказів; - про залучення третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Харківську міську раду.

Суд вважає за доцільне дослідити клопотання (вх. № 11650/23 від 10.05.2023), подане КП "Харківводоканал" про зупинення провадження у справі №922/1098/23 до набрання законної сили судовим рішенням по справі №922/1480/23, яке обґрунтоване наступним.

Відповідач, у своєму клопотанні, повідомляє, що КП "Харківводоканал" (як Позивач у справі №922/1480/23) звернулося до Господарського суду Харківської області з позовом до ПрАТ "Харківенергозбут" (як Відповідач у справі №922/1480/23) щодо зобов`язання останнього здійснити перерахунок вартості спожитої електричної енергії КП Харківводоканал за Публічним договором:

- у період з березня 2022 року - по грудень 2022 року у відповідності до Договору про постачання електричної енергії від 14.03.2022 № 1,01 (з урахуванням редакції від 18.11.2022) шляхом врахування технологічних електричних втрат у мережах основного споживача (яким є КП Харківводоканал) при нарахуваннях субспоживачам, які для отримання електричної енергії на власні потреби використовують мережі, що належать КП Харківводоканал, та відобразити їх в Рахунках за березень, квітень, травень, червень, липень, серпень, вересень, жовтень, листопад, грудень 2022, лютий 2023 року.

- у період з березня 2022 року - по грудень 2022 року у відповідності до Договору про постачання електричної енергії від 14.03.2022 №4 (з урахуванням редакції від 18.11.2022) шляхом врахування технологічних електричних втрат у мережах основного споживача (яким є КП Харківводоканал) при нарахуваннях субспоживачам, які для отримання електричної енергії на власні потреби використовують мережі, що належать КП Харківводоканал, та відобразити їх в Рахунках за березень, квітень, травень, червень, липень, серпень, вересень, жовтень, листопад, грудень 2022 року.

- у період з березня 2022 року - по квітень 2022 року у відповідності до Договору про постачання електричної енергії від 14.03.2022 №807 УЗ (з урахуванням редакції від 18.11.2022), шляхом застосування тарифів для І (першого) класу напруги за всіма точками продажу незалежно від ступенів напруги та відобразити його в Рахунках за березень, квітень 2022 року.

На думку Відповідача невід`ємно пов`язаним із підставами цього позову є встановлення обставин, не встановлення яких тягне за собою майнову загрозу для Відповідача, що викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства, оскільки сума заявлена ПрАТ "Харківенергозбут" визначена без врахування технологічних втрат електричної енергії по субспоживачам. Так у виставлених за період з листопада 2022 року- по грудень 2022 року рахунках за Договором № 4 про постачання електричної енергії від 18.11.2022 р. та актах приймання-передачі електричної енергії останній (ПрАТ "Харківенергозбут") не зазначив інформацію про розмір технологічних втрат, що на думку КП Харківводоканал є підставою для встановлення обставин шляхом перерахуванням таких сум.

Тобто в даному випадку у господарського суду немає можливості самостійно встановити обставини у справі №922/1098/23, які встановлюються іншим господарським судом, а саме справи за №922/1480/23, у зв`язку з розглядом в іншому судовому складі.

Як зазначає Відповідач, викладені позовні вимоги у справі №922/1480/23 стосуються зміни (зменшення) як обсягів спожитої електричної енергії, так і суми виставлених рахунків, які заявлені Позивачем як підстава для обґрунтування позову у справі №922/1098/23. А отже, рішення у справі №922/1480/23 за період листопад-грудень 2022 року по Договору про постачання електричної енергії від 14.03.2022 №4 (з урахуванням редакції від 18.11.2022) впливає на питання встановлення судом обсягів і вартості спожитої електричної енергії у справі №922/1098/23 за вимогами Позивача по Договору № 4 про постачання електричної енергії від 18.11.2022 р. за той самий період, та може мати преюдиційне значення для підтвердження аргументів Відповідача щодо вирішення позову.

Таким чином, на думку Відповідача, це зумовлює зупинення провадження у справі №922/1098/23 до набрання законної сили судовим рішення по справі №922/1480/23.

Суд вважає за доцільне нагадати учасникам процесу, що статтею 7 ГПК України визначено, що правосуддя у господарських судах здійснюється на засадах рівності фізичних та юридичних осіб перед законом і судом незалежно від будь-яких ознак чи обставин. Дана норма кореспондується зі ст. 46 Господарського процесуального кодексу України, в якій закріплено, що сторони користуються рівними процесуальними правами.

Відповідно до ст. 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Принцип змагальності тісно пов`язаний з процесуальною рівністю сторін і забезпечує повноту фактичного й доказового матеріалу, наявність якого є важливою умовою з`ясування обставин справи. Відповідно до вказаного принципу, особи, зацікавлені в результаті справи, вправі відстоювати свою правоту у спорі шляхом подання доказів; участі в дослідженні доказів, наданих іншими особами шляхом висловлення своєї думки з усіх питань, що підлягають розгляду у судовому засіданні. Змагальність є різновидом активності зацікавленої особи (сторони). Особи, які беруть участь у справі, вправі вільно розпоряджатися своїми матеріальними і процесуальними правами й активно впливати на процес з метою захисту прав і охоронюваних законом інтересів.

Згідно п. 3 ч.1 ст. 42 ГПК України учасники справи мають право подавати заяви та клопотання, надавати пояснення суду, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб;

Відповідно до приписів пункту четвертого частини п`ятої ст. 13 ГПК України, суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цих кодексом.

А також, що ст. 113 Господарського процесуального кодексу України строки, в межах яких вчиняються процесуальні дії, встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені, - встановлюються судом.

Суд має встановлювати розумні строки для вчинення процесуальних дій. Строк є розумним, якщо він передбачає час, достатній, з урахуванням обставин справи, для вчинення процесуальної дії, та відповідає завданню господарського судочинства (ч. ч. 1, 2 ст. 114 Господарського процесуального кодексу України).

Тобто з аналізу зазначених норм вбачається, що часові параметри, виконуючи регулятивну роль, виступають інструментом, засобом в досягненні завдань судочинства, а у поєднанні з іншими юридичними засобами, часові характеристики судочинства виступають активно-дієвими елементами процесуального регулювання, а отже полягає у своєчасності реалізації господарського судочинства щодо вчинення відповідних процесуальних дій і прийняття процесуальних рішень.

Так, суд вважає за доцільне зазначити, що важливе значення при реалізації дискреційних повноважень господарського суду відіграють положення ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.ХІ.1950), відповідно до якої кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Недотримання строків розгляду господарських, цивільних, адміністративних та інших судових справ порушує конституційне право на судовий захист, гарантований ст. 55 Конституції України, і негативно впливає на ефективність правосуддя та на авторитет судової влади.

На цей аспект звертає увагу і Європейський суд, який зазначає, що відсутність зазначених гарантій становить велику небезпеку для верховенства права, коли у межах національних правових систем трапляються надмірні затримки у здійсненні правосуддя, щодо яких сторони у провадженні не мають ніяких національних засобів захисту порушеного права (див., наприкл., справу Bottazzi v. Italy ).

Проте, суд зазначає, якщо в судовому процесі учасники зловживають процесуальними правами або навмисного не виконують процесуальні обов`язки до них можуть бути застосовані заходи процесуального примусу.

Правовий примус - це конкретні засоби впливу, які пов`язані з обмеженням в тій чи іншій формі свободи особи.

Згідно з матеріалами справи, доказами, клопотаннями та поясненнями наданими учасниками справи, суд зазначає, що предметом розгляду господарської справи №922/1098/22 є саме стягнення з КП "Харківводоканал" заборгованості за Договором № 4 про постачання електричної енергії у розмірі 13998220,52 грн (де: заборгованість за електричну енергію за період 11-12/2022 року у сумі 12 890 652,82; заборгованість по пені за період 12/2022 - 02/2023 року у сумі 995 089,13 грн; 3% річних за період 12/2022 - 02/2023 року у сумі 59 705,61 грн; індекс інфляції за 02/2023 у сумі 52 772,86 грн) та за певний період, який пов`язаний з розглядом справи №922/1480/23, а отже може вплинути на розрахунки не тільки основної заборгованості та й нарахування штрафних санкцій.

Таким чином суд зазначає, що дана взаємопов`язаність справ №922/1098/23 та №922/1480/23 не свідчить про неможливість розгляду справи №922/1098/23 та прийняття по ній рішення, проте свідчить про прийняття вірного рішення з урахування встановлених всіх підстав, доказів, які мають значення. Окрім того, суд зазначає, що не врахування відповідних доказів може слугувати зміні судового рішення, що тягне за собою не тільки процесуальні затримки, а також може вплинути на вмотивовані висновки судового рішення, де обставинами такого рішення може слугувати визнання судом встановлення чи спростування з огляду на більшість вірогідних доказів.

Дослідивши матеріали справи, зміст клопотання про зупинення провадження у справі, повністю, всесторонньо, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, оцінивши надані докази та надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам справи, керуючись принципом Верховенства права та права на судовий захист, уникаючи принципу надмірного формалізму, та усуваючи підстави для використання правового пуризму суд вирішив, що подане клопотання про зупинення провадження у справі підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судові рішення мають ґрунтуватися на Конституції України, а також на чинному законодавстві, яке не суперечить їй.

Суд безпосередньо застосовує Конституцію України, якщо зі змісту норм Конституції не випливає необхідності додаткової регламентації її положень законом або якщо закон, який був чинним до введення в дію Конституції чи прийнятий після цього, суперечить їй.

У пункті 26 рішення Європейського суду з прав людини у справі Надточій проти України (далі - ЄСПЛ) та пункті 23 рішення ЄСПЛ Гурепка проти України № 2 наголошено, що принцип рівності сторін - один зі складників ширшої концепції справедливого судового розгляду, за змістом якого кожна сторона повинна мати розумну можливість обстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її у суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відповідно до ст. 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Під час підготовчого засідання, учасники справи можуть подавати клопотання та заяви, відповідно до статті 177 ГПК України. Адже відповідно до частини 1 статті 177 ГПК України, серед інших завдань підготовчого провадження, важливим є визначення обставин справи, які підлягають встановленню, та зібрання відповідних доказів, а також вчинення інших дій з метою забезпечення правильного, своєчасного і безперешкодного розгляду справи по суті. Згідно п. 10 ч. 2 ст. 182 ГПК України, у підготовчому засіданні суд вирішує заяви та клопотання учасників справи. У разі виникнення обставин, визначених п. 5 ч. 2 статті 227 ГПК України подати клопотання про зупинення провадження у справі можливо лише на етапі підготовчого провадження.

Наразі, розгляд поточної справи знаходиться у межах з`ясування думки сторін та до призначення судового засідання до розгляду справи по суті, та у межах строків передбачених ГПК України.

У постанові ВСУ від 01.02.2017р. по справі №6-1957цс16 зазначено, що визначаючи наявність підстав за яких провадження у справі підлягає обов`язковому зупиненню, суд повинен, зокрема, враховувати, що така підстава для зупинення провадження у справі, застосовується у тому разі, коли в іншій справі можуть бути вирішені питання, що стосуються підстав, заявлених у справі вимог, чи умов, від яких залежить можливість її розгляду. Межі зупинення провадження у справі не повинні призводити до зменшення розумного строку розгляду справи.

Відповідно до Постанови Пленуму Вищого господарського суду України Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції від 26 грудня 2011 року № 18 (на момент розгляду клопотання не скасована та є чинною) та Постанови ВСУ від 01.02.2017 у справі №6-1957цс16: (а) Під неможливістю розгляду цієї справи розуміють неможливість для даного господарського суду самостійно встановити обставини, які встановлюються іншим судом в іншій справі, - у зв`язку з непідвідомчістю або непідсудністю іншої справи даному господарському суду, одночасністю розгляду двох пов`язаних між собою справ різними судами або з інших причин; (б) Під пов`язаною з даною справою іншою справою розуміють таку іншу справу, у якій інший суд встановлює обставини, що впливають чи можуть вплинути на подання і оцінку доказів у даній справі; в тому числі йдеться про факти, які мають преюдиціальне значення; (в) Іншим судом є будь-який орган, що входить до складу судової системи України, іншим судом може вважатися й інший склад суду (одноособовий чи колегіальний) в тому ж самому судовому органі, в якому працює суддя (судді), що вирішує (вирішують) питання про зупинення провадження у справі.

При розгляді поданого клопотання, суд звертається до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, яка викладена у постанові від 30.01.2019 у справі №755/10947/17 де зазначено, що незалежно від того, чи перераховані усі постанови, в яких викладена правова позиція, від якої відступила Велика Палата Верховного Суду, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду.

Так, порядок та умови зупинення провадження у справі врегульованого нормами статті 227 ГПК України в яких наведено вичерпний перелік підстав, за яких суд, відповідно, зобов`язаний та має право зупинити провадження у справі.

За змістом п. 5 ч. 1 ст. 227 ГПК України суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у випадку об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

У разі застосування наведеної правової норми за вимогами ст. 234 ГПК України у мотивувальній частині ухвали повинно бути зазначено, зокрема, обґрунтування висновків, яких дійшов суд при постановленні ухвали.

Під неможливістю розгляду справи необхідно розуміти відсутність у господарського суду можливості самостійно встановити обставини, які встановлюються іншим судом в іншій справі, - у зв`язку з непідвідомчістю або непідсудністю іншої справи господарському суду, одночасністю розгляду двох пов`язаних між собою справ різними судами або з інших причин.

Метою зупинення провадження у справі до розгляду іншої справи є виявлення обставин, підстав, фактів тощо, які не можуть бути з`ясовані та встановлені у цьому процесі, проте які мають значення для справи, провадження у якій зупинено.

Для вирішення питання про зупинення провадження у справі господарський суд у кожному випадку повинен з`ясовувати чим обумовлюється неможливість розгляду справи.

Крім цього, слід зауважити, що зупинення провадження у справі, на відміну від відкладення розгляду справи, здійснюється без зазначення строку, до усунення обставин (до вирішення іншої справи; до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі), які зумовили зупинення провадження, тому провадження у справі слід зупиняти лише за наявності беззаперечних підстав для цього.

Подібний правовий висновок викладений, зокрема, у постановах Верховного Суду від 15.05.2019 у справі №904/3935/18 та від 29.04.2020 у справі №903/611/19, від 18.05.2020 року по справі № 905/1728/14-908/4808/14.

Неможливість розгляду справи до вирішення іншої справи іншим судом полягає в тому, що обставини, які встановлюються іншим судом, у принципі не можуть бути встановлені господарським судом у даній справі з незалежних від нього (суду) законодавчо зумовлених причин.

При цьому наведена процесуальна норма (ст. 227 ГПК України) прямо встановлює, що суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

Аналогічні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 02.06.2020 у справі №910/6674/19 та від 20 липня 2020 року по справі №9190/11236/19, від 15.05.2019 у справі №904/3935/18, від 29.04.2020 у справі №903/611/19, від 18.05.2020 у справі №905/1728/14-908/4808/14.

Для вирішення питання про зупинення провадження у справі господарський суд у кожному конкретному випадку зобов`язаний з`ясовувати: 1) як саме справа, яка розглядається господарським судом, пов`язана зі справою, що розглядається іншим судом; 2) чим обумовлена неможливість розгляду справи.

Аналогічну правову позицію виклав Верховний Суд у постановах від 10.09.2019 у справі № 922/1962/17 і від 17.12.2019 у справі № 917/131/19, від 15.05.2019 у справі № 904/3935/18 і від 23.01.2020 № 917/130/19.

Обґрунтовуючи позицію про зупинення провадження у справі, Відповідач у клопотанні, посилається на об`єктивну неможливість розгляду поточної справи до вирішення пов`язаної з нею справи №922/1480/23, оскільки рішення в зазначеній справі може вплинути на результати розгляду справи № 922/1098/23.

Зупинення провадження у господарській справі з мотивів наявності іншої справи, може мати місце тільки в тому разі, коли лише в тій справі можуть бути вирішені питання, що стосуються підстав вимог у даній справі чи умов, від яких залежить можливість її розгляду, і з`ясувати, чи дійсно від наслідків розгляду зазначеної господарської справи залежить прийняття рішення у цій господарській справі.

Зупинення провадження у справі це тимчасове і повне припинення всіх процесуальних дій у справі, зумовлене настанням зазначених у законі причин, що перешкоджають подальшому процесу і щодо яких невідомо, коли їх може бути усунено (Постанова Верховного Суду у складі колегії суддів КГС у справі №910/15715/19).

Пов`язаність справ №922/1098/23 та №922/1480/23, за думкою суду, полягає у тому, що рішення судів, який розглядає справу, встановлює обставини, що впливають на збір і оцінку доказів у цій справі, зокрема факти, що мають преюдиціальне значення. Ці обставини можуть бути і такими, які мають значення для цієї справи.

Суд враховує позицію Верховного Суду, наведену у постанові від 21.03.2018 у справі № 760/14438/15-ц провадження №14-38цс18, в який зазначено, що у статті 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину і ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Правовідносини суду з кожним учасником процесу підпорядковані досягненню головної мети - винесення законного та обґрунтованого рішення, а також створення особам, що беруть участь у справі, процесуальних умов для забезпечення захисту їх прав, а також прав та інтересів інших осіб.

Господарський процесуальний обов`язок сторони - це належна поведінка сторони в господарському судочинстві, що вимагається та забезпечується процесуальним законом, а також кореспондує суб`єктивному процесуальному праву суду.

Процесуальні права надані законом тим особам, які беруть участь у процесі для сприяння суду при розгляді справ, для сприяння їх правильному вирішенню, і кожного разу, коли сторона у справі вчиняє будь-яку процесуальну дію не з цією метою, а задля досягнення якихось сторонніх цілей (для введення суду в оману, для затягування розгляду, для створення перешкод опоненту) вона виходить за межі дійсного змісту свого права, тобто зловживає ним.

Так, Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що це роль національних судів організовувати судові провадження таким чином, щоб вони були без затримок та ефективними (див. рішення Суду у справі Шульга проти України від 02 грудня 2010 року № 16652/04) і запобігання неналежній та такій, що затягує справу, поведінці сторін у цивільному процесі є завданням саме державних органів (див. рішення Суду у справі Мусієнко проти України від 10 січня 2011 року №26976/06).

Неприпустимість зловживання процесуальними правами належить до основних засад (принципів) господарського судочинства (п. 11 ч. 3 ст. 2 ГПК України).

За змістом ч. 5 п`ятої ст. 13 ГПК саме на суд покладається обов`язок щодо керування ходом судового процесу, сприяння учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом, запобігання зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вжиття заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Статтею 43 ГПК України передбачено, що учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Виходячи з вищенаведеного, що, з урахуванням наведених обставин, cуд вважає, що відсутні правові підстави для визнання поданого клопотання про зупинення розгляду поточної справи скарги зловживанням процесуальними правами.

Крім того, суд вважає за необхідне зробити узагальнюючі тези за поданим клопотанням та підставами для його задоволення: - Розгляд поточної справи знаходиться у межах підготовчого провадження та у межах строків передбачених ГПК України в іншому складі суду і не призводить до порушення розумності строків.

Неможливість розгляду поточної справи обумовлено неможливістю господарського суду самостійно встановити обставини, які встановлюються іншими судами в інших справі.

Суд здійснює посилання на рішення Європейського суду з прав людини у справі Фрідлендер проти Франції та постанову Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 1 лютого 2017 року у справі № 6-2776цс16 де ним зазначено, що межі зупинення провадження у справі не повинні призводити до зменшення розумного строку розгляду справи. Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та такі критерії, як складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі.

Поточна справа є достатньо складною, поведінка сторін змагальна.

На єдність права і справедливості неодноразово вказував і Конституційний Суд України. Зокрема, у рішенні від 22 вересня 2005 року № 5-рп/2005 зазначено: із конституційних принципів рівності і справедливості випливає вимога визначеності, ясності і недвозначності правової норми, оскільки інше не може забезпечити її однакове застосування, не виключає необмеженості трактування у правозастосовній практиці і неминуче призводить до сваволі. Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права (Рішення КСУ від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004).

Окрім того, принцип справедливості поглинається напевно найбільшим за своєю питомою вагою принципом верховенства права, який також чітко зафіксований у новітніх кодексах. Лише додержання вимог справедливості під час здійснення судочинства дозволяє характеризувати його як правосуддя. Цю думку можна, зокрема, простежити і в рішенні Конституційного Суду України від 30 січня 2003 р. № 3-рп/2003: правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Суд наполягає на застосуванні принципу справедливості (ст. 2 ГПК України) замість закону (praeter legem) і всупереч закону (adversus legem). Адже трапляються випадки, коли несправедливі нормативно-правові акти з`являються внаслідок помилок законодавця. Інша ситуація може мати місце тоді, коли застосування нормативно-правового акту в конкретній ситуації у сукупності з іншими істотними обставинами справи стає настільки несумісним зі справедливістю, що унеможливлює його застосування в розумінні здорового глузду.

Суд вважає за необхідне звернути увагу на Постанову Касаційного цивільного суду від 16 січня 2019 року по справі №521/17654/15-ц. Верховний Суд яскраво демонструє, що принцип справедливості кореспондує з принципом добросовісності.

Також, суд звертає увагу на Постанову Великої Палати Верховного Суду по справі №607/4316/17-ц від 25.03.2019. У вказаній Постанові суд застосував недискримінаційний підхід та принцип неупередженості (Рішення Конституційного Суду України в рішенні від 2 листопада 2004 р. № 15-рп/2004у), який також підлягає застосуванню судом у справі, що розглядається.

Обов`язок суду мотивувати прийняття або відхилення доводів сторін по суті спору полягає у відображенні в судовому рішенні висновків суду про те, що саме дало йому підстави прийняти та/чи відхилити аргументи сторін щодо суті спору, з посиланням на з`ясовані у справі обставини та норми матеріального чи процесуального права, що підлягають застосуванню до правовідносин, що склалися.

Згідно зі статтею 17 Закону України Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини та частини четвертої статті 11 ГПК України чинної редакції суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. За змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі Хаджинастасіу проти Греції національні суди повинні зазначати з достатньою ясністю підстави, на яких ґрунтується їхнє рішення, що, серед іншого, дає стороні можливість ефективно скористатися наявним у неї правом на апеляцію. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі Кузнецов та інші проти Російської Федерації зазначено, що ще одним завданням вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції. Така позиція є усталеною практикою Європейського суду з прав людини (справи Серявін та інші проти України, Проніна проти України), з якої випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Так, зокрема, відповідно до п. 58 Рішення ЄСПЛ по справі "Серявін та інші проти України" (Заява N 4909/04) від 10 лютого 2010 року визначено, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland), N 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року), більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (параграф 32 рішення у справі Хірвісаарі проти Фінляндії).

Право на вмотивованість судового рішення є складовою права на справедливий суд, гарантованого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Роуз Торія проти Іспанії, параграфи 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною (рішення у справі Хірвісаарі проти Фінляндії, параграф 32). Зазначені тези знаходять своє підтвердження і у Постанові Верховного суду від 28 березня 2017 року по справі №800/527/16.

У пункті 41 Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету міністрів ради Європи щодо якості судових рішень зазначено, що обов`язок судів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна із сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Суд вважає, що обсяг вмотивування ухвали є достатнім для її остаточного прийняття.

А отже у відповідності до вимог п. 5 ч. 1 ст. 227 ГПК України, суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у випадку об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

Таким чином, суд зазначає, що, враховуючи предмет позову у справі №922/1480/23 пов`язаний з розглядом справи №922/1098/23 та може вплинути на прийняте судом рішення по суті спору в зазначеній справі, а отже має безпосередній вплив на розгляд позову у даній справі.

Суд нагадує, що у відповідності до ст. 230 ГПК України, провадження у справі продовжується із стадії, на якій його було зупинено, а перебіг процесуальних строків продовжується.

Суд повідомляє, що у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану, враховуючи поточну обстановку, що склалася в місті Харкові, суд був вимушений вийти за межі строку встановленого ст. 233 ГПК України.

Керуючись ст. ст. 46, 119, п. 5 ч. 1 ст. 227, п. 4 ч. 1 ст. 229, ст. ст. 234, 235 ГПК, суд, -

УХВАЛИВ:

1. Клопотання (вх. № 11652 від 10.05.2023) Комунального підприємства "Харківводоканал" про зупинення задовольнити.

2. Провадження по справі зупинити № 922/1098/23 зупинити до набрання законної сили судового рішення у справі №922/1480/23 за позовом КП «Харківводоканал» до АТ «Харківенергозбут» про зобов`язання вчинити дії.

3. Зобов`язати учасників справи повідомити суду про результати розгляду справи №922/1480/23 за позовом КП «Харківводоканал» до АТ «Харківенергозбут» про зобов`язання вчинити дії.

4. Повідомити учасників справи, що судом буде розглянуто в порядку встановленому процесуальним законодавством:

- клопотання (вх. № 12346 від 17.05.2023) про застосування наслідків ст. 174 ГПК України;

- клопотання (вх. № 12350 від 17.05.2023) про витребування доказів;

- клопотання (вх. №12349 від 17.05.2023) про залучення третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Харківську міську раду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання.

Ухвала може бути оскаржена в строки та порядку, передбаченому статтями 254 - 257 ГПК України з врахуванням п. 4 Прикінцевих положень ГПК України та п.17.5 Перехідних положень ГПК України.

Повідомити учасників справи про можливість одержання інформації по справі зі сторінки на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет.

Ухвалу складено та підписано 12.06.2023.

Суддя І.П. Жигалкін