РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

15.06.2023Справа № 910/2947/23

Господарський суд міста Києва у складі судді Маринченка Я.В. розглянувши матеріали справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «МІК»

до Акціонерного товариства «Укртрансгаз»

про стягнення 746242,24 грн

Без виклику представників сторін

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2023 року Товариство з обмеженою відповідальністю «МІК» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Акціонерного товариства «Укртрансгаз» про стягнення 746242,24 грн.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що у зв`язку із неналежним виконанням відповідачем умов укладеного між сторонами Договору поставки № від 16.08.2021 в частині оплати поставленого товару, позивач звертався до Господарського суду Запорізької області з зустрічним позовом до АТ «Укртрансгаз». Рішенням Господарського суду Запорізької області від 20.09.2022 по справі №908/711/22, яке змінено постановою Центрального апеляційного господарського суду від 27.12.2022, зокрема, зустрічні позовні вимоги ТОВ «МІК» до АТ «Укртрансгаз» задоволено. Оскільки, перерахування стягнутої заборгованості на підставі вищевказаного рішення відповідачем було здійснено лише 09.01.2023, позивач просить суд стягнути з відповідача пеню у розмірі 117476,75 грн, інфляційні втрати у розмірі 596580,08 грн та 1% річних у розмірі 32185,41 грн.

Відповідач заперечив проти задоволення позову, вказавши, що у відповідача відсутні підстави для оплати за Договором, оскільки відповідно п.6.2.4 Договору відповідач має право на забезпечення виконання Постачальником зобов`язань у формі притримання відповідачем всіх платежів на користь позивача за цим Договором у випадку неналежного виконання Постачальником зобов`язань за іншими Договорами. Крім того, відповідачем заявлено клопотання про зменшення розміру штрафних санкцій на 98%. Також, відповідач заперечив проти розміру заявлених позивачем витрат на професійну правничу допомогу.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 03.03.2023 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Розглянувши матеріали справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, 16.08.2021 р. між Акціонерним товариством «Укртрансгаз» (далі - Покупець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «МІК» (далі - Постачальник) укладено Договір № про закупівлю товарів, відповідно п. 1.1 якого, Постачальник зобов`язується у визначений цим Договором строк передати у власність Покупця «Формений одяг (Костюми чоловічі робочі зимові)», (далі - Товари), зазначені в специфікації, яка наведена в додатку 1 до цього Договору та є його невід`ємною частиною (далі - Специфікація), а Покупець зобов`язується прийняти та оплатити такі Товари.

Пунктом 1.2. Договору встановлено, що найменування (номенклатура, асортимент), кількість Товарів, одиниця виміру, ціна за одиницю, строк поставки, місце поставки, інші умови зазначаються у Специфікації.

Загальна сума цього Договору становить 5339852,16 грн. в тому числі ПДВ (п. 3.1 Договору).

Згідно з п. 5.1 Договору передбачено, що Постачальник зобов`язується передати Покупцю Товари в кількості, в строки та в місці поставки відповідно до Специфікації.

Відповідно до Специфікації встановлено, що строк поставки Товару протягом 90 календарних днів з дати укладення Договору.

Внаслідок неналежного виконання відповідачем умов укладеного між сторонами Договору в частині оплати поставленого товару, позивач звертався до суду з зустрічним позовом до АТ «Укртрансгаз» про стягнення з 5339852 грн 16 коп. заборгованості, 53373 грн 30 коп. пені, 413277 грн 86 коп. інфляційних нарахувань, 14622 грн 82 коп. 1 % річних від простроченої суми.

Рішенням Господарського суду Запорізької області від 20.09.2022 по справі №908/711/22, яке змінено постановою Центрального апеляційного господарського суду від 27.12.2022, а саме первісний позов задоволено частково та стягнуто з ТОВ «МІК» на користь АТ «Укртрансгаз» 144302 грн 14 коп. пені, 266992 грн 61 коп. штрафу, 12338 грн 84 коп. судового збору, за подання первісного позову до Господарського суду Запорізької області. В решті позову відмовлено. Зустрічний позов задоволено в повному обсязі та стягнуто з АТ «Укртрансгаз» на користь ТОВ «МІК» 5339852 грн 16 коп. основного боргу, 53373 грн 30 коп. пені, 14622 грн 82 коп. 1 % річних, 413277 грн 86 коп. інфляційних втрат, 87316 грн 89 коп. судового збору, за подання зустрічного позову до Господарського суду Запорізької області. Проведено зустрічне зарахування згідно п. 11 ст. 238 Господарського процесуального кодексу України. Стягнуто з АТ «Укртрансгаз» на користь ТОВ «МІК»: 5 409 831,40 грн.; 74 978,05 грн. судового збору, про що видати наказ. Стягнуто з АТ «Укртрансгаз» на користь ТОВ «МІК» 9524 грн 13 коп. судового збору, за подання апеляційної скарги до Центрального апеляційного господарського суду, про що видати наказ.

У вказаних рішеннях судами встановлено, що на виконання умов Договору, Постачальником на адресу Покупця здійсненна поставка Товару за видатковою накладною № РН-12/01/16 від 28.12.2021 р. на суму 1 051 152 грн. та за видатковою накладною № РН-01/12/10 від 12.01.2022 р. на суму 4 288 700 грн., на загальну суму 5 339 852 грн. 16 коп., в тому числі ПДВ 889 975 грн. 36 коп. Факт поставки не заперечується Покупцем у первинному позові.

Оплата вищезазначеного Товару у відповідності до п. 4.2 Договору мала бути здійснена не пізніше 45 (сорока п`яти) календарних днів від дати поставки. Тобто, Товар поставлений за видатковою накладною № РН-12/01/16 від 28.12.2021 р. на суму 1 051 152,00 грн. - 12.02.2022 р.; за видатковою накладною № РН-01/12/10 від 12.01.2022 р. на суму 4 288 700 грн. 26.02.2022.

Отже, загальна сума поставленої позивачем за зустрічним позовом та не оплаченої відповідачем за зустрічним позовом продукції за Договором склала 5 339 852 грн. 16 коп.

Судами, зокрема, було встановлено, що позивач за зустрічним позовом взяті на себе зобов`язання виконав належним чином, а відповідач за зустрічним позовом в свою чергу, в порушення умов Договору та норм діючого законодавства України не сплатив отриманий товар, чим допустив порушення своїх зобов`язань за Договором, у зв`язку з чим вимога позивача за зустрічним позовом про стягнення з відповідача за зустрічним позовом заборгованості в розмірі 5339852 грн 16 коп. є обґрунтованою та підлягає задоволенню.

Відповідно ч.4 ст.75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Так, преюдиційні факти є обов`язковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність встановлено у рішенні, у зв`язку з чим немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву істинність та стабільність судового акту, який набрав законної сили.

Отже, наявність грошового зобов`язання відповідача, яке виникло, у зв`язку з неналежним виконанням ним взятих на себе зобов`язань за Договором № від 16.08.2021 про закупівлю товарів (матеріально-технічних ресурсів) підтверджується рішенням Господарського суду Запорізької області від 20.09.2022 по справі №908/711/22, яке змінено постановою Центрального апеляційного господарського суду від 27.12.2022 за участі тих самих сторін, яке набрало законної сили, а тому відповідно до ч.4 ст.75 Господарського процесуального кодексу України не підлягає повторному доказуванню.

Як вбачається з матеріалів справи, 09.01.2023 відповідачем було перераховано на користь позивача грошові кошти у розмірі 5409831,40 грн, що підтверджується наявним у матеріалах справи платіжним дорученням №314 від 03.01.2023 із призначенням платежу «НВПЗ Оплата основної заборгованості, пені, 1% річних, інфляційних витрат ЦАГС Постанова від 27.12.2022 справа №908/711/22, Без ПДВ».

Відповідно до частини 1 статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Пунктом 1 частини 2 статті 11 ЦК України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Статтею 611 ЦК України передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

При цьому, суд зазначає, що саме лише прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов`язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум. Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов`язання. (пункт 7.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань»).

Згідно з п.7.6. Договору за прострочення виконання грошового зобов`язання, на вимогу Постачальника покупець зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 1% річних від простроченої суми.

Стаття 230 Господарського кодексу України встановлює, що штрафні санкції це господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

За приписами ч.1 ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України).

Пунктом 7.2. Договору передбачено, що у разі порушення Покупцем строків оплати за цим Договором, Покупець сплачує Постачальнику пеню в розмірі 0,01% від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу. Сплата пені не звільняє Покупця від виконання зобов`язань за цим Договором.

Вимагати сплати суми боргу з врахуванням індексу інфляції, 1% річних та неустойки є правом кредитора, яким останній наділений в силу нормативного закріплення зазначених способів захисту майнового права та інтересу.

Так, перевіривши надані позивачем розрахунки інфляційних втрат, 1% річних та пені за визначені позивачем періоди, суд встановив їх правильність та відповідність нормам чинного законодавства.

На підставі викладеного, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача пені у розмірі 117476,75 грн, інфляційних втрат у розмірі 596580,08 грн та 1% річних у розмірі 32185,41 грн.

Доводи відповідача що у відповідача відсутні підстави для оплати за Договором, оскільки відповідно п.6.2.4 Договору відповідач має право на забезпечення виконання Постачальником зобов`язань у формі притримання відповідачем всіх платежів на користь позивача за цим Договором у випадку неналежного виконання Постачальником зобов`язань за іншими Договорам, судом відхиляються з огляду на таке.

Однією з основних засад судочинства є обов`язковість судового рішення (пункт 9 частини першої статті 129 Конституції України). Аналогічне положення міститься у пункті 7 частини третьої статті 2 ГПК України.

Норми статті 129-1 Конституції України визначають, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Відповідно до положень статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» судове рішення, яким закінчується розгляд справи в суді, ухвалюється іменем України. Судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд у межах повноважень, наданих йому законом. Невиконання судових рішень має наслідком юридичну відповідальність, установлену законом.

Обов`язок відповідача сплатити Товариству з обмеженою відповідальністю «МІК» суму основної заборгованості за Договором № від 16.08.2021 у розмірі 5339852,16 грн встановлено рішенням Господарського суду Запорізької області від 20.09.2022 по справі №908/711/22, яке змінено постановою Центрального апеляційного господарського суду від 27.12.2022.

Щодо заявленого відповідачем клопотання про зменшення розміру стягуваної пені, інфляційних втрат та 1% річних на 98%, суд зазначає наступне.

Положенням ст. 233 Господарського кодексу України встановлено, що у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

З аналізу вказаних норм законодавства до повноважень суду належить зменшення виключно розміру штрафних санкцій, до яких ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України інфляційні втрати та відсотки річних не відносить.

Водночас, сплата інфляційних нарахувань та відсотків річних, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Крім того, відповідно до ч. 3 ст. 551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Неустойка має подвійну правову природу, є водночас способом забезпечення виконання зобов`язання та мірою відповідальності за порушення виконання зобов`язання, завданням якого є захист прав та інтересів кредитора у разі порушення зобов`язання боржником.

Завданням неустойки як способу забезпечення виконання зобов`язання та міри відповідальності є одночасно дисциплінування боржника (спонукання до належного виконання зобов`язання) та захист майнових прав та інтересів кредитора у разі порушення зобов`язання шляхом компенсації можливих втрат, у тому числі у вигляді недосягнення очікуваних результатів господарської діяльності внаслідок порушення зобов`язання.

Метою застосування неустойки є в першу чергу захист інтересів кредитора, однак не застосування до боржника заходів, які при цьому можуть призвести до настання негативних для нього наслідків як суб`єкта господарської діяльності.

Оцінюючи наявні у матеріалах справи докази та доводи відповідача, суд зазначає, що неустойка підлягає стягненню за сам факт допущення порушень зобов`язань, визначених договором, незалежно від того, чи завдано у зв`язку з цим збитки.

Суд також звертає увагу, що позивач є таким само господарюючим суб`єктом, як і відповідач, та несе відповідний ризик під час здійснення своєї господарської діяльності.

Разом з тим, відповідачем не надано суду належних, допустимих та достовірних доказів в розумінні ст.ст. 76, 77, 78, 79, 91 Господарського процесуального кодексу України на підтвердження поважності причин неналежного виконання зобов`язань та причинних наслідків, винятковості даного випадку, а тому підстави для зменшення розміру штрафних санкцій відсутні.

Згідно із ч.2-3 ст.13 Господарського процесуального кодексу України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Частиною 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч.1 ст.73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За приписами ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч.1 ст.77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За приписами ч.1 ст.86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідачем не надано суду доказів на спростування викладених у позові обставин.

Відповідно до положень ст.129 Господарського процесуального кодексу України, витрати зі сплати судового збору покладаються на відповідача.

Щодо вимоги позивача про покладення на відповідача витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 50000 грн, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.ч.1, 3 ст.123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема належать витрати на професійну правничу допомогу.

Частиною 2 ст.126 Господарського процесуального кодексу України визначено, що за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

За приписами ч. 3 ст.126 Господарського процесуального кодексу України для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Позивачем, на підтвердження факту надання правничої допомоги до матеріалів справи додано ордер серії АР №1028667 від 24.02.2023, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю серії ЗП №002030 від 12.02.2019, Договір про надання правової допомоги від 04.05.2020, акт приймання-передачі наданої правової допомоги з детальним описом проведених робіт від 09.05.2023 на суму 50000 грн, додаткову угоду від 03.03.2023 до договору, розрахунок вартості наданих послуги з правової допомоги від 03.03.2023

Пунктом 2 ч. 5 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

В той же час, дослідивши матеріали справи та враховуючи рівень складності справи, розмір заявлених позовних вимог, об`єм та вид роботи проведеної адвокатом та наявність заперечень відповідача щодо розміру вказаних витрат, з метою дотримання співмірності між складністю даної справи і витратами, здійсненими позивачем на оплату адвокатських послуг, суд вважає за доцільне обмежити розмір покладених на позивача витрат з оплати професійної правничої допомоги адвоката сумою у 25000 грн.

Керуючись ст.ст.13, 73, 74, 76, 77, 86, 129, ст.ст.232, 233, 237, 238, 240, 247-252 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Стягнути з Акціонерного товариства «Укртрансгаз» (01021, м. Київ, Кловський узвіз, 9/1; ідентифікаційний код 30019801) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «МІК» (69006, м. Запоріжжя, вул. Північне шосе, 69а; ідентифікаційний код 30105738) пеню у розмірі 117476 (сто сімнадцять тисяч чотириста сімдесят шість) грн 75 коп., інфляційні втрати у розмірі 596580 (п`ятсот дев`яносто шість тисяч п`ятсот вісімдесят) грн 08 коп. та 1% річних у розмірі 32185 (тридцять дві тисячі сто вісімдесят п`ять) грн 41 коп., а також витрати зі сплати судового збору у розмірі 11193 (одинадцять тисяч сто дев`яносто три) грн 63 коп. та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 25000 (двадцять п`ять тисяч) грн.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено: 15.06.2023.

Суддя Я.В. Маринченко