ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"31" травня 2023 р. Справа№ 910/11567/22

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Гончарова С.А.

суддів: Яковлєва М.Л.

Шаптали Є.Ю.

за участю секретаря судового засідання Кузьмінській О.Р.,

за участю представника (-ів) згідно протоколу судового засідання від 31.05.2023

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Приватного підприємства "Бекристон"

на рішення Господарського суду міста Києва від 13.01.2023

у справі № 910/11567/22(суддя - Картавцева Ю.В.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Контейнер-Рент"

до Приватного підприємства "Бекристон"

про стягнення 689 276,95 грн,

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 13.01.2023 позов задоволено частково. Стягнуто з Приватного підприємства "Бекристон" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Контейнер-Рент" основний борг у розмірі 576 000,00 грн, 3% річних у розмірі 12 528,00 грн, інфляційні втрати у розмірі 90 720,00 грн, пеню у розмірі 8 453,59 грн та судовий збір у розмірі 10 315, 52 грн. В іншій частині позову відмовлено.

Не погодившись з вищевказаним рішенням, 02.02.2023 (згідно дати звернення до канцелярії суду) Приватне підприємство "Бекристон" звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою на рішення Господарського суду міста Києва від 13.01.2023 у справі № 910/11567/22, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 13.01.2023 у справі № 910/11567/22 та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовної заяви.

Підставою для скасування рішення суду скаржник зазначив, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у витребуванні оригіналів письмових доказів на який посилався у своїй позовній заяві позивач та частина яких була надана в копія, які не були завірені належним чином та викликали сумніви.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу скаржник вказує, що факт надсилання позивачу у тому числі вимоги № 51 від 25 жовтня 2022 про необхідність правильного оформлення актів та рахунків беззаперечно свідчить про те, що відповідач не відмовлявся від взятих на себе договірних зобов`язань щодо сплати оренди, а навпаки робив усе від нього можливе для досудового вирішення даного питання. Позивачу необхідно було лише переоформити належним чином Акти наданих послуг та разом з рахунками на оплату надати їх для погодження та оплати Відповідачу.

Також, апелянт вказує, що сума основного боргу у розмірі 576 000,00 грн (без ПДВ) розрахована позивачем не вірно, не відповідає умовам договору та не підлягає стягненню.

Так, скаржник зазначаю, що позивач не є платником податку на додану вартість, він позбавлений права включати ПДВ до вартості оренди; відповідач звертався до позивача з вимогою про належне оформлення актів здачі приймання послуг та рахунків на оплату, та була проігнорована позивачем; позивачем не надавалися відповідачу рахунки на оплату, акти та податкові накладні, що є порушенням умов договору позивачем; розрахунок 3% річних, інфляційних втрат та пені суперечить нормам чинного законодавства. Аналогічна позиція викладена у запереченнях на відповідь на відзив.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02.02.2023, апеляційну скаргу передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя Гончаров С.А., судді Шаптала Є.Ю., Яковлєв М.Л.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 07.02.2023 витребувано у Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/11567/22 та відкладено вирішення питання щодо можливості відкриття, повернення, залишення без руху або відмови у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою Приватного підприємства "Бекристон" на рішення Господарського суду міста Києва від 13.01.2023 до надходження матеріалів справи з Господарського суду міста Києва.

15.02.2023 від Господарського суду міста Києва до Північного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи 910/11567/22.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 20.02.2023 апеляційну скаргу Приватного підприємства "Бекристон" на рішення Господарського суду міста Києва від 13.01.2023 у справі № 910/11567/22 залишено без руху через те, що апелянтом не надано доказів сплати судового збору, як того вимагають положення ст. 258 ГПК України.

07.03.2023 через канцелярію Північного апеляційного господарського суду від апелянта надійшла заява про усунення недоліків на виконання вимог ухвали суду від 20.02.2023 та докази сплати судового збору.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 13.03.2023 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Приватного підприємства "Бекристон" на рішення Господарського суду міста Києва від 13.01.2023 у справі № 910/11567/22 та призначено до розгляду у судовому засіданні 12.04.2023.

15.03.2023 (згідно звернення до засобів поштового зв`язку) від Товариства з обмеженою відповідальністю "Контейнер-Рент" надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якій заперечив проти доводів викладених в апеляційній скарзі та просив суд рішення Господарського суду міста Києва від 13.01.2023 у справі № 910/11567/22 залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення.

10.04.2023 (згідно відтиску вхідної кореспонденції апеляційного суду) від Приватного підприємства "Бекристон" надійшли додаткові пояснення до апеляційної скарги, в яких додатково обґрунтував доводи викладені в апеляційній скарзі та долучає нові докази по справі та докази, які не існували на момент прийняття оскаржуваного рішення.

Розглянувши клопотання скаржника про доручення доказів до матеріалів справи, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Частинами 3, 4 статті 13 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч.1 ст.73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ч. 1 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ч. 1 статті 76 ГПК України).

Відповідно до ч. 1 статті 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до положень ст. 2 Господарського процесуального кодексу України (далі за текстом - ГПК України) завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, згідно положень ст. 74 ГПК України.

Згідно зі ст. 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Згідно зі ст. 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ч. 3 статті 269 ГПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Скаржник не надав суду апеляційної інстанції докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

До того ж, скаржником додано докази які не існували на момент прийняття оскаржуваного рішення.

Виходячи з принципу змагальності сторін, сторони повинні подати всі докази на підтвердження своєї позиції саме в суді першої інстанції, однак під час розгляду справи місцевим господарським судом відповідачем вказані докази разом з відзивом не подавались.

Господарський процесуальний кодекс України допускає випадки подачі на стадії апеляційного розгляду нових доказів для підтвердження обставин, на які посилається сторона. Однак, неприйнятною є ситуація, коли суд першої інстанції відмовив у позові, а заявник апеляційної скарги просить долучити до апеляційної скарги матеріали дослідження (висновок), який виготовлено на його замовлення після вирішення справи судом першої інстанції.

У постанові Верховного Суду від 11.09.2019 по справі № 922/393/18 викладена правова позиція щодо подання доказів до суду апеляційної інстанції. Так, у тій справі касаційний суд підтвердив дотримання процесуальних процедур судом попередньої інстанції, який відхилив клопотання про приєднання до матеріалів справи додаткового доказу через те, що цей доказ датований вже після прийняття рішення судом першої інстанції.

Верховний Суд вказав, що така обставина, як відсутність існування доказів на момент прийняття рішення суду першої інстанції, взагалі виключає можливість прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів у порядку статті 269 ГПК України незалежно від причин неподання позивачем таких доказів. Навпаки, саме допущення такої можливості судом апеляційної інстанції матиме наслідком порушення вищенаведених норм процесуального права, а також принципу правової визначеності, ключовим елементом якого є однозначність та передбачуваність правозастосування, а отже системність та послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 25.04.2018 у справі № 911/3250/16, від 06.02.2019 у справі № 916/3130/17, від 26.02.2019 у справі № 913/632/17 та від 06.03.2019 у справі № 916/4692/15, від 16.12.2020 у справі №908/1908/19.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції не приймає долучені до додаткових пояснень апелянта докази та розглядає справу за наявними в матеріалах справи доказами.

12.04.2023 розгляд справи не відбувся, у зв`язку з перебуванням головуючого судді Гончарова С.А. у щорічній відпустці з 10.04.2023 по 05.05.2023.

Судді Шаптала Є.Ю. та Яковлєв М.Л. з 08.05.2023 по 09.05.2023 перебували у відпустці.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 10.05.2023 призначено до розгляду в судовому засіданні за апеляційною скаргою Приватного підприємства "Бекристон" на рішення Господарського суду міста Києва від 13.01.2023 у справі № 910/11567/22 на 31.05.2023.

В судове засіданні 31.05.2023 з`явились представники обох сторін.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, заслухавши пояснення представників сторін, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, Північний апеляційний господарський суд встановив наступне.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 02.04.2018 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Контейнер-Рент» (позивач, орендар) та Приватним підприємством «Бекристон» (відповідач, орендодавець) укладено Договір оренди №1 (Договір).

Відповідно до пункту 1.1. якого орендодавець в порядку та на умовах, визначених цим договором, зобов`язується передати орендарю в платне строкове користування (оренду) ящики в кількості 60 000, 00 грн, що є власністю орендодавця, зазначені в додатку №1 (специфікація) до цього договору, а орендар зобов`язується прийняти ящики та сплачувати орендодавцю за користування ящиками плату (орендну плату) в порядку і розмірі, передбачених цим договором.

Найменування, кількість, відновлювальна вартість ящиків, а також вартість орендної плати за ящики, що передаються у користування за цим договором, зазначаються в додатку №1, який є невід`ємною частиною цього договору (п.1.2. Договору).

Відповідно до пункту 2.1. Договору ящик отримується орендарем на підставі акту приймання-передачі, який підписується уповноваженими представниками та скріплюється печатками сторін. Ящик вважається переданим в оренду орендарю з моменту підписання акта приймання-передачі.

Орендар повертає орендовані ящики орендодавцю на умовах і в строк визначений договором. Повернення ящиків здійснюється за рахунок та силами орендаря, у належному стані (вимиті, складені на євро піддони, обмотані стретч-плівкою). Повернення ящиків з оренди, оформлюється актом приймання-передачі (повернення) між орендарем і орендодавцем. Підтвердженням факту повернення ящиків є належним чином оформлений, підписаний уповноваженими представниками та скріплений печатками орендаря та орендодавця акт приймання-передачі (повернення). Обов`язок складання акта приймання-передачі (повернення) покладається на орендаря (п. 2.2. Договору).

Згідно із п. 2.4. Договору у випадку виявлення орендодавцем пошкоджених ящиків орендар несе відповідальність відповідно до умов даного договору. Ящик, який орендар не повернув з оренди, вважається втраченим, а орендар несе відповідальність відповідно до умов даного договору. У випадку виявлення розбіжностей між фактичною кількістю, якістю, асортиментом ящиків та даними, зазначеними в акті прийому-передачі, складається акт про виявлені розбіжності у якому вказуються виявлені розбіжності, зауваження. Зразком акту про виявлені розбіжності при отриманні/повернені ящика є додаток №2 до даного договору. Відповідальність за складання акту про виявлені розбіжності лягає на сторону, яка приймає ящики. Акт про виявлені розбіжності складається та надсилається не пізніше 2 діб з моменту отримання ящиків. У разі ненадання акту про виявлені розбіжності у встановлений строк, ящики вважаються прийнятими за актом отримання ящиків без зауважень.

Відповідно до п.п. 3.1., 3.2. Договору строк оренди ящиків складає 5 років з можливістю продовження (пролонгації). Відлік строку оренди розпочинається з дати підписання акта приймання-передачі. В день закінчення строку оренди (дата повернення) орендар зобов`язаний повернути ящики орендодавцю. Фактичною датою повернення ящиків вважається дата, зазначена в акті приймання-передачі (повернення). У випадку прострочення дати повернення ящиків орендар несе відповідальність встановлену договором.

Орендар сплачує орендодавцю щомісячно орендну плату, яку зазначено в додатку №1 до даного договору (п. 4.1. Договору).

Згідно із п. 4.2. Договору орендар здійснює плату за оренду ящиків на підставі виставленого орендодавцем рахунку на оплату не пізніше 14 числа поточного місяця шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок орендодавця. Орендодавець передає орендарю рахунок на оплату, акт наданих послуг та податкові накладні не пізніше 10 числа наступного за розрахунковим. Якщо сума зазначена орендодавцем у рахунку на оплату перевищує суму отриману шляхом розрахунку за формулою зазначеною в додатку №1 до даного договору, рахунок на оплату вважається недійсним та підлягає оформленню у відповідній редакції, а орендар здійснює платіж за оренду ящиків у сумі розрахованій за формулою зазначеною в додатку №1 до даного договору.

Відповідно до п. 6.3. Договору в разі порушення строків оплати будь-яких платежів вказаних у цьому договорі орендар за вимогою орендодавця сплачує пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного Банку України від суми простроченої оплати, за кожен день прострочення.

Згідно із п. 7.1. Договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами та діє протягом п`яти років. У випадку, якщо жодна із сторін за 30 календарних днів не повідомила про розірвання даного договору, строк дії договору вважається автоматично продовженим на наступний рік на тих самих умовах. Кількість пролонгацій необмежена.

Відповідно до норм ч. 1, 2 ст. 283 Господарського кодексу України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності. У користування за договором оренди передається індивідуально визначене майно виробничо-технічного призначення (або цілісний майновий комплекс), що не втрачає у процесі використання своєї споживчої якості (неспоживна річ).

Згідно з ч. 3 ст. 283 Господарського кодексу України об`єктом оренди можуть бути: нерухоме майно (будівлі, споруди, приміщення); інше окреме індивідуально визначене майно виробничо-технічного призначення, що належить суб`єктам господарювання.

До відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом (частина 6 статті 283 Господарського кодексу України).

Відповідно до частини 1 статті 759 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Також між сторонами укладено додаток № 1 до Договору - специфікація ящиків, які передаються в оренду орендарю: ящик пластиковий RPC 6423 у кількості12 000 шт., відновлювальна вартість за одиницю - 150,00 грн та вартість щомісячної оренди за користування ящиками в розмірі 36 000, 00 грн в тому числі ПДВ 6 000,00 грн.

Орендар передав орендодавцю ящики у кількості 12 000 шт., що підтверджується актом приймання-передачі від 02.04.2018 до Договору.

На виконання умов Договору орендарем виставлялись орендодавцю рахунки-фактури та акти здачі приймання робіт (надання послуг) за період з червня 2021 по вересень 2022 року, на загальну суму 576 000,00 грн (36 000,00 грн х 16 = 576 000,00 грн).

Орендодавець звернувся до орендаря з претензією, відповідно до якої просив перерахувати суму основного боргу у розмірі 576 000,00 грн протягом 7 днів з моменту отримання претензії.

Разом з претензією, також надіслано копію Договору №257/юр від 07.05.2021, корінець ордеру, посвідчення адвоката, рахунки та акти здачі-прийняття робіт, що підтверджується описом вкладення у лист №870 від 31.08.2022.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем умов Договору оренди №1 від 02.04.2018 в частині повної та своєчасної сплати орендних платежів, з огляду на що позивач просить суд стягнути з відповідача 689 2765,95 грн, з яких: 576 000,00 грн основного боргу, 9 414,24 грн пені, 13 142,71 грн 3% річних, 90 720,00 грн інфляційних втрат.

Розглянувши апеляційну скаргу Приватного підприємства "Бекристон", колегія суддів дійшла висновку, що вона не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

За змістом ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Зазначене також кореспондується з нормами ст. ст. 525, 526 ЦК України.

Стаття 629 Цивільного кодексу України передбачає, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відтак, враховуючи приписи чинного законодавства та п. 4.2. Договору, строк сплати орендної плати за період з червня 2021 по вересень 2022 року, на загальну суму 576 000,00 грн, є таким що настав.

При цьому, стосовно заперечень відповідача у частині визначення ціни оренди майна, суд зазначає, що відповідно до п. 4.3. Договору сторони мають право змінити ціну оренди ящиків. Зміна ціни оренди та/або зміна строку оренди ящиків оформлюються додатковою угодою до даного Договору.

Однак, матеріали справи не містять додаткової угоди про зміну ціни оренди майна. Крім того, суд зазначає, що ціна та сума в рахунках-фактурах за період з червня 2021 по липень 2022 визначена без ПДВ.

Щодо доводів відповідача про неналежне оформлення актів здачі-приймання робіт та рахунків на оплату, суд зазначає про таке.

За своєю правовою природою рахунок на оплату товару не є первинним документом, а є документом, який містить тільки платіжні реквізити, на які потрібно перераховувати грошові кошти в якості оплати за надані послуги, тобто, носить інформаційний характер. Рахунок є розрахунковим документом, який містить тільки платіжні реквізити, на які потрібно перерахувати кошти.

Так, не виставлення/не направлення позивачем рахунку на оплату не звільняє відповідача від обов`язку оплатити послуги, надані позивачем. Ненадання рахунку (рахунку-фактури) не є відкладальною умовою у розумінні приписів ст. 212 Цивільного кодексу України та не є простроченням кредитора у розумінні ст. 613 Цивільного кодексу України. Тому наявність або відсутність рахунка - фактури не звільняє відповідача від обов`язку сплатити грошові кошти за договором.

Відповідно така правова позиція є сталою в судовій практиці і викладена в постановах Верховного Суду від 28.03.2018 у справі №910/32579/15, від 22.05.2018 у справі №923/712/17, від 21.01.2019 у справі №925/2028/15, від 02.07.2019 у справі №918/537/18, від 29.08.2019 у справі №905/2245/17, від 26.02.2020 у справі №915/400/18 від 07.02.2018 у справі №910/49/17, від 29.04.2020 зі справи № 915/641/19.

При цьому, положеннями п. 4.2 Договору передбачено, що в будь-якому разі орендар здійснює плату за оренду ящиків не пізніше 14 числа поточного місяця, тобто, договором визначено граничний термін сплати коштів за оренду майна.

Суд зазначає, що відповідачем не надано доказів сплати позивачу грошових коштів у розмірі 576 000,00 грн за період з червня 2021 року по вересень 2022 року, не надано будь-яких інших доказів у підтвердження відсутності його обов`язку зі сплати заявленої в позові заборгованості, у зв`язку з чим суд доходить висновку про наявність підстав для стягнення заборгованості у розмірі 576 000,00 грн, а відтак, задоволення позовних вимог у цій частині.

Доводи скаржника, що позивач не є платником податку на додану вартість, він позбавлений права включати ПДВ до вартості оренди, судом апеляційної інстанції відхиляється оскільки зміна податкового статусу сторін не має наслідком автоматичну зміну ціни укладеного Договору, та що така зміна впливає виключно на податковий облік позивача.

Крім того позивачем заявлено до стягнення з відповідача 13 142,71 грн 3% річних, 90 720,00 грн інфляційних втрат.

Відповідно до вимог ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Сплата трьох процентів від простроченої суми (якщо інший розмір не встановлений договором або законом) не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним утримуваними коштами, належними до сплати кредиторові. Інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.

Згідно з Законом України "Про індексацію грошових доходів населення" індекс споживчих цін (індекс інфляції) обчислюється спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади в галузі статистики і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. На даний час індекс інфляції розраховується Державною службою статистики України і щомісячно публікується, зокрема, в газеті "Урядовий кур`єр". Отже, повідомлені друкованими засобами масової інформації з посиланням на зазначений державний орган відповідні показники згідно з статтями 17, 18 Закону України "Про інформацію" є офіційними і можуть використовуватися господарським судом і учасниками судового процесу для визначення суми боргу.

Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Як вбачається з розрахунку позивача, датою початку періоду нарахування компенсаційних втрат щодо заборгованості, яка виникла у червні 2021 року є 02.06.2021, щодо заборгованості, яка виникла у липні 2021 року є 02.07.2021 і так за аналогією до вересня 2022 року, однак, враховуючи приписи п. 4.2 Договору, суд зазначає, що обґрунтованим періодом нарахування щодо заборгованості за червень 2021 року є період з 15.06.2021 (перший день прострочення) по 20.10.2022 (як визначено у розрахунку позивачем), за липень 2021 року: з 15.07.2021 (перший день прострочення) по 20.10.2022 (як визначено у розрахунку позивачем) і так далі, останній період нарахування: щодо заборгованості за вересень 2022 року: з 15.09.2022 по 20.10.2022.

Перевіривши перерахунок 3% річних та інфляційних втрат колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції висновку, що вимоги про стягнення з відповідача 13 142,71 грн 3% річних підлягають частковому задоволенню, а саме в розмірі 12 528,00 грн, позовні вимоги в частині стягнення 90 720,00 грн інфляційних втрат обґрунтовано задоволено в повному обсязі.

Також, позивачем заявлено до стягнення з відповідача пеню у розмірі 9 414,24 грн.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання (частина 1 статті 230 Господарському кодексі України).

Відповідно до норм ч. 1 ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Пунктом 6.3 Договору визначено, що у разі порушення строків оплати будь-яких платежів вказаних в цьому договорі, орендар за вимогою орендодавця сплачує пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми простроченої оплати, за кожен день прострочення.

З розрахунку позивача вбачається, що ним здійснюється нарахування пені на заборгованість, яка виникла в період з червня 2021 року по вересень 2021 року: з 02.10.2021 по 01.01.2022, за жовтень 2021 року: з 02.10.2021 по 01.01.2022, за листопад: з 02.11.2021 по 01.01.2022, за грудень 2021 року: з 02.12.2021 по 01.01.2022.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що нарахування пені на заборгованість, яка виникла в червні 2021 року суперечить приписам ч. 6 ст. 232 ГК України, оскільки період нарахування пені може становити з 15.06.2021 по 15.12.2021, а не по 01.01.2022, як визначено позивачем; щодо нарахування пені на заборгованість за жовтень 2021 року - грудень 2021 року, суд зазначає, що початком періоду нарахування є 15 число відповідного місяця.

Перевіривши перерахунок суду першої інстанції, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позовні вимоги про стягнення 9 414,24 грн пені підлягають частковому задоволенню, а саме в розмірі 8 453,59 грн.

Щодо доводів скаржника про неправомірне відхилення судом першої інстанції клопотання про витребування доказів, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Скаржник у клопотанні просив суд першої інстанції витребувати у позивача оригінали наступних документів: доказів направлення позивачем/отримання відповідачем рахунків на оплату та актів наданих послуг, які долучає до позовної заяви позивач; претензії, яка не містить ні дати, ні номеру, проте яку позивач додає до позовної заяви; квитанції Укрпошти, як доказ направлення на адресу відповідача претензії (листа з трек-номером 870); опису вкладення до листа з трек-номером 870; документів, які підтверджують повноваження адвоката на підписання та надсилання претензії та представництво позивача адвокатом в суді.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 81 ГПК України учасник справи у разі неможливості самостійно надати докази вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений в частинах другій та третій статті 80 цього Кодексу. Якщо таке клопотання заявлено з пропуском встановленого строку, суд залишає його без задоволення, крім випадку, коли особа, яка його подає, обґрунтує неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї.

У клопотанні про витребування судом доказів повинно бути зазначено:

1) який доказ витребовується (крім клопотання про витребування судом групи однотипних документів як доказів);

2) обставини, які може підтвердити цей доказ, або аргументи, які він може спростувати;

3) підстави, з яких випливає, що цей доказ має відповідна особа;

4) заходи, яких особа, яка подає клопотання, вжила для отримання цього доказу самостійно, докази вжиття таких заходів та (або) причини неможливості самостійного отримання цього доказу;

5) причини неможливості отримати цей доказ самостійно особою, яка подає клопотання.

Однак, всупереч приписам статті 81 ГПК України відповідачем не зазначено щодо заходів, які він вживав для самостійного отримання доказів, витребувати які він просить суд та не надано доказів на підтвердження вжиття таких заходів.

Крім того, відповідно до ч. 6 ст. 91 ГПК України якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не поданий, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.

Учасник справи підтверджує відповідність копії письмового доказу оригіналу, який знаходиться у нього, своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення (п. 2 ч. 5 ст. 91 ГПК України).

Таким чином суд першої інстанції дійшов обґрунтованого та правомірного висновку, що подані разом з позовною заявою копії письмових доказів засвідчені відповідно до вимог процесуального законодавства, відтак, доводи відповідача щодо наявності сумнівів у достовірності поданих позивачем доказів визнаються судом необґрунтованими.

Інші доводи, на які посилалися сторони під час розгляду даної справи, залишені судом без задоволення та не прийняті до уваги, як необґрунтовані та такі, що не спростовують висновків суду щодо задоволення позову.

Відповідно до частини 1 статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з частиною 1 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до частини 1 статті 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За приписами частини 1 статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 86 Господарського процесуального кодексу України).

Судом враховується, що Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" у рішенні від 18.07.2006 та у справі "Трофимчук проти України" у рішенні від 28.10.2010 зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. У даній справі апеляційний суд дійшов висновку, що скаржникові було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого та правомірного висновку про стягнення з Приватного підприємства "Бекристон" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Контейнер-Рент" основний борг у розмірі 576 000,00 грн, 3% річних у розмірі 12 528,00 грн, інфляційні втрати у розмірі 90 720,00 грн, пеню у розмірі 8 453,59 грн.

З огляду на викладене, судова колегія приходить до висновку про те, що апеляційна скарга Приватного підприємства "Бекристон" на рішення Господарського суду міста Києва від 13.01.2023 у справі № 910/11567/22 є необґрунтованою та такою, що задоволенню не підлягає.

У зв`язку з відмовою в задоволенні апеляційної скарги, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за її подання і розгляд покладаються на скаржника.

Керуючись ст. 2, 129, 269, 270, п. 1 ч. 1 ст. 275, ст. 276, 281 - 282 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Приватного підприємства "Бекристон" - залишити без задоволення.

Рішення господарського суду міста Києва від 13.01.2023 у справі № 910/11567/22 - залишити без змін.

Судові витрати, за перегляд рішення у суді апеляційної інстанції, покласти на Приватне підприємство "Бекристон".

Матеріали справи повернути до господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку, передбаченому ст. 286 - 291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст складено 12.06.2023

Головуючий суддя С.А. Гончаров

Судді М.Л. Яковлєв

Є.Ю. Шаптала