ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2023 року Черкаси справа №925/413/23

Господарський суд Черкаської області у складі судді Кучеренко О.І.,

без виклику учасників справи, розглянув справу

за позовом Приватного акціонерного підприємства «ДТЕК Павлоградвугілля» (вул. Соборна, 76, м. Павлоград, Дніпропетровська область, 51400, )

до Товариства з обмеженою відповідальністю «ІСТ-ВУД ТРЕЙД» (вул. Благовісна, 210, м. Черкаси, Черкаська область, 18001, )

про стягнення 46184,91 грн,

Приватне акціонерне підприємство «ДТЕК Павлоградвугілля» звернулось у Господарський суд Черкаської області із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ІСТ-ВУД ТРЕЙД», у якому просив суд стягнути з відповідача 46184,91 грн заборгованості за договором відповідального зберігання №8906-ПУ-УМТС від 15.11.2019, з яких основний борг у розмірі 19215,73 грн, пеня у розмірі 15797,96 грн, 3% річних у розмірі 1920,52 грн та інфляційні втрати у розмірі 9250,70 грн. У позовній заяві Приватне акціонерне підприємство «ДТЕК Павлоградвугілля» просить судові витрати покласти на відповідача. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що в листопаді 2019 року відповідно до акту здачі-приймання робіт (надання послуг) №91096229 від 29.11.2019 позивачем були надані відповідачу послуги зберігання на загальну суму 19215,73 грн, вартість яких відповідачем не була оплачена, внаслідок чого у відповідача перед позивачем виникла заборгованість, які останній просить суд стягнути з відповідача у примусовому порядку разом із пенею, річними та інфляційними витратами.

У своїй відповіді на відзив, позивач зазначив, що своїм листом №015 від 25.11.2019, відповідач просив допустити своїх працівників до перебору, сортування та обміру лісо продукції, вивантаженої з вагонів №68803170 та №6877175. У подальшому ця продукція була вивантажена та зберігалась на території позивача саме за договором зберігання №8906-ПУ-УМТС від 15.11.2019. Листом №018 від 27.11.2019 відповідач просив надати дозвіл на вивезення браку у зв`язку із закінченням пересортування продукції. Вказане, на думку позивача, свідчить про укладення та виконання між сторонами договору зберігання. Акт здачі-прийняття робіт за договором був направлений позивачем на електрону адресу відповідача, проте цей акт відповідачем підписано не було. На думку позивача, не підписання відповідачем відповідного здачі-прийняття робіт не спростовує доведення факту здійснення господарської операції. Щодо спливу строку позовної давності, то позивач посилається на пункт 12 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, відповідно до якого строки, які визначені у статтях 257 та 258 Цивільного кодексу України продовжуються на строк дії карантину, тому заяву відповідача щодо застосування строк позовної давності, задоволенню не підлягає.

24.04.2023 від відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому відповідач із вимогами позивача не погодився, вважає їх необґрунтованими та такими, що суперечать вимогам чинного законодавства України. Відзив мотивований тим, що протягом дії договору зберігання, відповідачем не передавалися на зберігання позивачу товарно-матеріальні цінності, відповідні акти приймання-передачі між сторонами не укладалися та не підписувалися, а тому відсутній факт передачі будь-яких товарно-матеріальних цінностей відповідача до позивача, що свідчить про відсутність будь-яких фінансових зобов`язань відповідача перед позивачем. У своєму відзиві, відповідач також просив суд застосувати наслідки спливу строку позовної давності, який на думку відповідача, сплив 20.11.2022.

У своїх запереченнях на відповідь на відзив, які надійшли до суду 15.05.2023, відповідач зазначив, що пересортування продукції у вагонах, якими здійснювалось перевезення деревини, не має відношення до зберігання продукції та послуг зберігання, які є предметом спору у цій справі. Згадані позивачем копії листів, стосуються інших правовідносин, зокрема у сфері перевезення вантажу. Відповідач також зазначив, що позивачем не надано суду будь-яких актів приймання-передачі чи повернення товарно-транспортних цінностей, які підписані між позивачем та відповідачем. Щодо позовної давності, то відповідач зазначив, що сам факт існування певних карантинних обмежень не може вважитися поважною причиною пропуску строку звернення до суду, якщо такі обмеження об`єктивно не перешкоджали реалізувати своє право на звернення до суду у строки, встановленні процесуальним законодавством України. Отже, сам факт запровадження карантину не свідчить про безумовне поновлення пропущення процесуального строку без наведення заявником негативних обставин, які були перешкодою у вчиненні стороною процесуальних дій.

Ухвалою Господарського суду Черкаської області від 30.03.2023 позовну заяву залишено без руху та надано Приватному акціонерному підприємству «ДТЕК Павлоградвугілля» строк для усунення вказаних недоліків.

10.04.2023 Приватне акціонерне підприємство «ДТЕК Павлоградвугілля» направило до суду заяву про усунення недоліків позовної заяви, до якої додало належні докази направлення відповідачу копії позовної заяви та копії доданих до неї документів - листом з описом вкладення з поіменним переліком документів.

Ухвалою Господарського суду Черкаської області від 12.04.2023 відкрито провадження у справі, справу ухвалено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи. Встановлено позивачу та відповідачу строки для подання заяв по суті.

Розглянувши матеріали справи та дослідивши докази, суд

ВСТАНОВИВ:

15.11.2019 між Приватним акціонерним підприємством «ДТЕК Павлоградвугілля» (зберігач) та Товариством з обмеженою відповідальністю «ІСТ-ВУД ТРЕЙД» (поклажодавець) було підписано договір відповідального зберігання №8609-ПУ-УМТС (далі договір). За умовами цього договору, поклажодавець передає, а зберігач приймає і зобов`язується зберігати обладнання та матеріали виробничо-технічного призначення (товарно-матеріальні цінності) відповідно до акту приймання-передачі товарно-матеріальних цінностей на зберігання на складах ЛПБ №1 та ЛПБ №2 філії «ПУМТП», що знаходиться за адресою: Дніпропетровська область, с. Вербки, вул. Шахтарська, буд. 2; с. Богданівка, вул. Горького, буд. 214, а також повернути товарно-матеріальні цінності у безпеці за першою вимогою поклажодавця (пункт 1.1 договору).

Поклажодавець здійснює передачу товарно-матеріальних цінностей на відповідальне зберігання шляхом підписання двосторонніх актів прийому-передачі товарно-матеріальних цінностей на зберігання. В актах прийому-передачі товарно-матеріальних цінностей зазначається вартість товарно-матеріальних цінностей, переданих на зберігання, їх кількість, найменування та інші необхідні дані (пункт 2.1 договору).

Поклажодавець за 3 робочих дня повідомляє зберігача про дату повернення товарно-матеріальних цінностей шляхом направлення письмового повідомлення електронною поштою бо та/або іншим способом із зазначенням дати та часу передачі товарно-матеріальних цінностей. Повернення товарно-матеріальних цінностей поклажодавцю оформлюється двосторонніми актами прийому-передачі товарно-матеріальних цінностей. Товарно-матеріальні цінності можуть бути зняті зі зберігання як частинами так і в повному обсязі (пункт 2.5 договору).

Зберігач зобов`язується прийняти товарно-матеріальні цінності у відповідності до умов укладеного договору, а поклажодавець у свою чергу зобов`язується своєчасно вносити плату за зберігання товарно-матеріальних цінностей, відповідно до умов укладеного договору (пункт 3.1.1 та 3.2.2 договору).

Вартість зберігання товарно-матеріальних цінностей визначається на підставі «Калькуляції вартості послуг по зберіганню» та становить 19215,73 грн у місяць (пункт 4.1 договору).

Поклажодавець здійснює оплату вартості зберігання товарно-матеріальних цінностей, вказаної у пункті 4.1 договору шляхом перерахування авансового платежу з відповідний місяць на рахунок зберігача до 20 числа поточного місяця. Якщо останній день здійснення оплати, передбачений договором, припадає на вихідний, святковий чи інший неробочий день, днем закінчення такого строку є перший робочий за ним день (пункт 4.2 договору).

Щомісяця до 25 числа поточного місяця, зберігач надає поклажодавцю для підписання акт прийому-здачі наданих послуг. Поклажодавець на протязі 5 робочих днів з дати отримання акту прийому-здачі наданих послуг від зберігача, зобов`язаний підписати вказаний акт та повернути один примірник зберігачу або у разі в наявності зауважень до якості чи об`єму послуг направити на адресу зберігача вмотивовану письмову відмову із зазначенням переліку зауважень та строку їх усунення. Після усунення зберігачем зауважень поклажодавець підписує акт прийому-здачі послуг та 1 примірник повертає зберігачу (пункт 4.3 договору).

Договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами і діє до 31.12.2019 та пролонгується кожен раз на рік, якщо жодна із сторін не заявляє бажання про розірвання договору не менше ніж за 15 днів до моменту закінчення строку його дії (пункт 7.1 договору).

Договір підписаний уповноваженими представниками зберігача та поклажодавця та скріплений відповідними печатками підприємств.

Позивачем у матеріали справи надано рахунок-фактуру №91096229 та акт здачі-приймання робіт (наданих послуг) №91096229 від 29.11.2019, який підписаний зі сторони Приватного акціонерного підприємства «ДТЕК Павлоградвугілля» (виконавець). Згідно з цим актом виконавцем були надані послуги зі зберігання на загальну суму 19215,73 грн.

Позивач звернувся до відповідача із претензією від 16.12.2021 щодо порушення умов договору відповідального зберігання, у якій пропонував відповідачу протягом 5 днів з моменту отримання цієї претензії перерахувати суму основної заборгованості у розмірі 19215,73 грн та неустойку у вигляді пені у розмірі 6277,55 грн.

Дана претензія залишилась без відповіді та без задоволення відповідачем, що і стало підставою для звернення позивача з цим позовом до суду для примусового стягнення з відповідача заборгованості разом із пенею, річними та інфляційними витратами.

Відповідно до пункту 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договір.

Згідно з частиною 1 статті 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов`язання що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Статтею 174 Господарського кодексу України визначено, що підставою виникнення господарських зобов`язань зокрема є господарські договори та інші угоди, передбачені законом, а також угоди, не передбачених законом, але такі, які йому не суперечать.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України).

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 Цивільного кодексу України).

Статтею 509 Цивільного Кодексу України встановлено, що зобов`язанням є правовідношення в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до статті 936 Цивільного кодексу України за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов`язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності. Договором зберігання, в якому зберігачем є особа, що здійснює зберігання на засадах підприємницької діяльності (професійний зберігач), може бути встановлений обов`язок зберігача зберігати річ, яка буде передана зберігачеві в майбутньому.

Приписами частин 1 та 2 статті 937 Цивільного кодексу України встановлено, що договір зберігання укладається у письмовій формі у випадках, встановлених статтею 208 цього Кодексу. Договір зберігання, за яким зберігач зобов`язується прийняти річ на зберігання в майбутньому, має бути укладений у письмовій формі, незалежно від вартості речі, яка буде передана на зберігання. Письмова форма договору вважається дотриманою, якщо прийняття речі на зберігання посвідчене розпискою, квитанцією або іншим документом, підписаним зберігачем.

Отже, за загальним правилом, договір зберігання є реальним, тобто вважається укладеним з моменту передачі поклажодавцем речі зберігачу.

Особливість реальних договорів визначена частиною другою статті 640 Цивільного Кодексу України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Тож метою визначення наявності між сторонами правовідносин за договором зберігання, суду належить виходити з дійсного змісту документа, на підставі якого доказується факт укладення такого договору та наявності виникнення за ним правовідносин між сторонами.

На підтвердження надання послуг з відповідального зберігання відповідачу, позивачем надано суду договір про відповідальне зберігання №8609-ПУ-УМТС від 15.11.2019 .

У пункті 2.1 договору, позивач та відповідач визначили, що поклажодавець здійснює передачу товарно-матеріальних цінностей на відповідальне зберігання шляхом підписання двосторонніх актів прийому-передачі товарно-матеріальних цінностей на зберігання. В актах прийому-передачі товарно-матеріальних цінностей зазначається вартість товарно-матеріальних цінностей, переданих на зберігання, їх кількість, найменування та інші необхідні дані.

На виконання цієї умови позивач не надав у справу будь-яких доказів на підтвердження підписання таких двосторонніх актів прийому-передачі товарних цінностей.

У матеріалах справи міститься акт здачі-приймання робіт (наданих послуг) №91096229 від 29.11.2019, який не підписаний зі сторони відповідача як поклажодавця, що в силу наведених вище положень договору не може свідчити про прийняття позивачем на зберігання майна відповідача, оскільки права й обов`язки у сторін за договором зберігання виникають лише після передання речі на зберігання - саме з цього моменту договір вважається укладеним.

За приписами частини 1 статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (частина друга статті 73 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно зі статтею 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до статті 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд зазначає, що згідно з частинами 1-3 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Аналогічна норма міститься у частині 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України.

Принцип змагальності процесу означає, що кожній стороні повинна бути надана можливість ознайомитися з усіма доказами та зауваженнями, наданими іншою стороною, і відповісти на них (пункт 63 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїс-Матеос проти Іспанії» від 23 червня 1993 року).

Захищене статтею 6 Європейської конвенції з прав людини право на справедливий судовий розгляд також передбачає право на змагальність провадження. Кожна сторона провадження має бути поінформована про подання та аргументи іншої сторони та має отримувати нагоду коментувати чи спростовувати їх.

Дія принципу змагальності ґрунтується на переконанні: протилежність інтересів сторін найкраще забезпечить повноту матеріалів справи через активне виконання сторонами процесу тільки їм притаманних функцій. Принцип змагальності припускає поєднання активності сторін у забезпеченні виконання ними своїх процесуальних обов`язків із забезпеченням судом умов для здійснення наданих їм прав.

До того ж, суд зазначає, що однією з засад здійснення господарського судочинства відповідно до статті 2 Господарського процесуального кодексу України є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Отже, оцінивши подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами як факту передачі відповідачем позивачу обладнання та матеріалів виробничо-технічного призначення на відповідальне зберігання, отже і факту укладення договору зберігання.

Оскільки, матеріалами справи не доведено факт надання позивачем послуг зі зберігання відповідачу, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача є безпідставними та необґрунтованими, тому у суду відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог, а тому у задоволенні позову слід відмовити у повному обсязі.

Щодо клопотання відповідача про застосування наслідків спливу строку позовної давності, то оскільки судом не встановлено обставин щодо наявності порушення прав позивача, позовна давність не застосовується.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, судовий збір покладається, зокрема, у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позовні вимоги не підлягають до задоволення, витрати, які понесені позивачем у зв`язку із розглядом цієї справи покладається на позивача та йому не відшкодовуються.

Керуючись статтями 129, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволені позову відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення набирає законної сили після прийняття судом апеляційної інстанції судового рішення. Рішення може бути оскаржене протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення до Північного апеляційного господарського суду.

Суддя О.І.Кучеренко