ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.06.2023м. ДніпроСправа № 904/700/23

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Київгума", м. Бровари Київської області

до Акціонерного товариства "Об`єднана гірничо-хімічна компанія" в особі філії "Вільногірський гірничо-металургійний комбінат", м. Вільногірськ Дніпропетровської області

про стягнення заборгованості в сумі 508 977 грн 00 коп. за договором поставки від 14.09.2022 № 621-2

Суддя Рудь І.А.

Без повідомлення (виклику) учасників справи.

СУТЬ СПОРУ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Київгума" звернулось до Господарського суду Дніпропетровської області через систему "Електронний суд" з позовом від 07.03.2023 № б/н, в якому просить стягнути з Акціонерного товариства "Об`єднана гірничо-хімічна компанія" в особі філії "Вільногірський гірничо-металургійний комбінат" заборгованість у загальному розмірі 508 977 грн 00 коп., з яких: 259 916 грн64 коп. - основний борг, 7 077 грн 96 коп. - інфляційні втрати, 1 730 грн 40 коп. - 3% річних, 240 252 грн 00 коп. - збитки, завдані позивачу, що складають вартість продукції, виготовленої за заявкою відповідача від 27.10.2022 № 224/3981, не оплаченої відповідачем.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконання відповідачем умов спірного договору в частині своєчасної оплати товару, поставленого позивачем та виготовленого на замовлення відповідача.

Витрати позивача зі сплати судового збору та витрати на професійну правничу допомогу, розмір якої за попереднім (орієнтовним) розрахунком складає 10 000 грн 00 коп., просить покласти на відповідача.

Ухвалою господарського суду від 13.02.2023 позовну заяву залишено без руху та запропоновано Товариству з обмеженою відповідальністю "Київгума" протягом семи днів з дня вручення ухвали, в тому числі через систему "Електронний суд", усунути недоліки позовної заяви, надавши до суду: докази сплати судового збору в сумі 00 грн 01 коп.; докази на підтвердження направлення позовної заяви від 07.02.2023 № б/н з додатками на адресу Акціонерного товариства "Об`єднана гірничо-хімічна компанія"; заявку на виконання поставки від 27.10.2022№ 224/3981 та підписані з боку постачальника договір поставки від 14.09.2022 № 621-2 і специфікація № 1 до нього; докази направлення на адресу відповідача (юридичній особі та філії) заяви про усунення недоліків позовної заяви з додатками.

17.02.2023 позивачем через систему "Електронний суд" подав до суду заяву про усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою господарського суду від 22.02.2023 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, справу визнано малозначною, розгляд справи призначено за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними в матеріалах справи документами.

15.03.2023 на адресу суду надійшов відзив відповідача на позовну заяву від 07.03.2023 № 234/639, в якому підтвердив наявність договірних відносин між сторонами за спірним договором, проте просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог. В обґрунтування заперечень зазначив, що:

- при розрахунку інфляційних втрат позивачем невірно застосований індекс інфляції за січень 2023 101,3, а необхідно 100,8, тому розрахунок інфляційних втрат не відповідає дійсності;

- вимога про стягнення збитків є необґрунтованою та безпідставною, оскільки саме позивач не поставив товар на замовлення відповідача за заявкою від 27.10.2022 № 224/2981, порушивши при цьому умови спірного договору; саме позивач прийняв рішення виготовити товар і при цьому не здійснювати поставку такого товару відповідачу, а тому відсутні будь-які підстави для задоволення позовних вимог в цій частині. Крім того, на виконання умов договору відповідач направив позивачу заявки на поставку товару, а не заявки на виготовлення товару;

- військова агресія Російської Федерації проти України як форс-мажорна обставина істотно вплинула на виробничі процеси відповідача, в тому числі на можливості реалізації продукції, яка виробляється. У зв`язку з військовою агресією проти України впали показники виробництва продукції, було скорочено виробництво основних концентратів, неможливим стало перевезення продукції через морські порти, відбулося перевантаження діючих маршрутів транспортування продукції підприємства на експорт, скорочення активності та неможливість роботи значної частини споживачів-резидентів України. Готова продукція до введення військового стану експортувалася іноземним покупцям через морські порти, однак внаслідок військової агресії, через блокування морських шляхів агресором логістика з початку військової агресії і на теперішній час втрачена. Єдиним логістичним ланцюгом для відповідача залишалася залізниця та автоперевізники, проте, внаслідок військових дій агресора, через завантаженість залізниці та автотранспортних перевізників в інтересах оборони країни фактично неможливо транспортувати готову продукцію. Настання вищезазначених форс-мажорних обставин призвело до збоїв у виробництві готової продукції, її реалізації, транспортуванні при продовженні функціонування підприємства, а також, як наслідок, значного дефіциту грошових коштів, скорочення фінансових надходжень за виконання обов`язків за чинними контрактами. Але, незалежно від вищезазначених обставин відповідачем приймаються всі необхідні заходи щодо погашення заборгованості за договором.

23.03.2023 через систему "Електронний суд" позивач подав до суду відповідь на відзив від 23.03.2023 № б/н, в якій зазначив, що замовлений відповідачем товар це гумова каландрована суміш, яка має досить короткий термін придатності (визначений умовами ТУ У 6 00152135.040-96) та знаходиться на металевих конструкціях-вішалах, займає великий об`єм складу, що завдає додаткових витрат позивачу. Окрім того, замовлена відповідачем гумова суміш є індивідуальним виробом випущеним/ виготовленим виключно по заявці та технічним вимогам компанії відповідача і не може бути реалізована іншим споживачам/замовникам. У зв`язку із тим, що відповідачем взагалі не були виконані умови спірного договору позивач несе збитки у вигляді упущеної вигоди від відсутності можливості отримати належні кошти за виготовлений товар за заявкою відповідача від 27.10.2022 № 224/2981 та звільнити склад від товару. На численні звернення позивача щодо надання гарантій з оплати вже отриманого товару чи графіку погашення заборгованості, відповідач або ігнорував такі звернення або надавав банальні відписки без будь якої конкретизації та намагання вирішити питання заборгованості. Позивач стверджує, що у діях відповідача наявний повний склад цивільного правопорушення, а отже відповідач повинен нести відповідальність у вигляді відшкодування збитків позивачу. Посилання відповідача на форс-мажорні обставини (військову агресія російської федерації, воєнний стан в Україні, військові дії на території країни тощо) вважає безпідставним, оскільки спірний договір укладений між сторонами вже під час дії воєнного стану, тому відповідач, підписуючи договір, був обізнаний про всі ці обставини та пов`язані з ними ризики. Просив позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Згідно зі ст. 248 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Також судом враховано, що завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 Господарського процесуального кодексу України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Згідно з ч. 1 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України, ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п. 35 рішення від 07.07.1989 Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії" (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України").

У пункті 3 постанови № 11 від 17.10.2014 пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних справ і справ про адміністративні правопорушення" визначено, що розумним, зокрема вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків у цивільних справах є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника (справи "Федіна проти України" від 02.09.2010, "Смірнова проти України" від 08.11.2005, "Матіка проти Румунії" від 02.11.2006, "Літоселітіс Проти Греції" від 05.02.2004).

При цьому, згідно з практикою Європейського суду з прав людини щодо тлумачення положення "розумний строк" вбачається, що строк, який можна визначити розумним, не може бути однаковим для всіх справ. Критеріями оцінки розумності строку є, зокрема складність справи та поведінка заявників.

З огляду на викладене, та приймаючи до уваги військовий стан в Україні, з метою дотримання принципів господарського судочинства, суд розглянув справу в межах розумного строку.

Враховуючи приписи ч. 4 ст. 240 ГПК України, у зв`язку з розглядом справи без повідомлення (виклику) учасників справи, рішення прийнято без його проголошення.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши подані докази, господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

14.09.2022 між Акціонерним товариством "Об`єднана гірничо-хімічна компанія" в особі філії "Вільногірський гірничо-металургійний комбінат" (покупець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Київгума" (постачальник) укладено договір поставки № 621-2 (надалі договір), відповідно до пункту 1.1 якого постачальник зобов`язується передати у власність покупця сирі гумові суміші (надалі - товар) (код 19510000-4 відповідно до ДК 021:2015), а покупець зобов`язується його прийняти і сплатити за нього певну грошову суму на умовах цього договору.

Номенклатура, асортимент, кількість та ціна за одиницю товару, що буде поставлятись покупцю зазначається у специфікаціях. Поставка кожної партії товару здійснюється за заявками покупця, у яких зазначається номенклатура, асортимент та кількість товару (п. 1.2. договору).

Згідно з п. 3.1. договору постачальник зобов`язаний поставити покупцю партію товару у повному обсязі протягом 14 календарних днів з моменту отримання постачальником заявки від покупця.

Поставка товару здійснюється постачальником на склад покупця, розміщений за адресою: м. Вільногірськ, вул. Степова,1 (п. 3.2. договору).

За умовами п.п. 3.3., 3.4. договору датою поставки товару є дата передачі товару постачальником покупцю, відповідно до накладної на відпуск товару (видаткової накладної). Перехід права власності на товар та перехід ризику випадкового знищення та випадкового пошкодження (псування) товару від постачальника до покупця відбувається в момент передачі товару.

Пунктом 3.5. договору передбачено, що разом з товаром постачальник зобов`язаний передати покупцеві належним чином оформлені наступні документи : накладну на відпуск товару (видаткову накладну), товаросупровідний документ, а також передати приналежності та документи, що підтверджують якість та відповідність товару вимогам стандартів або технічних умов, визначених діючим в Україні законодавством.

Відповідно до п. 7.1. договору загальна сума договору складає 499 968,00 грн, у тому числі ПДВ 20% - 83 328,00 грн, що відповідає загальній сумі всіх специфікацій.

Ціна за одиницю товару визначена у специфікаціях. Ціна товару визначається в національній валюті України гривні (п. 7.2. договору).

У п.п. 8.1., 8.2. договору сторони погодили, що оплата товару здійснюється покупцем у безготівковій формі шляхом перерахування грошових коштів на банківський рахунок постачальника, що зазначений в цьому договорі. Оплата товару здійснюється протягом 30 банківських днів з моменту отримання товару та підписання відповідної видаткової накладної.

Днем оплати вважається день списання грошових коштів з поточного рахунку покупця (п. 8.3. договору).

Згідно з п. п. 14.1., 14.2. договору він набирає чинності з моменту підписання сторонами і діє до 31.12.2022. Закінчення строку дії цього договору не звільняє жодну зі сторін договору від виконання своїх зобов`язань по договору та від відповідальності за його порушення (невиконання та/або неналежне виконання), яке мало місце під час дії цього договору.

14.09.2022 сторони підписали специфікацію № 1 до договору, в якій погодили найменування товару, що підлягає поставці, його кількість, ціну за одиницю товару та загальну вартість (а.с. 57).

На виконання умов договору та заявки відповідача від 15.09.2022 № 224/3459 (а.с. 16), позивач 29.09.2022 поставив на адресу покупця товар на суму 259 916 грн 64 коп., про що сторонами складена та підписана товарно-транспортна накладна № 3666 від 28.09.2022 (а.с. 18).

Господарський суд зазначає, що вказані накладна підписана сторонами без жодних зауважень чи заперечень.

Позивач вказує, що відповідач, в порушення умов договору, свої зобов`язання щодо оплати поставленого товару не виконав, у зв`язку з чим у нього виникла заборгованість перед позивачем у розмірі 259 916 грн 64 коп.

В порядку досудового врегулювання спору позивач звертався до відповідача із листами від 11.11.2022 № 010/7908, від 28.11.2022 № 010/7928 від 30.11.2022 № 010/7928, а також 14.12.2022 скерував на адресу відповідача претензію № 01п-146 від 13.12.2022, в якій вимагав сплатити заборгованість за поставлений товар в сумі 259 916 грн 64 коп. (а.с. 21, 23, 24, 29-30).

Як зазначає позивач, вказана претензія залишена відповідачем без відповіді та задоволення. На вказані листи позивача відповідач надавав відповіді (листи від 25.11.2022 № 224/4322, від 09.12.2022 № 234/4492), в яких підтверджував наявність заборгованості в сумі 259 916 грн 64 коп., несвоєчасну оплату обґрунтовував посиланням на форс-мажорні обставини (воєнний стан в України) (а.с. 22, 25).

Із посиланням на положення ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України позивач нарахував додатково до суми основного боргу та просить стягнути з відповідача 3% річних у розмірі 1 730 грн 40 коп. за період з 11.11.2022 по 30.01.2023 та інфляційні втрати в сумі 7 077 грн 96 коп. за період з листопада 2022 по січень 2023.

Крім того, як зазначає позивач, на виконання умов договору та заявки відповідача від 27.10.2022 № 224/3981 він виготовив замовлену відповідачем продукцію, а саме: гумову суміш 60-341 каландровану (каландр 1,5 мм) у кількості 836 кг та гумову суміш 51-1627 каландровану (каландр 1,5 мм) у кількості 314 кг на загальну суму 240 252 грн 00 коп.

Проте, через порушення відповідачем строків оплати товару за накладною № 3666 від 28.09.2022 на суму 259 916 грн 64 коп. у листах від 11.11.2022 № 010/7908, від 28.11.2022 № 010/7928 від 30.11.2022 № 010/7928 позивач повідомляв про готовність виготовленої продукції до відвантаження а також про те, що вимушений призупинити поставку товару до сплати відповідачем існуючої заборгованості чи надання графіку погашення боргу.

Позивач стверджує, що через порушення відповідачем умов договору в частині своєчасної оплати поставленого товару позивач зазнав збитки у вигляді упущеної вигоди на суму вартості товару у розмірі 240 252 грн 00 коп., виготовленого за заявкою відповідача від 27.10.2022 № 224/3981, який досі зберігається на складі позивача, займає значну площу. При цьому, оскільки замовлена відповідачем гумова суміш є індивідуальним виробом, виготовленим виключно по заявці та технічним вимогам компанії відповідача, позивач позбавлений можливості реалізувати такий товар іншому покупцю.

Доказів оплати спірної заборгованості відповідачем та відшкодування ним збитків у заявленому позивачем розмірі, сторонами до матеріалів справи не надано.

Предметом доказування у даній справі є обставини укладання договору поставки, факт поставки товару, строк оплати, строк дії договору, наявність прострочення оплати вартості поставленого товару, а також наявність підстав для стягнення збитків у вигляді упущеної вигоди.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з таких підстав.

Відносини, що виникли між сторонами у справі на підставі договору поставки, є господарськими зобов`язаннями, тому, згідно положень ст.ст. 4, 173-175 і ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України, до цих відносин мають застосовуватися відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Відповідно до ч. 1 ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистими, сімейними, домашніми або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з ч. 2 ст. 712 Цивільного кодексу України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Згідно з ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим до виконання.

За змістом ч. 1 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, заборгованість відповідача за поставлений позивачем товар становить 259 916 грн 64 коп.

З огляду на умови п. 8.2. договору строк оплати поставленого позивачем товару за спірною накладною є таким, що настав 09.11.2022.

Враховуючи, що відповідачем своєчасно не сплачено вартість поставленого товару, суд вважає позовну вимогу про стягнення боргу у розмірі 259 916 грн 64 коп. обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.

Заперечення відповідача щодо відсутності вини у допущенні порушення грошового зобов`язання судом відхиляються з огляду на таке.

У статті 193 Господарського кодексу України зазначається, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів.

Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Крім того, в силу приписів ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, договірні відносини сторін виникли вже після запровадження в Україні воєнного стану з 24.02.2022.

Отже, сторони розуміли всі ризики здійснення підприємницької діяльності в режимі воєнного стану і погодилися нести наслідки таких ризиків.

Крім того, господарський суд звертає увагу, що саме по собі введення воєнного стану, без доведення учасником справи причинно-наслідкового зв`язку між його введенням та неможливістю своєчасного виконання зобов`язання за договором, не свідчить про наявність підстав для звільнення його від відповідальності за порушення договірних зобов`язань.

Воєнний стан як обставина непереборної сили звільняє від відповідальності лише у разі, якщо саме внаслідок пов`язаних із ним обставин юридична чи фізична особа не може виконати ті чи інші зобов`язання.

У даному випадку будь-яких повідомлень від відповідача щодо неможливості виконання зобов`язань за договором у зв`язку воєнним станом на адресу позивача не надходило.

У спірний період на території Дніпропетровської області активні бойові дії не проводились. Відповідач не обґрунтовує, як саме введений воєнний стан перешкоджав виконати умови договору, оскільки підприємство працювало.

Згідно з ч. 1 ст. 96 Цивільного кодексу України юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов`язаннями. Відповідач як юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов`язаннями за спірним договором і така відповідальність не може ставитися у залежність від дій чи бездіяльності будь-яких третіх осіб.

Відповідно до ч. 2 ст. 617 Цивільного кодексу України відсутність у боржника необхідних коштів не є підставою звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання. Ці положення повністю кореспондуються з положеннями ч. 2 ст. 218 Господарського кодексу України, де зазначено, що непереборною силою, тобто надзвичайними і невідворотними обставинами не вважаються, зокрема, порушення зобов`язань контрагентами правопорушника, відсутність на ринку потрібних для виконання зобов`язання товарів, відсутність у боржника необхідних коштів.

У відповідності до п. 1.10 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань" за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання через відсутність у нього необхідних коштів, оскільки згадане правило обумовлено замінністю грошей як їх юридичною властивістю. Тому у випадках порушення грошового зобов`язання суди не повинні приймати доводи боржника з посиланням на неможливість виконання грошового зобов`язання через відсутність необхідних коштів (стаття 607 ЦК України) або на відсутність вини (ст. ст. 614, 617 ЦК України чи ст. 218 ГК України).

Згідно з положеннями ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Перевіркою виконаного позивачем розрахунку 3% річних порушень умов договору та чинного законодавства судом не встановлено.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок інфляційних втрат, господарський суд зазначає таке.

Об`єднаною палатою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у справі №905/21/19 наведено формулу за якою можна розрахувати інфляційні втрати: "Х" * "і-1" - 100 грн. = "ЗБ", де "Х" - залишок боргу на початок розрахункового періоду, "і-1" - офіційно встановлений індекс інфляції у розрахунковому місяці та 100 грн - умовна сума погашення боргу у цьому місяці, а "ЗБ" - залишок основного боргу з інфляційною складовою за цей місяць (вартість грошей з урахуванням інфляції у цьому місяці та часткового погашення боргу у цьому ж місяці). При цьому зазначено, що за наступний місяць базовою сумою для розрахунку індексу інфляції буде залишок боргу разом з інфляційною складовою за попередній місяць ("ЗБ" відповідно до наведеної формули), який перемножується на індекс інфляції за цей місяць, а від зазначеного добутку має відніматися сума погашення боржником своєї заборгованості у поточному місяці (якщо таке погашення відбувалося).

У випадку якщо погашення боргу не відбувалося декілька місяців підряд, то залишок основного боргу з інфляційною складовою за перший розрахунковий місяць такого періоду ("ЗБ") перемножується послідовно на індекси інфляції за весь період, протягом якого не відбувалося погашення боргу, та ділиться на 100%.

Зазначена правова позиція також викладена у постанові Верховного Суду від 20.08.2020 у справі № 904/3546/19.

Крім того, Об`єднана палата Касаційного господарського суду у постанові від 20 листопада 2020 року у справі № 910/13071/19 надала роз`яснення, що сума боргу, внесена за період з 1 до 15 числа включно відповідного місяця, індексується за період з урахуванням цього місяця, а якщо суму внесено з 16 до 31 числа місяця, то розрахунок починається з наступного місяця. За аналогією, якщо погашення заборгованості відбулося з 1 по 15 число включно відповідного місяця - інфляційна складова розраховується без урахування цього місяця, а якщо з 16 до 31 числа місяця - інфляційна складова розраховується з урахуванням цього місяця.

Отже, якщо період прострочення виконання грошового зобов`язання складає неповний місяць, то інфляційна складова враховується або не враховується в залежності від математичного округлення періоду прострочення у неповному місяці.

Господарський суд перевірив розрахунок інфляційних втрат та встановив, що позивачем невірно визначений індекс інфляції за січень 2023, який становить 100,8, в той час як відповідачем застосований індекс 101,3, у зв`язку із чим за розрахунком суду до стягнення з відповідача на користь позивача підлягають інфляційні втрати у сумі 5 760 грн 11 коп. У решті позовних вимог в цій частині слід відмовити.

Розглянувши позовні вимоги позивача в частині стягнення з відповідача збитків у вигляді упущеної вигоди в сумі 240 252 грн 00 коп., господарський суд зазначає таке.

За змістом ст. ст. 15, 16 Цивільного кодексу України особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання чи оспорювання. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Відповідно до ст. 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками, зокрема, є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Зазначена норма кореспондується з положеннями ст. ст. 224, 225 Господарського кодексу України, змістом яких учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб`єкту, права або законні інтереси якого порушено.

Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

До складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб`єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов`язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку, що відшкодування збитків (упущеної вигоди) є видом цивільно-правової відповідальності, для застосування якої потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, дії чи бездіяльності, негативного результату такої поведінки (збитків), причинного зв`язку між протиправною поведінкою та збитками, вини правопорушника. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає.

Отже, відшкодування шкоди (в тому числі у формі упущеної вигоди) може бути покладено на відповідача лише за наявності передбачених законом умов, сукупність яких утворює склад правопорушення, яке є підставою для цивільно-правової відповідальності. Водночас на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди, протиправність поведінки заподіювача такої шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. У свою чергу, відповідач повинен довести, що в його діях відсутня вина у заподіянні такої шкоди.

Суб`єктом права вимоги (потерпілим) у зазначеному зобов`язанні може бути будь-яка особа, якій заподіяно шкоду. Носієм обов`язку відшкодувати шкоду, в свою чергу, можуть виступати: безпосередній заподіювач шкоди та інші особи (незавдавачі шкоди), на яких законом покладено обов`язок із відшкодування шкоди.

Вимагаючи відшкодування шкоди (збитків) у формі упущеної вигоди, особа повинна довести, що за звичайних обставин вона мала реальні підстави розраховувати на одержання певного доходу. При цьому важливим елементом доказування наявності неодержаних доходів (упущеної вигоди) є встановлення причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками потерпілої особи. Слід довести, що протиправна поведінка, дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які виникли у потерпілої особи - наслідком такої протиправної поведінки.

Разом із тим відповідно до ч. 1 ст. 142 Господарського кодексу України прибуток суб`єкта господарювання є показником фінансових результатів його господарської діяльності, що визначається шляхом зменшення суми валового доходу суб`єкта господарювання за певний період на суму валових витрат та суму амортизаційних відрахувань.

Неодержаний дохід (упущена вигода) - це рахункова величина втрат очікуваного приросту в майні, що базується на документах, які беззастережно підтверджують реальну можливість отримання потерпілим суб`єктом господарювання грошових сум (чи інших цінностей), якби учасник відносин у сфері господарювання не допустив правопорушення.

Системний аналіз положень ч. 1 ст. 42, ч. 1 ст. 44 Господарського кодексу України дає підстави для висновку, що будь-яка підприємницька діяльність суб`єктів господарювання здійснюється на підставі комерційного розрахунку та власного комерційного ризику.

Відтак, суб`єкти господарювання повинні враховувати наявність таких ризиків та усвідомлювати наслідки вчинюваних ними дій, а суди, розглядаючи справи, предметом яких є стягнення упущеної вигоди, повинні встановити чи є наслідки, на які посилається позивач, упущеною вигодою чи такі наслідки є результатом власних комерційних прорахунків суб`єкта господарювання.

Якщо ж кредитор не вжив достатніх заходів, щоб запобігти виникненню збитків чи зменшити їх, шкода з боржника не стягується, оскільки одним з критеріїв, який необхідно враховувати при визначенні (розрахунку) розміру упущеної вигоди, є критерій розумності здійснених позивачем витрат.

Пред`явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на кредитора обов`язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані в разі належного виконання боржником своїх обов`язків. При визначенні реальності неодержаних доходів мають враховуватися заходи, вжиті кредитором для їх одержання. У виді упущеної вигоди відшкодовуються та шкода (збитки), які могли б бути реально отримані при належному виконанні зобов`язання. Наявність теоретичного обґрунтування можливості отримання доходу ще не є підставою для його стягнення.

Такі висновки узгоджуються із правовою позицією, викладеною у постановах Верховного Суду від 13.12.2018 у справі № 923/700/17, від 30.03.2021 у справі №908/2261/17, від 11.11.2021 у справі № 910/7511/20.

Господарський суд зазначає, що з зазначених позивачем обставин понесення збитків та наданих позивачем доказів не вбачається наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, дії чи бездіяльності, негативного результату такої поведінки (збитків), причинного зв`язку між протиправною поведінкою та збитками, вини правопорушника.

Так, щодо протиправної поведінки відповідача у вигляді порушення умов договору в частині своєчасної оплати вартості поставленого позивачем товару за заявкою від 15.09.2022 № 224/3459 на суму 259 916 грн 64 коп., відповідно до накладної № 3666 від 28.09.2022, господарський суд зазначає, що з огляду на встановлені вище обставини, під час судового розгляду справи знайшли своє підтвердження доводи позивача про порушення відповідачем умов договору в цій частині.

Проте, таке порушення має наслідком примусове стягнення з відповідача заборгованості за рішенням суду, а також обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення та трьох процентів річних від простроченої суми, згідно з приписами ст. 625 Цивільного кодексу України, на вимогу кредитора.

Разом з тим, умовами спірного договору не передбачене право постачальника притримувати товар до моменту повної чи часткової оплати покупцем вже поставленого товару.

Приймаючи рішення про виконання заявки покупця від 27.10.2022 № 224/3981 та подальше притримання товару до моменту оплати покупцем попередньої поставки, постачальник діяв на власний ризик, а тому наслідки такого рішення, на які посилається позивач, не є упущеною вигодою, а є результатом власних комерційних прорахунків суб`єкта господарювання.

При цьому господарський суд констатує недобросовісну поведінку відповідача у вигляді порушення строків оплати поставленого позивачем товару із посиланням на форс-мажорні обставини, про наявність яких відповідач був обізнаний під час укладання договору, та подання на виконання позивачу нової заявки за наявності заборгованості з оплати отриманого товару за попередньою заявкою. Проте, така недобросовісна поведінка боржника не є складовою цивільного правопорушення, за яке настає відповідальність у вигляді відшкодування упущеної вигоди кредитора.

При цьому, господарським судом враховано, що спірний договір не містить умов щодо виготовлення продукції постачальником за індивідуальним замовленням покупця, технічні характеристики такого замовлення чи технічні вимоги покупця щодо товару; подана покупцем заявка від 27.10.2022 № 224/3981 є заявкою на поставку, а не виготовлення продукції.

Разом з тим матеріали справи не містять, та позивачем до суду не надані докази виготовлення товару на суму 240 252 грн 00 коп. та докази його зберігання на складі станом на час розгляду справи.

Отже, аналіз наявних матеріалів справи дає підстави для висновку про недоведеність позивачем існування усіх елементів складу цивільного правопорушення, що є обов`язковою умовою для стягнення збитків, у зв`язку із чим позовні вимоги в частині стягнення з відповідача 240 252 грн 00 коп. задоволенню не підлягають.

Згідно з ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України).

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (ч. 3 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України).

За приписами ст. 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно ст. ст. 78, 79 Господарського процесуального кодексу України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

За встановлених обставин, відповідач неналежним чином виконав свої договірні зобов`язання, чим порушив умови укладеного із позивачем договору та вищевказані приписи чинного законодавства, тому позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача 259 916 грн 64 коп. основного боргу, 1 730 грн 40 коп. 3% річних, 5 760 грн 11 коп. інфляційних втрат - є обґрунтованими і підлягають задоволенню. У решті позовних вимог слід відмовити.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України витрати позивача зі сплати судового збору покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Разом з тим судом враховано, що позивачем до позовної доданий попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, який, окрім витрат позивача на сплату судового збору, містить інформацію про очікування позивачем понесення витрат на професійну правничу допомогу у загальній сумі 10 000 грн. 00 коп.

Господарський суд констатує, що доказів понесення позивачем витрат на професійну правничу допомогу у зазначеній сумі матеріали справи не містять та позивачем під час судового розгляду справи не надано.

Господарський суд звертає увагу позивача, що за приписами ч. 8 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

За вказаних обставин, у господарського суду відсутні правові підстави для покладення на відповідача витрат позивача на професійну правничу допомогу.

Керуючись ст. ст. 2, 73, 74, 76-79, 86, 91, 129, 232, 233, 236-238, 240, 241, 327 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Акціонерного товариства "Об`єднана гірничо-хімічна компанія" (03035, м. Київ, вул. Сурікова, буд. 3, ) в особі філії "Вільногірський гірничо-металургійний комбінат" (51700, Дніпропетровська область, м. Вільногірськ, вул.. Степова, буд. 1, код ЄДРПОУ ВП 39389830) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Київгума" (07403, Київська область, м. Бровари, вул. Кутузова (О. Онікієнка), буд. 127, ) 259 916 грн 64 коп. (двісті п`ятдесят дев`ять тисяч дев`ятсот шістнадцять грн 64 коп.) основного боргу, 1 730 грн 40 коп. (одну тисячу сімсот тридцять грн 40 коп.) 3% річних, 5 760 грн 11 коп. (п`ять тисяч сімсот шістдесят грн 11 коп.) інфляційних втрат, 4 011 грн 11 коп. (чотири тисячі одинадцять грн 11 коп.) витрат зі сплати судового збору.

У решті позову відмовити.

Наказ видати після набрання судовим рішенням законної сили.

Рішення набирає законної сили після закінчення двадцятиденного строку з дня складання повного судового рішення і може бути оскаржено до Центрального апеляційного господарського суду.

Повне рішення складено 13.06.2023

Суддя І.А. Рудь