ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 червня 2023 року м. ОдесаСправа № 916/3022/21
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Колоколова С.І.,

суддів: Філінюка І.Г., Ярош А.І.

секретар судового засідання: Кратковський Р.О.

за участю представників сторін:

від прокуратури - Лянна О.А., посвідчення №057608 від 22.10.2020р.;

від позивача - не з`явився;

від відповідача - Сарабейський І.Д., довіреність №10/01/1 від 10.01.2023р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтер-Нафта"

на рішення Господарського суду Одеської області

від 22 червня 2022 року (повний текст складено 04.07.2022)

по справі №916/3022/21

за позовом Заступника керівника Одеської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Кароліно-Бугазької сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтер-Нафта"

про припинення права власності на земельну ділянку та автомобільну газово-заправну станцію, знесення нежитлової будівлі, скасування рішень державних реєстраторів,-

головуючий суддя: Петренко Н.Д.

місце прийняття рішення: Господарський суд Одеської області

Сторони належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги.

В судовому засіданні 19.06.2023р. згідно ст. 233 ГПК України оголошено вступну та резолютивну частини постанови.

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2021 року заступник керівника Одеської обласної прокуратури (далі - Прокурор) в інтересах держави в особі Кароліно-Бугазької сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області (далі - Позивач, Кароліно-Бугазька сільська рада) звернувся до господарського суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтер-Нафта" (далі - ТОВ "Інтер-Нафта", Відповідач) про:

- скасування рішення державного реєстратора Комунального підприємства Новоселівської сільської ради "Регіональне бюро державної реєстрації" Алексєєнко В.А. від 16.07.2019 №47809508 щодо державної реєстрації за ТОВ "Інтер-Нафта" права власності на земельну ділянку площею 0,262 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, кадастровий номер :02:008:0034 (РНОНМ 103, номер запису про право власності 32420415);

- припинення права власності ТОВ "Інтер-Нафта" на земельну ділянку площею 0,262 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, кадастровий номер :02:008:0034 (РНОНМ 103, номер запису про право власності 32420415);

- скасування рішення державного реєстратора Державного реєстрація "Агенція з державної реєстрації" Дунай Х. Б. від 10.08.2019 №48186588 щодо державної реєстрації за ТОВ "Інтер-Нафта" права власності на дачний будинок площею 288 кв. м за адресою: АДРЕСА_1, кадастровий номер :02:008:0034 (РНОНМ 103, номер запису про право власності 32770773);

- скасування рішення державного реєстратора Комунального підприємства "Агенція реєстраційних послуг" Морозової О. С. від 23.08.2019 №48382355 щодо державної реєстрації змін розділу в частині об`єкта нерухомого майна з дачний будинок, об`єкт житлової нерухомості: Так на нежитлова будівля (автомобільна газово-заправна станція), об`єкт житлової нерухомості: Ні за адресою: АДРЕСА_1, кадастровий номер :02:008:0034 (РНОНМ 103, номер запису про право власності 32770773);

- припинення права власності ТОВ "Інтер-Нафта" на нежитлову будівлю (автомобільну газово- заправну станцію) площею 288 кв. м, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1,кадастровий номер :02:008:0034 (РНОНМ 103, номер запису про право власності 32770773);

- зобов`язання ТОВ "Інтер-Нафта" знести нежитлову будівлю (автомобільну газово-заправну станцію) площею 288 кв. м, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, кадастровий номер :02:008:0034.

Позов обґрунтовано тим, що ТОВ "Інтер-Нафта" здійснило будівництво автомобільної газово-заправної станції на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, чим допустило нецільове використання земельної ділянки рекреаційного призначення, порушення екологічних та будівельних норм і правил; здійснило будівництво на земельній ділянці не відведеної для цієї мети та без відповідних дозвільних документів, які надають право виконувати будівництво збудованого об`єкта; здійснило реєстрацію самочинно збудованого об`єкта без введення його в експлуатацію.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 22.06.2022 позов заступника керівника Одеської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Кароліно-Бугазької сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області до ТОВ "Інтер-Нафта" задоволено у повному обсязі.

Рішення суду мотивовано тим, що Прокурором обґрунтовано порушення інтересів держави, у зв`язку з чим здійснено правомірне представництво таких інтересів в особі Кароліно-Бугазької сільської ради. Також, Прокурором належними та допустимими доказами у справі доведено наявність підстав для задоволення позовних вимог.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Товариство з обмеженою відповідальністю "Інтер-Нафта" звернулось, до Південно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою на рішення Господарського суду Одеської області від 22.06.2022 у справі №916/3022/21, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Одеської області від 22.06.2022 у справі №916/3022/21 та ухвалити нове рішення, яким у задоволені позову відмовити у повному обсязі. Крім того, апелянт просить вирішити питання про відшкодування останньому за рахунок позивача судових витрат у справі.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, ТОВ "Інтер-Нафта" зазначило, що оскаржуване рішення є таким, що не відповідає дійсним обставинам справи, прийнято з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Зокрема, апелянт наполягає на тому, що чинним законодавством не передбачено можливості припинення права власності на земельну ділянку, у зв`язку з її нецільовим використанням.

Відповідач зауважив, що він набув право власності у результаті укладання цивільно-правових угод, а тому, місцевий господарський суд неправильно застосував правову позицію, викладену у постановах Верховного Суду від 18.03.2020 у справі №287/584/16-ц, 18.05.2020 у справі №287/576/16-ц, від 03.06.2020 у справі №287/581/16-ц, від 05.06.2020 у справі №287/589/16-ц, від 01.07.2020 у справі №287/575/16-ц, від 19.08.2020 у справі №287/587/16-ц, оскільки даних рішеннях Верховним Судом розглядався предмет спору, який не має жодного відношення до даної ситуації з огляду на те, що відповідачі по зазначеним справам набували права власності на земельні ділянки, які були отримані у відповідності до ст. 121 Земельного кодексу України та ними були отримані вказані земельні ділянки на безоплатній основі із земель державної або комунальної власності на певних умовах, які вони не дотримали, а саме для ведення селянського фермерського господарства.

Також, ТОВ "Інтер-Нафта" не погоджувалось із застосуванням судом ст. 141 Земельного кодексу України, оскільки підстави припинення права користування земельною ділянкою, у тому числі і за її нецільове використання, у даній статті стосуються земель, що перебувають у державній або комунальній власності, без встановлення строку. Однак, у даному випадку земельна ділянка належить на праві приватної власності, яке набуте в результаті укладення угоди з купівлі продажу, природа його набуття зовсім інша, дані договори є чинними, вчинені у відповідності норм діючого законодавства, тому жодного відношення до ст. 141 не мають.

За твердженням відповідача, ТОВ «Інтер-Нафта» не будувало газово-заправну станцію, оскільки жодних будівельних робіт не здійснювалось, а лише було змінено цільове призначено об`єкту нерухомого майна дачного будинку. Проте, місцевий господарський суд не досліджував дані обставини, як і не досліджував, у яких випадках не має потреби в отриманні дозвільних документів на будівництво чи реконструкцію.

Разом з тим, апелянт вказує, що ТОВ «Інтер-Нафта» не здійснюється зберігання викопного палива та продуктів його переробки, а тому вимоги Закону України «Про оцінку впливу на довкілля» до спірних правовідносин не застосовуються.

Крім того, ТОВ «Інтер-Нафта» вважає, що прокуратура не є суб`єктом, уповноваженим на вирішення питань знесення самовільного будівництва; звернутись з таким позовом до суду має виключно Державна інспекція архітектури та містобудування України.

Постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 08.12.2022 рішення Господарського суду Одеської області від 22.06.2022 скасовано та прийнято нове рішення; у задоволенні позову Прокурора відмовлено. Постанову мотивовано тим, що визначений Прокурором Позивач не є органом, уповноваженим державою на захист її інтересів у спірних правовідносинах, тобто, відбулося звернення Прокурора в інтересах неналежного Позивача, що має процесуальним наслідком відмову в задоволенні позову.

Постановою Верховного Суду від 05.04.2023 постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 08.12.2022 у справі №916/3022/21 скасовано, а справу №916/3022/21 передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанову мотивовано тим, що у спірних правовідносинах неясність, нечіткість законодавства щодо представницького органу новоствореної Кароліно-Бугазької територіальної громади, чи відсутність такого органу не може бути підставою для відмови у вирішенні питання захисту суспільного, публічного інтересу, такі обставини не можуть бути підставою для відмови у захисті прав новоствореної Кароліно-Бугазької територіальної громади, тому під час нового розгляду справи суду апеляційної інстанції слід врахувати викладене, всебічно, повно й об`єктивно встановити обставини справи та вирішити спір відповідно до вимог чинного законодавства.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 08.05.2023 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтер-Нафта" на рішення Господарського суду Одеської області від 22.06.2022 у справі №916/3022/21; призначено розгляд апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтер-Нафта" до розгляду на 19 червня 2023 року о 12:00 год.

У письмових поясненнях, що надійшли до Південно-західного апеляційного господарського суду 09.05.2023, Заступник керівника Одеської обласної прокуратури зазначив, що незаконне будівництво автомобільної газово-запраної станції становить реальну загрозу техногенної катастрофи, може спричинити негативні наслідки для довкілля, життя і здоров`я людей, руйнування найближчих житлових будинків, забруднення атмосферного повітря та водних об`єктів, що становить значимість порушення інтересів держави та можливість невідворотних негативних наслідків.

Прокурор вказує, що матеріали справи місять достатні, належні та юридично спроможні докази, що будівництво автомобільної газово-заправної станції є самочинним за відсутності жодного дозвільного документу на виконання будівельних робіт. При цьому таке будівництво здійснено на землях для індивідуального дачного будівництва, де взагалі не передбачено можливості зведення такого виду об`єктів нерухомого майна.

Крім того прокурор просить врахувати при розгляді справи №916/3022/21 висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені в постанові від 14.12.2022 у справі №477/2330/18.

У судовому засіданні 19.06.2023р. апелянт просив задовольнити апеляційну скаргу в повному обсязі.

Представник прокуратури заперечував проти задоволення апеляційної скарги з підстав викладених в відзиві на позовну заяву.

Представник позивача участі в судовому засіданні не приймав, хоча був належним чином сповіщений про час та місце його проведення, що підтверджується матеріалами справи.

Заслухавши пояснення присутніх представників сторін, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи на предмет правильності застосування судом першої інстанції норм права, судова колегія дійшла наступних висновків.

Суд апеляційної інстанції, у відповідності до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Як установлено судом першої інстанції та свідчать матеріали справи, рішенням Затоківської селищної ради від 12.04.2019 №1073 затверджено проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність для індивідуального дачного будівництва із земель рекреаційного призначення комунальної власності у смт. Затока, м. Білгород-Дністровський, Одеської області, зокрема, ОСОБА_1 земельну ділянку, площею 0,0766 га по АДРЕСА_1 , кадастровий номер :02:008:0026; ОСОБА_2 земельну ділянку, площею 0,0500 га по АДРЕСА_2 , кадастровий номер :02:008:0027; ОСОБА_3 земельну ділянку, площею 0,0854 га по АДРЕСА_3 , кадастровий номер :02:008:0035; ОСОБА_4 земельну ділянку, площею 0,0500 га по АДРЕСА_4 , кадастровий номер :02:008:0051.

На підставі вказаного рішення селищної ради 22.04.2019 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 зареєстровано право власності на вказані земельні ділянки.

В подальшому зазначені фізичні особи відповідно до договорів купівлі-продажу, посвідчених 28.05.2019 приватним нотаріусом Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Чухрай Т.Ю., здійснили відчуження належних їм на праві власності земельних ділянок на користь ТОВ "Інтер-Нафта", у зв`язку з чим реєстрацію права власності на вказані чотири земельні ділянки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно здійснено за ТОВ "Інтер-Нафта".

У зв`язку з об`єднанням земельних ділянок з кадастровими номерами :02:008:0026, :02:008:0027, :02:008:0035, :02:008:0051, державним реєстратором Комунального підприємства Новоселівської сільської ради "Регіональне бюро державної реєстрації" Алексєєнко В. А. 16.07.2019 проведено державну реєстрацію права власності за ТОВ "Інтер-Нафта" на земельну ділянку площею 0,262 га для індивідуального дачного будівництва, якій присвоєно адресу: АДРЕСА_1 та кадастровий номер :02:008:0034 (РНОНМ 103, номер запису про право власності 32420415), про що винесено рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від №47809508.

Вказана реєстрація відбулась на підставі заяви ТОВ "Інтер-Нафта" від 31.05.2019 № 552 про об`єднання земельних ділянок, посвідченої приватним нотаріусом Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Кушнір І.В. та рішення виконавчого комітету Затоківської селищної ради від 24.06.2019 № 527. При цьому об`єднання чотирьох земельних ділянок у земельну ділянку площею 0,262 га, з кадастровим номером :02:008:0034, здійснено без зміни цільового призначення - для індивідуального дачного будівництва.

Згідно з рішенням державного реєстратора Державного підприємства "Агенція з державної реєстрації" Дунай Х. Б. від 10.08.2019 за ТОВ "Інтер-Нафта" зареєстровано право власності на "дачний будинок" площею 288 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1 (РНОНМ 103, номер запису про право власності 32770773).

Підставою для державної реєстрації права власності на об`єкт нерухомого майна "дачний будинок" стали наступні документи: технічний паспорт та довідка № 212341, виготовлені 09.08.2019 ТОВ "Пром-Строй ЛТД", з яких вбачається, що ТОВ "Пром-Строй ЛТД" на замовлення ТОВ "Інтер-Нафта" проведено технічну інвентаризацію об`єкта нерухомого майна у вигляді дачного будинку, загальною площею 288 кв. м, 1991 року побудови, у складі дачного будинку літ. "А", навісу літ. "Б", навісу літ. "В", №1-9 огорожа. При цьому, ТОВ "Пром-Строй ЛТД" зроблено висновок, що нежитлова будівля літ. "А" побудована до 05.08.1992 та відповідно до пункту 3.2 Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затвердженого наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 24.05.2001 за № 127, не є самочинною.

В подальшому, а саме, 23.08.2019 рішенням державного реєстратора Комунального підприємства "Агенція реєстраційних послуг" Морозової О.С. проведено реєстрацію змін до розділу та змінено об`єкт нерухомого майна "дачний будинок" на "нежитлова будівля" (автомобільна газово-заправна станція).

Підставою для внесення змін до розділу об`єкту нерухомого майна у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно став технічний паспорт, виготовлений 20.08.2019 ТОВ "Пром-Строй ЛТД", з якого вбачається, що ТОВ "Інтер-Нафта" здійснено будівництво нежитлової будівлі (автомобільної газово - заправної станції), загальною площею 288 кв. м, у складі: автомобільної газово-заправної станції літ. "А", навісу літ. "Б", навісу під паливно-роздавальними колонками літ. "В", острівця для паливно-роздавальних колонок № 1, резервуару для скрапленого газу обсягом 4,8 куб. м №2-5, паливного резервуару обсягом 50 куб. м №6-8, паливного резервуару обсягом 25 куб. м №9.

За таких обставин, Прокурор, звертаючись до суду з даним позовом, вказав на те, що будівництво автомобільної газово-заправної станції на землях рекреаційного призначення здійснено з порушенням приписів земельного законодавства, організаційних основ містобудівної діяльності та екологічної безпеки, що є підставою для припинення права власності особи на земельну ділянку, яка використовується такою особою з порушенням нормативних вимог щодо її цільового використання, та на якій здійснено будівництво об`єкта, який може мати негативний вплив на природне середовище, втім без отримання необхідних дозвільних документів та без дотримання процедури введення такого об`єкта в експлуатацію, тобто такий об`єкт є самочинним будівництвом, що є підставою для скасування державної реєстрації такого об`єкта та зобов`язання знести об`єкт самочинного будівництва.

Суд першої інстанції, задовольняючи вимоги Прокурора у повному обсязі, виходив з того, що Відповідачем на землях віднесених до земель рекреаційного призначення здійснено будівництво автомобільної газово-заправної станції, що є порушенням земельного законодавства та відповідно підставою для примусового припинення права користування земельною у судовому порядку. Збудований на земельній ділянці об`єкт без відведення такої для цієї мети та без дозвільних документів є самочинним будівництвом, і реєстрацію права власності такого об`єкта здійснено з порушенням реєстраційного законодавства, тому вимоги Прокурора про скасування державної реєстрації права власності на такий об`єкт, скасування рішень державного реєстратора та зобов`язання знести самочинно збудований об`єкт визнано обґрунтованими та доведеними. Водночас, суд першої інстанції дійшов висновку, що Прокурором здійснено правомірне представництво інтересів держави в особі Кароліно-Бугазької сільської ради.

Оцінюючи правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального права, перевіривши дотримання судом норм процесуального законодавства, в контексті встановлених обставин, колегія суддів зазначає наступне.

Враховуючи, що позов у даній справі заявлено прокурором в інтересах держави в особі визначеного ним позивача, судова колегія вважає за необхідне надати оцінку висновкам місцевого господарського суду в частині обґрунтованості підстав представництва прокурором інтересів Кароліно-Бугазької сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області.

Як встановлено господарським судом, звертаючись до суду з даним позовом, Прокурор в обґрунтування підстав представництва інтересів держави в особі уповноваженого органу, послався на Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 12.06.2020 № 720-р "Про визначення адміністративних центрів та затвердження територій територіальних громад Одеської області", яким затверджено склад новоутворених громад, зокрема, що до Кароліно-Бугазької територіальної громади увійшли території Кароліно-Бугазької і Затоківської (Білгород-Дністровський район) громад.

Верховна Рада України постановою від 15.07.2020 "Про призначення чергових місцевих виборів у 2020 році" призначила чергові вибори депутатів місцевих рад та сільських, селищних, міських голів (крім визначених пунктами 2 і 3 цієї постанови) на неділю 25.10.2020, однак станом як на час звернення до суду із позовом у даній справі, що переглядається у касаційному порядку, так і на час розгляду судами спору орган місцевого самоврядування новоствореної Кароліно-Бугазької територіальної громади сформовано не було.

Також слід зазначити, що згідно ухвали Одеського апеляційного суду від 07.10.2021 зі справи № 495/8567/16-ц наказом Міністерства юстиції України від 19.04.2021 № 1433/5 "Про задоволення скарги" реєстраційну дію від 29.12.2020 № 051000227 в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань скасовано. 16.08.2021 на підставі вказаного наказу державним реєстратором Міністерства юстиції України внесено до ЄДР запис про скасування реєстраційної дії від 29.12.2020 № 051000227 та вилучено відомості про те, що: 1) Затоківська селищна рада Білгород-Дністровської міськради перебуває у стані припинення; 2) головою комісії з припинення є Апанасенко Андрій Володимирович.

У зв`язку із наведеним, вказаний суд, ухвалив клопотання представника Кароліно-Бугазької сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області про залучення до участі правонаступника відповідача, залишити без задоволення.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово наголошував, що право на справедливий розгляд справи судом нерозривно пов`язане з правом доступу до суду. Так, у справі "Bellet проти Франції" (рішення від 04.12.1995, заява №23805/94) Суд зазначив, що для того, щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітку фактичну можливість оскаржити діяння, що становить втручання у її права.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 20.11.2018 у справі №372/2592/15-ц зазначила, що висновки ЄСПЛ потрібно застосовувати не безумовно, а із урахуванням фактичних обставин справи, оскільки ЄСПЛ рекомендував оцінювати дії не тільки органів держави-відповідача, але і самого скаржника. Це пов`язано з тим, що певні випадки порушень, на які особа посилається як на підставу для застосування статті 1 Першого протоколу до Конвенції, можуть бути пов`язані із протиправною поведінкою самого набувача майна.

Згідно зі статтею 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Верховний Суд України у своїй постанові від 16.12.2015 у справі № 6-2510ц15 зазначив, що "суспільним", "публічним" інтересом звернення заступника прокурора Київської області до суду з вимогою витребування спірної земельної ділянки з володіння Кіргана В. У. є задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно важливого та соціально значущого питання зміни цільового призначення земель лісового фонду та безоплатної передачі у власність громадянам земельних ділянок і лісів із державної та комунальної власності, а також захист суспільних інтересів загалом, права власності на землю Українського народу, лісів національного багатства України та лісів як джерела задоволення потреб суспільства в лісових ресурсах. "Суспільний", "публічний" інтерес полягає у відновленні правового порядку в частині визначення меж компетенції органів державної влади та місцевого самоврядування, відновленні становища, яке існувало до порушення права власності Українського народу на землю та ліси, захист такого права шляхом повернення в державну власність землі та лісів, що незаконно вибули з такої власності.

Конституційний Суд України у рішенні від 11.12.2007 № 11-рп/2007 у справі щодо офіційного тлумачення положень пункту 8 частини третьої статті 129 Конституції України, частини другої статті 383 Кримінально-процесуального кодексу України зазначив, що реалізацією права особи на судовий захист є можливість оскарження судових рішень у судах апеляційної та касаційної інстанцій. Перегляд судових рішень в апеляційному та касаційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів людини і громадянина (абзац третій підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини).

Відповідно до пункту третього статті 131-1 Конституції України прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

У Рішенні № 3-рп/99 від 08.04.1999, з`ясовуючи поняття "інтереси держави", Конституційний Суд України у процесі дослідження встановив, що державні інтереси закріплюються як нормами Конституції України, так і нормами інших правових актів. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо. Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств із часткою державної власності у статутному фонді. Проте держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й в діяльності приватних підприємств, товариств. Із врахуванням того, що "інтереси держави" є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, у чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує в позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Конституція України та Закон України "Про прокуратуру" надають прокурору повноваження з представництва не тільки загальнодержавних інтересів, але й локальних інтересів держави.

Територіальна громада володіє деякими ознаками суб`єкта публічно-правових відносин, яка може мати власні (публічні) інтереси, що є відмінними від інтересів конкретної (приватної) особи. При цьому Основним Законом України (статті 13, 23, 41, 43, 89 та 95) передбачено, що суспільні (публічні) інтереси підлягають самостійному захисту, а також обов`язковому врахуванню при прийнятті найважливіших рішень на рівні держави або відповідної територіальної громади.

Хоча у Конституції України не йдеться про захист прокурором інтересів суспільства, але інтерес держави є насамперед інтересом більшості членів суспільства, якому вона служить. Отже, інтерес держави охоплює суспільні (публічні) інтереси. Тому прокурор може захищати і суспільні інтереси, зокрема, громад з тих самих підстав, що й інтереси держави. Відтак, позов прокурора в інтересах громади прирівнюється до позову прокурора в інтересах держави.

Відповідно до положень частини 4 статті 56 ГПК України держава, територіальна громада бере участь у справі через відповідний орган державної влади, орган місцевого самоврядування відповідно до його компетенції, від імені якого діє його керівник або представник.

Із спірних правовідносин не вбачається, що припинялися відповідні функції держави, разом з тим вбачається, що такі функції передаються від одного органу до іншого, а також те, що як на час звернення до суду із позовом у даній справі, так і на час розгляду судами спору орган місцевого самоврядування новоствореної Кароліно-Бугазької територіальної громади сформовано не було. Разом з тим, у спірних правовідносинах неясність, нечіткість законодавства щодо представницького органу новоствореної Кароліно-Бугазької територіальної громади, чи відсутність такого органу не може бути підставою для відмови у вирішенні питання захисту суспільного, публічного інтересу, такі обставини не можуть бути підставою для відмови у захисті прав новоствореної Кароліно-Бугазької територіальної громади.

Отже, дослідивши матеріали справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про доведення прокурором підстав для захисту інтересів держави в особі Кароліно-Бугазької сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області у спірних правовідносинах. Щодо позовних вимог в частині припинення права власності на земельну ділянку, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Статтею 319 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).

Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції).

Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ стаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює три окремі норми: 1) виражається у першому реченні першого абзацу, закладає принцип мирного володіння майном і має загальний характер; 2) викладена у другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності й обумовлює його певними критеріями; 3) закріплена у другому абзаці та визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна у загальних інтересах. Другу та третю норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, треба тлумачити у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «"East/West Alliance Limited" проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04), § 166-168).

Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право.

Втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними.

Якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів.

Втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа-добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (див. рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07)).

Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки: встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії.

Відповідно до ч. 1,2 ст. 78 ЗК України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками.

Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.

Статтею 80 ЗК України до суб`єктів права власності на землю віднесено, зокрема, громадян та юридичних осіб - на землі приватної власності.

За змістом частини 1 статті 20 ЗК України віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земельних ділянок здійснюється за проектами землеустрою щодо їх відведення.

Статтею 1 Закону України «Про землеустрій» передбачено, що цільове призначення земельної ділянки - використання земельної ділянки за призначенням, визначеним на підставі документації із землеустрою у встановленому законодавством порядку.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 Закону України «Про Державний земельний кадастр» до Державного земельного кадастру включаються відомості про земельні ділянки, зокрема про цільове призначення (категорія земель, вид використання земельної ділянки в межах певної категорії земель).

Відповідно до ч. 2 ст. 21 Закону України «Про Державний земельний кадастр» відомості про цільове призначення земельних ділянок вносяться до Державного земельного кадастру:

а) щодо категорії земель:

на підставі відповідної документації із землеустрою, яка розробляється при формуванні земельних ділянок, - щодо земельних ділянок, які формуються;

на підставі проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, яким передбачена зміна її цільового призначення;

на підставі технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель;

б) щодо виду використання земельної ділянки в межах певної категорії земель:

на підставі відповідної документації із землеустрою, яка розробляється при формуванні земельних ділянок, - щодо земельних ділянок, які формуються;

на підставі письмової заяви власника (користувача) земельної ділянки державної чи комунальної власності, - у разі зміни виду використання земельної ділянки (крім земель сільськогосподарського призначення та земель оборони);

на підставі проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, яким передбачена зміна її цільового призначення.

Як вбачається з рішення Затоківської селищної ради від 12.04.2019 № 1073, відомостей Державного земельного кадастру, договорів купівлі- продажу від 28.05.2019 земельні ділянки з кадастровими номерами :02:008:0026, :02:008:0027, :02:008:0035, :02:008:0051 відповідно до категорії земель відносяться до земель рекреаційного призначення, цільове призначення - для індивідуального дачного будівництва (код 07.03 згідно Класифікації видів цільового призначення земель), затвердженої наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 23.07.2010 № 548), вид використання - для індивідуального дачного будівництва.

Матеріали проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок ОСОБА_1 та іншим (всього 10 чол.) для індивідуального дачного будівництва, розробленого ТОВ «Земагросервіс», містять аналогічну інформацію щодо цільового призначення земельних ділянок, що відображено у експлікаціях земельних угідь, викопіюваннях з плану землекористування, довідках міськрайонного управління у Білгород- Дністровському районі та м. Білгород-Дністровському Головного управління Держгеокадастру в Одеській області від 10.12.2018 № 1457/184-18, 1458/184- 18, 1465/184-18, 1466/184-18, висновку експерта державної експертизи Гончара Д.П. про розгляд проекту землеустрою від 30.01.2019 № 882/82-19, висновках про розгляд проекту землеустрою управління містобудування та архітектури виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради від 04.02.2019 №15-27/0011-ПВ, № 15-27/0012-ПВ, № 15-27/0018-ПВ, № 15-27/0019-ПВ.

Також відповідно до викопіювання з детального плану території індивідуальної дачної забудови в кварталі АДРЕСА_5, затвердженого рішенням Затоківської селищної ради від 22.03.2016 № 124, що міститься у проекті землеустрою та наданого згідно листа управління містобудування та архітектури Білгород-Дністровської міської ради від 07.05.2021 № 1103/158, вказана територія смт Затока передбачена містобудівною документацію під розміщення дачної забудови.

Цільове призначення земельних ділянок «для індивідуального дачного будівництва» не змінилось і за наслідками об`єднання земельних ділянок у земельну ділянку площею 0,262 га, кадастровий номер :02:008:0034.

Згідно із ч. 1, 2 ст. 18 ЗК України до земель України належать усі землі в межах її території, в тому числі острови та землі, зайняті водними об`єктами, які за основним цільовим призначенням поділяються на категорії. Категорії земель України мають особливий правовий режим.

За приписами ст. 19 ЗК України землі України за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії: а) землі сільськогосподарського призначення; б) землі житлової та громадської забудови; в) землі природно- заповідного та іншого природоохоронного призначення; г) землі оздоровчого призначення; ґ) землі рекреаційного призначення; д) землі історико- культурного призначення; е) землі лісогосподарського призначення; є) землі водного фонду; ж) землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення.

Відповідно до статті 50 ЗК України до земель рекреаційного призначення належать землі, які використовуються для організації відпочинку населення, туризму та проведення спортивних заходів.

Згідно з ч. 1, 3, 4 ЗК України землі рекреаційного призначення можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності.

На землях рекреаційного призначення забороняється діяльність, що перешкоджає або може перешкоджати використанню їх за призначенням, а також негативно впливає або може вплинути на природний стан цих земель. На таких землях (крім земельних ділянок зелених зон і зелених насаджень міст та інших населених пунктів, навчально-туристських та екологічних стежок, маркованих трас, земельних ділянок, зайнятих об`єктами фізичної культури і спорту, інших аналогічних об`єктів) допускається будівництво відповідно до чинної містобудівної документації об`єктів житлового та громадського призначення, що не порушують режим використання земель рекреаційного призначення.

Порядок використання земель рекреаційного призначення визначається законом.

Разом з тим, на спірній земельній ділянці ТОВ «Інтер-Нафта» в порушення цільового призначення земельної ділянки здійснило будівництво автомобільної газово-заправної станції площею 288 кв.м., право власності на яку зареєстровано згідно з рішенням державного реєстратора ДП «Агенція з державної реєстрації» Дунай Х.Б. від 10.08.2019 № 48186588 як на дачний будинок (РНОНМ 103, номер запису про право власності 32770773). Рішенням державного реєстратора КП «Агенція реєстраційних послуг» Морозової О.С. від 23.08.2019 № 48382355 проведено реєстрацію змін розділу та змінено об`єкт нерухомого майна «дачний будинок» на «нежитова будівля (автомобільна газово-заправна станція)».

При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 71 ЗК України до земель автомобільного транспорту належать землі під спорудами та устаткуванням енергетичного, гаражного і паливороздавального господарства, автовокзалами, автостанціями, лінійними виробничими спорудами, службово-технічними будівлями, станціями технічного обслуговування, автозаправними станціями, автотранспортними, транспортно-експедиційними підприємствами, авторемонтними заводами, базами, вантажними дворами, майданчиками контейнерними та для перечеплення, службовими та культурно-побутовими будівлями й іншими об`єктами, що забезпечують роботу автомобільного транспорту.

Згідно з ч. 2, 4 ст. 24 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» забудова земельної ділянки здійснюється в межах її цільового призначення, встановленого відповідно до законодавства.

Зміна цільового призначення земельної ділянки, яка не відповідає плану зонування території та/або детальному плану території забороняється.

Поняття «використання земельної ділянки не за цільовим призначенням» стосується тих випадків, коли на земельній ділянці з певним цільовим призначенням проводиться діяльність, яка виходить за межі цільового призначення та передбачає фактичне використання такої ділянки. Отже, нецільовим використанням земельної ділянки є її використання за іншим призначенням, всупереч генеральному плану населеного пункту, іншій містобудівній документації, плану земельно-господарського устрою тощо, тобто всупереч земельному законодавству України

Таким чином, розміщення автозаправних станцій може здійснюватися лише на землях з цільовим призначення - «землі автомобільного транспорту».

Вказана правова позиція міститься у постанові Верховного Суду від 04.02.2020 року у справі № 915/47/17.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає вірним висновок суду, що ТОВ «Інтер-Нафта» здійснено будівництво автомобільної газово-заправної станції на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, чим допустило нецільове використання земельної ділянки рекреаційного призначення.

Відповідно до положень п. «а», «б» ч. 1 ст. 91 ЗК України власники земельних ділянок зобов`язані забезпечувати використання їх за цільовим призначенням, додержуватися вимог законодавства про охорону довкілля.

Згідно з абзацом 10 статті 35 Закону України «Про охорону земель» власники і землекористувачі, в тому числі орендарі, земельних ділянок при здійсненні господарської діяльності зобов`язані забезпечувати використання земельних ділянок за цільовим призначенням та дотримуватися встановлених обмежень (обтяжень) на земельну ділянку.

Відповідно до ч. 2 ст. 321 ЦК України особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Статтею 378 ЦК України передбачено, що право власності особи на земельну ділянку може бути припинене за рішенням суду у випадках, встановлених законом.

Згідно з п. «ґ» ч. 1, 2 ст. 211 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи несуть цивільну, адміністративну або кримінальну відповідальність відповідно до законодавства, зокрема за невиконання вимог щодо використання земель за цільовим призначенням. Законом може бути встановлено відповідальність і за інші порушення земельного законодавства.

Відповідно до п. «ґ» ч. 1 ст. 141 ЗК України підставою припинення права користування земельною ділянкою є використання земельної ділянки не за цільовим призначенням.

Згідно з п. «а» ч. 1 ст. 143 ЗК України примусове припинення прав на земельну ділянку здійснюється у судовому порядку у разі використання земельної ділянки не за цільовим призначенням.

Відповідно до правової позиції, викладеної у постановах Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 287/584/16-ц, 18.05.2020 у справі № 287/576/16-ц, від 03.06.2020 у справі № 287/581/16-ц, від 05.06.2020 у справі № 287/589/16-ц, від 01.07.2020 у справі № 287/575/16-ц, від 19.08.2020 у справі № 287/587/16-ц використання переданої у власність земельної ділянки не за цільовим призначенням тягне за собою наслідки, які передбачені статями 141, 143 ЗК України, що полягають у: припиненні права користування земельною ділянкою, або ж примусовому припиненні прав на землю (в цьому випадку може йтися і про право власності) (пункт «ґ» частини першої статті 141, пункт «а» частини першої статті 143 ЗК України).

З урахуванням вказаного, колегія суддів відхиляє доводи апелянта щодо того, що до даних правовідносин не підлягає застосуванню судова практика, на яку посилається прокурор. Оскільки Верховний Суд не пов`язує факт припинення речового права на земельну ділянку з підставою набуття особою права власності на таку земельну ділянку.

Крім того, колегія суддів зазначає, що Великою Палатою Верховного Суду у постанові №477/2330/18 наведено правову позицію щодо припинення судом права власності на земельну ділянку внаслідок її використання не за цільовим призначенням та зазначено наступне:

« 32.Підставами припинення права власності на земельну ділянку є: а) добровільна відмова власника від права на земельну ділянку; б) смерть власника земельної ділянки за відсутності спадкоємця; в) відчуження земельної ділянки за рішенням власника; г) звернення стягнення на земельну ділянку на вимогу кредитора; ґ) відчуження земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності та для суспільних потреб; д) конфіскація за рішенням суду; е) невідчуження земельної ділянки іноземними особами та особами без громадянства у встановлений строк у випадках, визначених цим кодексом (частина перша статті 140 ЗК України; тут і далі - у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

33.Підставами припинення права користування земельною ділянкою є: а) добровільна відмова від права користування земельною ділянкою; б) вилучення земельної ділянки у випадках, передбачених цим Кодексом; в) припинення діяльності релігійних організацій, державних чи комунальних підприємств, установ та організацій; г) використання земельної ділянки способами, які суперечать екологічним вимогам; ґ) використання земельної ділянки не за цільовим призначенням; д) систематична несплата земельного податку або орендної плати; е) набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці; є) використання земельної ділянки у спосіб, що суперечить вимогам охорони культурної спадщини (частина перша статті 141 ЗК України).

34. Примусове припинення прав на земельну ділянку здійснюється у судовому порядку у разі: а) використання земельної ділянки не за цільовим призначенням; б) неусунення допущених порушень законодавства (забруднення земель радіоактивними і хімічними речовинами, відходами, стічними водами, забруднення земель бактеріально-паразитичними і карантинно-шкідливими організмами, засмічення земель забороненими рослинами, пошкодження і знищення родючого шару ґрунту, об`єктів інженерної інфраструктури меліоративних систем, порушення встановленого режиму використання земель, що особливо охороняються, а також використання земель способами, які завдають шкоди здоров`ю населення) в строки, встановлені вказівками (приписами) центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері здійснення державного нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі; в) конфіскації земельної ділянки; г) примусового відчуження земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності; ґ) примусового звернення стягнень на земельну ділянку по зобов`язаннях власника цієї земельної ділянки; д) невідчуження земельної ділянки іноземними особами та особами без громадянства у встановлений строк у випадках, визначених цим кодексом (частина перша статті 143 ЗК України).

35.В ухвалі від 14 лютого 2022 року Верховний Суд у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду вказав, що, на його думку, з огляду на припис пункту «ґ» частини першої статті 141 ЗК України припис пункту «а» частини першої статті 143 цього кодексу може бути підставою лише для примусового припинення права користування земельною ділянкою. Велика Палата Верховного Суду з таким висновком не погоджується.

36.Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що формулювання приписів статей 140, 141 і 143 ЗК України частково дублюються, а стаття 143 ЗК України має назву «Підстави для примусового припинення прав на земельну ділянку», тобто поєднує підстави припинення у судовому порядку як права власності, так і права користування земельною ділянкою.

37. Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов`язані забезпечувати використання останніх за цільовим призначенням (пункт «а» частини першої статті 91, пункт «а» частини першої статті 96 ЗК України). Аналогічний обов`язок визначений в абзаці десятому статті 35 Закону України «Про охорону земель».

38. Цільове призначення земельної ділянки - використання земельної ділянки за призначенням, визначеним на підставі документації із землеустрою у встановленому законодавством порядку (абзац чотирнадцятий частини першої статті 1 Закону України «Про землеустрій» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

39. Метою встановлення категорій земель за цільовим призначенням є забезпечення особливого правового режиму для їх охорони і ефективного використання. Землі України за основним цільовим призначенням поділяються, зокрема, на землі сільськогосподарського призначення; землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення (пункти «а» і «ж» частини першої статті 19 ЗК України).

40. Зміна цільового призначення земельних ділянок здійснюється за проєктами землеустрою щодо їх відведення (абзац другий частини першої статті 20 ЗК України). Зміна цільового призначення земельних ділянок приватної власності здійснюється за ініціативою власників земельних ділянок. Зміна цільового призначення земельних ділянок приватної власності провадиться: щодо земельних ділянок, розташованих у межах населеного пункту, - сільською, селищною, міською радою; щодо земельних ділянок, розташованих за межами населених пунктів, - районною державною адміністрацією, а щодо земельних ділянок, розташованих за межами населених пунктів, що не входять до території району, або в разі якщо районна державна адміністрація не утворена, - Радою міністрів Автономної Республіки Крим, обласною державною адміністрацією. Проєкт землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється в порядку, встановленому законом. Проєкт землеустрою щодо відведення земельної ділянки погоджується в порядку, встановленому статтею 186-1 цього кодексу (абзаци перший - четвертий, шостий - сьомий частини третьої статті 20 ЗК України).

41. З огляду на вказані приписи і власник, і користувач земельної ділянки зобов`язані використовувати її за цільовим призначенням, зокрема для того, щоби забезпечити збереження землі, її ресурсів, надр і їх законне та раціональне використання. Такий обов`язок не є ілюзорним. Його порушення може тягнути відповідні негативні наслідки. Зміна цільового призначення приватної земельної ділянки з однієї категорії, визначеної частиною першою статті 19 ЗК України, на іншу може здійснюватися на підставі замовленого власником проєкту землеустрою та з дотриманням відповідної процедури.

42. Враховуючи те, що встановлені законом обмеження зміни цільового призначення земельних ділянок однаково стосуються як її користувачів, так і власників, немає підстав вважати, що використання земельної ділянки не за цільовим призначенням зумовлює для її землекористувача припинення права користування, але не тягне таких наслідків для власника земельної ділянки. Інакше кажучи, негативний наслідок самовільного її використання не за цільовим призначенням, зокрема у вигляді припинення права, на якому особа володіє земельною ділянкою, стосується як користувача, так і власника за додержання критеріїв правомірного втручання у його право мирного володіння цим майном.

43. Близькі за змістом висновки щодо застосування припису пункту «а» частини першої статті 143 ЗК України як підстави припинення права власності на земельну ділянку у випадку її використання не за цільовим призначенням послідовно робили Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постановах від 18 березня 2020 року у справі № 287/584/16-ц, від 18 травня 2020 року у справі № 287/576/16-ц і від 1 липня 2020 року у справі № 287/575/16-ц, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 19 серпня 2020 року у справі № 287/587/16-ц, а також Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у постановах від 3 червня 2020 року у справі № 287/581/16-ц і від 5 червня 2020 року у справі № 287/589/16-ц. Відповідне правове регулювання є доступним, чітким і зрозумілим для осіб, які використовують їхні земельні ділянки не за цільовим призначенням.

44. З огляду на викладене необґрунтованим є аргумент касаційної скарги про те, що використання спірної земельної ділянки не за цільовим призначенням і неусунення допущених порушень могло бути підставою лише для примусового припинення права користування нею.

45. В ухвалі від 14 лютого 2022 року Верховний Суд у складі об`єднаної судової палати Касаційного цивільного суду зауважив, що стаття 143 ЗК України не встановлює процедуру припинення права власності на земельну ділянку. Велика Палата Верховного Суду зазначає, що використане у частині першій цієї статті формулювання «у судовому порядку» вказує, що суд припиняє права на земельну ділянку примусово, розглядаючи відповідні справи у визначеному процесуальним законом порядку.».

Крім того, у вказаній постанові (п.50 ) Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, викладеному у рішенні від 18.08.2010 у справі 36-21895св09 про те, що право власності на земельну ділянку може бути припинене тільки з підстав, визначених у статті 140 ЗК України, а використання земельної ділянки не за цільовим призначенням та неусунення допущених порушень може мати наслідком лише примусове припинення права користування земельною ділянкою. Велика Палата Верховного Суду вважає, що використання земельної ділянки не за цільовим призначенням може бути підставою для припинення в судовому порядку як права власності, так і права користування нею (пункту «а» частини першої статті 143 ЗК України).

Таким чином, Великою Палатою Верховного Суду підтверджено позицію обласної прокуратури у справі.

Відповідно до ч. 2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.

Згідно з ч. З ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню.

У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону.

Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Відповідно до позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 18.11.2020 року у справі №154/883/19, ухвалення зазначених судових рішень обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Державний реєстратор, зокрема і приватний нотаріус, зобов`язаний виконати рішення суду щодо скасування державної реєстрації речового права або його обтяження незалежно від того, чи був цей реєстратор залучений до участі у справі третьою особою, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, чи не був залучений (постанова Великої палати Верховного Суду від 01.04.2020 у справі № 520/13067/17).

Враховуючи вищевикладене колегія суддів погоджується з вірним висновокм суду про припинення права власності ТОВ «Інтер-Нафта» на земельну ділянку площею 0,262 га для індивідуального дачного будівництва за адресою: АДРЕСА_1, кадастровий номер :02:008:0034, скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку.

Щодо позовних вимог прокурора про скасування рішень державних реєстраторів про державну реєстрацію права власності на автомобільну газово-заправну станцію, знесення самочинного будівництва, колегія суддів зазначає наступне.

Частиною 2 статті 331 ЦК України передбачено, що право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 5 Закону у Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення.

Якщо законодавством передбачено прийняття в експлуатацію нерухомого майна, державна реєстрація прав на таке майно проводиться після прийняття його в експлуатацію в установленому законодавством порядку, крім випадків, передбачених статтею 31 цього Закону.

Відповідно до п. 4 ч. З ст. 10 Закону державний реєстратор під час проведення реєстраційних дій обов`язково використовує відомості Державного земельного кадастру та Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва, а також відомості інших реєстрів (кадастрів), автоматизованих інформаційних систем, держателем (розпорядником, володільцем, адміністратором) яких є державні органи, шляхом безпосереднього доступу до них чи у порядку інформаційної взаємодії з Державним реєстром прав, у тому числі відомості, що містять персональні дані особи.

Частиною 2 ст. 18 Закону про реєстрацію передбачено, що перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Відповідно до ч. 4 ст. 18 Закону про реєстрацію державній реєстрації підлягають виключно заявлені права та їх обтяження за умови їх відповідності законодавству і поданим/отриманим документам.

Особливості процедури державної реєстрації прав власності на нерухоме майно визначені Порядком державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 1127 від 25.12.2015.

Так, пунктом 40 вищевказаного Порядку (у редакції станом на 10.08.2019) передбачено, що державна реєстрація прав проводиться на підставі документів, необхідних для відповідної реєстрації, передбачених статтею 27 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" та цим Порядком.

Пунктом 7 Порядку реєстрації передбачено, що разом із заявою заявник подає оригінали документів, необхідних для відповідної реєстрації.

Відповідно до ч. 2 ст. 22 Закону відповідальність за достовірність даних, що містяться в документах, поданих для державної реєстрації прав, несе заявник, якщо інше не встановлено судом.

Відповідальність за відповідність електронних копій документів, поданих для державної реєстрації прав, оригіналам таких документів у паперовій формі у разі подання заяви в електронній формі несе особа, яка виготовила електронні копії документів.

Згідно положень Порядку реєстрації державна реєстрація вперше на новозбудоване майно здійснюється на підставі документів, визначених пунктами 41,42, 43 Порядку реєстрації.

Пунктом 41 Порядку реєстрації визначено, що для державної реєстрації права власності на новозбудований об`єкт нерухомого майна подаються:

1) документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта;

2) технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна;

3) документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси;

4) письмова заява або договір співвласників про розподіл часток у спільній власності на новозбудований об`єкт нерухомого майна (у разі, коли державна реєстрація проводиться щодо майна, що набувається у спільну часткову власність;

5) договір про спільну діяльність або договір простого товариства (у разі, коли державна реєстрація проводиться щодо майна, будівництво якого здійснювалось у результаті спільної діяльності).

Також, пунктом 42 Порядку реєстрації передбачено, що для державної реєстрації права власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 р., подаються:

1) технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна;

2) документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси.

Документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси, не вимагається у разі, коли державна реєстрація права власності проводиться на індивідуальний (садибний) житловий будинок, садовий, дачний будинок, збудований на земельній ділянці, право власності на яку зареєстровано в Державному реєстрі прав. У такому разі заявник в поданій заяві обов`язково зазначає відомості про кадастровий номер відповідної земельної ділянки.

Таким чином, вищенаведеними положеннями Порядку визначено вичерпні переліки документів, необхідних для проведення державної реєстрації на новозбудоване майно вперше.

Разом з тим, при первинній державній реєстрації права власності за ТОВ «Інтер-Нафта» на автомобільну газово-заправну станцію згідно з рішенням державного реєстратора ДП «Агенція з державної реєстрації» Дунай Х.Б. від 10.08.2019 № 48186588 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зазначено відомості про об`єкт нерухомого майна у вигляді дачного будинку.

Підставою для державної реєстрації права власності стали наступні документи: технічний паспорт, виготовлений 09.08.2019 ТОВ «Пром-Строй ЛТД», довідка ТОВ «Пром-Строй ЛТД» від 09.08.2019 № 212341.

З вказаних документів вбачається, що ТОВ «Пром-Строй ЛТД» на замовлення ТОВ «Інтер-Нафта» проведено технічну інвентаризацію об`єкта нерухомого майна у вигляді дачного будинку загальною площею 288 кв.м. 1991 року побудови у складі дачного будинку літ. «А», навісу літ. «Б», навісу літ. «В», № 1-9 огорожа. При цьому, ТОВ «Пром-Строй ЛТД» у довідці від 09.08.2019 № 212341 зроблено висновок, що нежитлова будівля літ. «А» побудована до 05.08.1992 та відповідно до п. 3.2 Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затвердженого наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 24.05.2001 за № 127, не є самочинною.

В подальшому рішенням державного реєстратора КП «Агенція реєстраційних послуг» Морозової О.С. від 23.08.2019 № 48382355 проведено реєстрацію змін розділу та змінено об`єкт нерухомого майна «дачний будинок» на «нежитова будівля (автомобільна газово-заправна станція)».

Підставою для внесення змін до розділу об`єкту нерухомого майна у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно став технічний паспорт, виготовлений 20.08.2019 ТОВ «Пром-Строй ЛТД», з якого вбачається, що ТОВ «Інтер-Нафта» здійснено будівництво нежитлової будівлі (автомобільної газово-заправної станції) загальною площею 288 кв.м., у складі: автомобільної газово-заправної станції літ. «А», навісу літ. «Б», навісу під паливно- роздавальними колонками літ. «В», острівця для паливно-роздавальних колонок № 1, резервуару для скрапленого газу обсягом 4,8 м3 № 2-5, паливного резервуару обсягом 50 м3№ 6-8, паливного резервуару обсягом 25 м3№ 9.

При цьому, колегія суддів погоджується із висновками суду, що порівнюючи технічні паспорти, виготовлені ТОВ «Пром- Строй ЛТД 09.08.2019 та 20.08.2019, вбачається, що вони є повністю ідентичними, а мають відмінності лише у назві складових об`єктів.

Таким чином вбачається наявність грубих порушень під час набуття права власності ТОВ «Інтер-Нафта» на автомобільну газово-заправну станцію:

1. При первинній державній реєстрації права власності на автомобільну газово-заправну станцію ТОВ «Інтер-Нафта» надано технічний паспорт від 09.08.2019 з назвою об`єкта нерухомого майна «дачний будинок». Вказані дії ТОВ «Інтер-Нафта» вчинено з метою формальної відповідності вимогам п. 42 Порядку, оскільки положеннями вказаної норми дозволено набувати права власності виключно на закінчені будівництвом до 05 серпня 1992 року індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них. Натомість можливості набуття права власності на автомобільну газово-заправну станцію, навіть якщо остання побудована до 05 серпня 1992 року, Порядком не передбачено.

2. Відомості технічного паспорту від 09.08.2019 містять неправдиву інформацію з приводу року побудови автомобільної газово-заправної станції (за технічним паспортом - дачного будинку), оскільки ТОВ «Інтер-Нафта» зареєстровано у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб- підприємців та громадських формувань лише 21.03.2003. При цьому, ТОВ «Інтер-Нафта» набуто право власності на земельну ділянку під об`єктом будівництва за договорами купівлі-продажу від 28.05.2019. Отже, з точки зору часового виміру за таких обставин ТОВ «Інтер-Нафта» не могло збудувати вказаний об`єкт нерухомого майна у 1991 році.

3. У довідці ТОВ «Пром-Строй ЛТД» від 09.08.2019 № 212341 при здійсненні висновку про те, що будівля не є самочинною, зазначено посилання на положення п. 3.2 Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, які з 15.01.2019 втратили чинність.

4. Відомості технічного паспорту від 09.08.2019 та довідки ТОВ «Пром-Строй ЛТД» від 09.08.2019 № 212341 містять протиріччя, зокрема з технічного паспорту вбачається, що об`єкт нерухомого майна є житловою нерухомістю, а відповідно до довідки - є нежитловою.

5. Будівлі та споруди за технічними паспортами, виготовленими ТОВ «Пром-Строй ЛТД" 09.08.2019 та 20.08.2019, є ідентичними. При цьому, зі схем розташування будівель та споруд у вказаних технічних паспортах вбачається такий опис складових об`єктів нерухомого майна (за одним технічним паспортом огорожа, за іншим - резервуари для скрапленого газу, паливні резервуари).

Згідно з ч. 1 ст. 376 ЦК України, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Відповідно до ч. 2 ст. 24 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» забудова земельної ділянки здійснюється в межах її цільового призначення, встановленого відповідно до законодавства.

Згідно з ч. 2 ст. 48 Закону України «Про охорону земель» розміщення і будівництво об`єктів житлово-комунального, промислового, транспортного, іншого призначення здійснюються відповідно до затверджених у встановленому порядку містобудівної документації та проектів цих об`єктів.

Натомість відповідно до викопіювання з детального плану території індивідуальної дачної забудови в кварталі АДРЕСА_5, затвердженого рішенням Затоківської селищної ради від 22.03.2016 № 124, що міститься у проекті землеустрою та наданого згідно листа Управління містобудування та архітектури Білгород-Дністровської міської ради від 07.05.2021 № 1103/158, вбачається, що вказана територія смт Затока передбачена містобудівною документацію під розміщення дачної забудови. Інформація щодо можливості розміщення на вказаній території автомобільної газово-заправної станції містобудівна документація не містить. Цим же листом повідомлено, що містобудівні умови та обмеження на будівництво автомобільної газово-заправної станції Управлінням не видавались.

При цьому, відповідачем всупереч положень ч. 1 ст. 74 ГПК України, не надано жодного документа, які б свідчили про наявність дозвільних документів на виконання будівельних робіт, прийняття закінченого будівництвом об`єкта до експлуатації та зміну цільового призначення земельної ділянки.

Також відповідно до ч. 1 ст. 37 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» право на виконання підготовчих робіт (якщо вони не були виконані раніше згідно з повідомленням про початок виконання підготовчих робіт) і будівельних робіт на об`єктах будівництва, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з середніми (СС2) та значними (ССЗ) наслідками або підлягають оцінці впливу на довкілля згідно із Законом України «Про оцінку впливу на довкілля», підключення об`єкта будівництва до інженерних мереж та споруд надається замовнику та генеральному підряднику чи підряднику (якщо будівельні роботи виконуються без залучення субпідрядників) після отримання дозволу на виконання будівельних робіт.

Відповідно до ч. 2 ст. 37 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з середніми (СС2) та значними (ССЗ) наслідками, здійснюється на підставі акта готовності об`єкта до експлуатації шляхом видачі органами державного архітектурно-будівельного контролю сертифіката у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Водночас, відсутні відомості з Реєстру будівельної діяльності на офіційному веб- сайті Порталу Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва (https://e-construction.gov.ua/) щодо наявності дозвільних документів на виконання підготовчих, будівельних робіт або даних щодо прийняття закінченого будівництвом об`єкта до експлуатації.

Крім того, відповідно до п. а), б), є), і) ст. З Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища», основними принципами охорони навколишнього природного середовища є: а) пріоритетність вимог екологічної безпеки, обов`язковість додержання екологічних нормативів та лімітів використання природних ресурсів при здійсненні господарської, управлінської та іншої діяльності; б) гарантування екологічно безпечного середовища для життя і здоров`я людей; є) обов`язковість оцінки впливу на довкілля; і) компенсація шкоди, заподіяної порушенням законодавства про охорону навколишнього природного середовища.

Згідно з ст. 50 вищевказаного Закону, екологічна безпека є такий стан навколишнього природного середовища, при якому забезпечується попередження погіршення екологічної обстановки та виникнення небезпеки для здоров`я людей.

Згідно з ч. 1 ст. 51 Закону при проектуванні, розміщенні, будівництві, введенні в дію нових і реконструкції діючих підприємств, споруд та інших об`єктів, удосконаленні існуючих і впровадженні нових технологічних процесів та устаткування, а також в процесі експлуатації цих об`єктів забезпечується екологічна безпека людей, раціональне використання природних ресурсів, додержання нормативів шкідливих впливів на навколишнє природне середовище. При цьому повинні передбачатися вловлювання, утилізація, знешкодження шкідливих речовин і відходів або повна їх ліквідація, виконання інших вимог щодо охорони навколишнього природного середовища і здоров`я людей.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 Закону України «Про оцінку впливу на довкілля» оцінка впливу на довкілля здійснюється з дотриманням вимог законодавства про охорону навколишнього природного середовища, з урахуванням стану довкілля в місці, де планується провадити плановану діяльність, екологічних ризиків і прогнозів, перспектив соціально-економічного розвитку регіону, потужності та видів сукупного впливу (прямого та опосередкованого) на довкілля, у тому числі з урахуванням впливу наявних об`єктів, планованої діяльності та об`єктів, щодо яких отримано рішення про провадження планованої діяльності або розглядається питання про прийняття таких рішень.

Відповідно до ч. 1 ст. З Закону України «Про оцінку впливу на довкілля» здійснення оцінки впливу на довкілля є обов`язковим у процесі прийняття рішень про провадження планованої діяльності. Така планована діяльність підлягає оцінці впливу на довкілля до прийняття рішення про провадження планованої діяльності.

Відповідно до п. 4 ч. 3 ст. З Закону України «Про оцінку впливу на довкілля» друга категорія видів планованої діяльності та об`єктів, які можуть мати значний вплив на довкілля та підлягають оцінці впливу на довкілля включає зберігання та переробка вуглеводневої сировини (газу природного, газу сланцевих товщ, газу, розчиненого у нафті, газу центрально-басейнового типу, газу (метану) вугільних родовищ, конденсату, нафти, бітуму нафтового, скрапленого газу); поверхневе та підземне зберігання викопного палива чи продуктів їх переробки на площі 500 квадратних метрів і більше або об`ємом (для рідких або газоподібних) 15 кубічних метрів і більше.

Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 11.02.2021 у справі № 580/1078/19, зберігання рідкого палива об`ємом 15 кубічних метрів і більше безвідносно до мети зберігання є втручанням в природне середовище, яке справляє значний вплив на довкілля, і потребує здійснення оцінки впливу на довкілля шляхом підготовки суб`єктом господарювання звіту з оцінки впливу на довкілля та отримання висновку з оцінки впливу на довкілля, який враховується при прийнятті рішення про провадження суб`єктом господарювання планованої діяльності.

Враховуючи, що згідно з технічного паспорту, виготовленого 20.08.2019 ТОВ «Пром-Строй ЛТД», на вказаній автомобільній газово-заправній станції розташовано 4 резервуари для скрапленого газу об`ємом 4,8 м3, 3 паливних резервуари об`ємом 50 м3 та 1 паливний резервуар об`ємом 25 м3, планова діяльність ТОВ «Інтер-Нафта» із зберігання скрапленого газу та викопного палива об`ємом 15 кубічних метрів і більше підлягає оцінці впливу на довкілля.

При цьому, згідно з п. З ч. 1 ст. 1 Закону України «Про оцінку впливу на довкілля» планована діяльність - планована господарська діяльність, що включає будівництво, реконструкцію, технічне переоснащення, розширення, перепрофілювання, ліквідацію (демонтаж) об`єктів, інше втручання в природне середовище.

Таким чином, до прийняття рішення про провадження планової діяльності із зберігання скрапленого газу та викопного палива, тобто до будівництва відповідних резервуарів, ТОВ «Інтер-Нафта» зобов`язано було отримати висновок з оцінки впливу на довкілля.

Разом з тим, відповідно до листа Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів від 07.05.2021 № 25/5-21/9555-21, листа Департаменту екології та природних ресурсів від 12.05.2021 № 2321/05-41/2075 висновки з оцінки впливу на довкілля щодо планової діяльності, висновки державної і екологічної експертизи ТОВ «Інтер-Нафта» не видавались. Така інформація відсутня і у Єдиному реєстрі оцінки впливу на довкілля (http://eia.menr.gov.ua/).

Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 15 Закону України «Про оцінку впливу на довкілля» правопорушеннями у сфері оцінки впливу на довкілля є провадження планованої діяльності, яка підлягає оцінці впливу на довкілля, без здійснення такої оцінки та отримання рішення про провадження планованої діяльності.

Відповідно до ч. 7 ст. 376 ЦК України у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов`язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову.

Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов`язана відшкодувати витрати, пов`язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану.

Обов`язковому знесенню об`єкт будівництва підлягає у випадках, якщо такий об`єкт побудовано на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети та/або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи. В усіх інших випадках знесенню передує встановлення можливості перебудови об`єкта будівництва (постанова Верховного Суду від 03.03.2021 у справі № 826/13266/18).

Аналогічно згідно з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 29.01.2020 у справі № 822/2149/18, правовий порядок знесення будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна залежить від підстав, за якими його віднесено до об`єкта самочинного будівництва. Якщо нерухоме майно збудоване або будується на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, можливість знесення об`єкта самочинного будівництва відповідно до статті 376 Цивільного кодексу України не ставиться в залежність від можливостей його перебудови. В цьому випадку знесення самочинного будівництва можливе без попереднього рішення суду про зобов`язання особи, яка здійснила будівництво, провести відповідну перебудову. Це є логічним та виправданим, оскільки такі види самочинного будівництва, безперечно, не можуть бути приведені до легітимного стану шляхом перебудови.

Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Великої палати Верховного Суду від 07.04.2020 у справі № 916/2791/13, державна реєстрація права власності на нерухоме майно є одним з юридичних фактів у юридичному складі, необхідному для виникнення права власності, а самостійного значення щодо підстав виникнення права власності не має. При цьому формулювання положень статті 376 ЦК України виключають можливість існування інших способів легітимізації самочинного будівництва та набуття права власності на таке нерухоме майно, ніж ті, що встановлені цією статтею. Тож реєстрація права власності на самочинне будівництво за особою, що здійснила самочинне будівництво, у силу наведених вище положень законодавства та приписів частини другої статті 376 ЦК України не змінює правовий режим такого будівництва, як самочинного, з метою застосування, зокрема, положень частини четвертої цієї статті.

Враховуючи викладене, самочинно збудована відповідачем автомобільна газово-заправна станція підлягає знесенню.

Також за наведеними вище положеннями ч. 2, 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» з метою реального поновлення інтересів держави у спірних правовідносинах колегія суддів вважає вірним високо суду, що доцільним є обрання способу захисту порушеного права у вигляді скасування рішення державного реєстратора ДП «Агенція з державної реєстрації» Дунай Х.Б. від 10.08.2019 № 48186588 та рішення державного реєстратора КП «Агенція реєстраційних послуг» Морозової О.С. від 23.08.2019 № 48382355 з одночасним припиненням права власності за ТОВ «Інтер- Нафта» на автомобільну газово-заправну станцію.

Інші наведені скаржником в апеляційній скарзі доводи, не спростовують висновків місцевого суду та не доводять їх помилковість, а тому не можуть бути підставою для скасування судового рішення.

З огляду на приписи ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини від 23.02.2006р." Конвенція застосовується судами України як частина національного законодавства, а практика ЄСПЛ, через рішення якого відбувається практичне застосування Конвенції, застосовується судами як джерело права.

У справі "Руїз Торіха проти Іспанії", ЄСПЛ вказав, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватися у світлі обставин кожної справи.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів Скаржника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" ( Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006р. ).

Зокрема, ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Підсумовуючи вищевказане, колегія суддів дійшла висновку про те, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, надав належну оцінку дослідженим доказам, надав вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а тому, прийняв законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим його необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

З огляду на те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає то в порядку ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати зі сплати судового збору за подання та розгляд апеляційної скарги не відшкодовуються.

Керуючись ст. ст. 129, 269, 275, 276, 281-286 ГПК України, колегія суддів постановила:

1.Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтер-Нафта" залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Одеської області від 22.06.2022р. у справі №916/3022/21 залишити без змін.

Відповідно до ст.284 ГПК України постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом 20 днів, які обчислюються у відповідності до ст.288 ГПК України.

Повний текст постанови

складено та підписано

„21" червня 2023 року

Головуючий суддя С.І. Колоколов

Суддя І.Г. Філінюк

Суддя А.І. Ярош