ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
======================================================================
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 червня 2023 року Справа № 915/1097/20(490/1957/17)

м. Миколаїв

Господарський суд Миколаївської області у складі судді Ткаченка О.В., при секретарі Сулеймановій С.М.,

за участю сторін:

позивач в судове засідання не з`явився,

від відповідача (представник відповідача) - Царюк В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження справу

за позовом: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 )

до відповідача: Державного підприємства «Миколаївський суднобудівний завод»

(54001, м.Миколаїв, вул. Адміральська, 38, , ел.пошта

)

про: стягнення компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати,

у межах справи №915/1097/20 про банкрутство державного підприємства «Миколаївський суднобудівний завод», в якій:

боржник: Державне підприємство «Миколаївський суднобудівний завод»,

(54001, м. Миколаїв, вул. Адміральська, 38, , ел.пошта )

розпорядник майна: арбітражний керуючий Шалашний Леонід Олександрович (93000, Луганська обл., м. Рубіжне, вул. Померанчука, 15а, ел. пошта ІНФОРМАЦІЯ_1 ).

У провадженні Господарського суду Миколаївської області перебуває справа №915/1097/20 про банкрутство Державного підприємства «Миколаївський суднобудівний завод» ().

ОСОБА_1 звернувся до Центрального районного суду м. Миколаєва з позовом до державного підприємства «Миколаївський суднобудівний завод» про стягнення заборгованості в сумі 61614,73 грн., з яких 58153,5 грн. заборгованості із заробітної плати та компенсацію за несвоєчасно виплачену зарплату в сумі 3461,23 грн.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 03.03.2017 було відкрито провадження в цивільній справі, судове засідання призначено на 15.06.2017.

01.12.2017 позивач збільшив заявлені позовні вимоги та просив суд стягнути з відповідача 58153,5 грн. заборгованості із заробітної плати та 281858,82 грн. компенсації за невчасно виплачену заробітну плату.

05.09.2019 позивач подав до Центрального районного суду м. Миколаєва заяву про закриття провадження у справі в частині стягнення заробітної плати в сумі 58153,5 грн. у зв`язку зі сплатою її боржником.

09.10.2019 до Центрального районного суду м. Миколаєва надійшов відзив на позовну заяву б/н від 01.10.2019.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 20.04.2021 справу №490/1957/17 за позовом ОСОБА_1 до ДП «Миколаївський суднобудівний завод» про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні та компенсації втрати частини заробітної плати передано до Господарського суду Миколаївської області, на розгляді якого перебуває справа № 915/1097/20 про банкрутство ДП «Миколаївський суднобудівний завод».

02.06.2021 справа надійшла до Господарського суду Миколаївської області.

За результатами автоматизованого розподілу, справу № 490/1957/17 було передано для розгляду судді Ткаченку О.В., в провадженні якого перебуває справа про банкрутство ДП «Миколаївський суднобудівний завод».

Ухвалою суду від 03.06.2021 було прийнято дану справу до провадження судді Ткаченка О.В., підготовче засідання призначено на 06.07.2021.

Ухвалою суду від 06.07.2021, яку занесено до протоколу судового засідання, закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті, судовий розгляд у справі призначено на 14.09.2021.

01.09.2021 до суду від відповідача надійшов відзив від 31.08.2021 №36/348 на позовну заяву, в якому він заперечує проти заявлених позовних вимог та просить суд у задоволенні позову відмовити. У відзиві відповідач зазначає, що стосовно вимоги позивача в частині стягнення заборгованості по заробітній платі у розмірі 58153,50 грн., провадження у справі в цій частині підлягає закриттю, оскільки 24.07.2019 відповідач розрахувався з позивачем. Також відповідач заперечує проти заявлених до стягнення вимог щодо сплати компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати з огляду на те, що трудові відносини з позивачем припинились, а проведення компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати після звільнення працівника законодавством не передбачено. Також надає контррозрахунок компенсації. Просить продовжити відповідачу строк для подання відзиву, провадження в частині стягнення заборгованості по заробітній платі - закрити, у задоволенні позовних вимог про стягнення компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати - відмовити повністю.

07.09.2021 до суду від відповідача засобами електронного зв`язку надійшло клопотання про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, яке ухвалою суду від 08.09.2021 задоволено.

Ухвалою суду від 14.09.2021, яку занесено до протоколу судового засідання, розгляд справи відкладено на 12.10.2021.

12.10.2021 судове засідання у справи не відбулось у зв`язку з перебуванням судді Ткаченка О.В. у відпустці.

Ухвалою суду від 22.10.2021 повідомлено учасників справи, що судове засідання відбудеться 10.11.2021.

09.11.2021 до суду від відповідача надійшло клопотання від 09.11.2021 №36/519 про відкладення розгляду справи.

Ухвалою суду від 10.11.2021, яку занесено до протоколу судового засідання, судове засідання у справі відкладено на 09.12.2021.

19.11.2021 до суду від позивача надійшла заява б/н від 19.11.2021 з додатками.

09.12.2021 в судовому засіданні оголошено перерву до 01.02.2022.

01.02.2022 в судовому засіданні оголошено перерву до 01.03.2022.

11.02.2022 до суду від відповідача надійшли пояснення щодо детального розрахунку компенсації втрати частини доходів.

01.03.2022 судове засідання не відбулось, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України та введенням в Україні воєнного стану із 24.02.2022 (Указ Президента України від 24.02.2022 №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX).

Через активні бойові дії на території Миколаївської області та міста Миколаєва та неможливість судами здійснювати правосуддя під час воєнного стану, було змінено територіальну підсудність судових справ Господарського суду Миколаївської області (розпорядження Голови Верховного Суду "Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану (господарські суди Миколаївської, Сумської та Чернігівської областей) від 22.03.2022 12/0/9-22).

Розпорядженням Голови Верховного Суду "Про відновлення територіальної підсудності судових справ Господарського суду Миколаївської області" від 25.07.2022 № 41 відновлено територіальну підсудність судових справ Господарського суду Миколаївської області.

Наразі господарська справа № 915/1097/20(490/1957/17) знаходиться на розгляді господарського суду Миколаївської області в провадженні судді Ткаченка О.В.

Ухвалою суду від 10.01.2023 повідомлено учасників справи, що судове засідання з розгляду справи відбудеться 09.03.2023.

Ухвалою суду від 09.03.2023, яку занесено до протоколу судового засідання, розгляд справи відкладено на 05.06.2023.

19.04.2023 до суду від відповідача надійшли додаткові пояснення по справі б/н від 19.04.2023 (Документ сформований в системі «Електронний суд» 19.04.2023), в яких зазначає, що позивач починаючи з липня 2019 року (коли з ним було проведено повний розрахунок по заробітній платі) жодного разу не звертався до відповідача із заявою про нарахування та виплату йому компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати заробітної плати за період з лютого 2015 року по жовтень 2016 року у відповідності до положень ст. 7 Закону та Порядку. У свою чергу, ДП «МСЗ» не відмовляло позивачу своїм рішенням у виплаті відповідної компенсації. З огляду на відсутність звернень позивача до відповідача із заявою про виплату компенсації відповідно до Закону та Порядку, а відповідач не відмовляв позивачу у виплаті відповідної компенсації, то право ОСОБА_1 ще не було порушено ДП «МСЗ» і звернення його до суду з цим позовом є передчасним. Таким чином, вважає, що на зараз право позивача на виплату йому компенсації втрати частини доходу у зв`язку порушенням строків їх виплати не порушено, оскільки відсутня відмова ДП «МСЗ» у виплаті позивачу такої компенсації за наявності якої, він міг звернутись до суду з відповідним позовом. Позивач звернувся до суду за захистом своїх прав передчасно та не у спосіб, передбачений Законом.

05.06.2023 в судове засідання позивач не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причин неявки суду не повідомив.

Поштове відправлення з ухвалою від 09.03.2023 направлено на адресу позивача, зазначену ним в позовній заяві. Надіслана позивачу копія ухвали суду від 09.03.2023 повернулась до суду з зазначенням причин невручення "адресат відсутній за вказаною адресою" (а.с.211).

Порядок надання послуг поштового зв`язку, права та обов`язки операторів поштового зв`язку і користувачів послуг поштового зв`язку визначають Правила надання послуг поштового зв`язку, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 05.03.2009 №270 (далі - Правила №270).

За змістом п.п. 116, 117 Правил №270 (із змінами та доповненнями), у разі неможливості вручення одержувачам поштові відправлення, внутрішні поштові перекази зберігаються об`єктом поштового зв`язку місця призначення протягом одного місяця з дня їх надходження, відправлення "EMS" - 14 календарних днів, міжнародні поштові перекази - відповідно до укладених угод.

У разі невручення рекомендованого листа з позначкою "Судова повістка" рекомендований лист разом з бланком повідомлення про вручення повертається за зворотною адресою у порядку, визначеному цими Правилами, із зазначенням причини невручення.

Після закінчення встановленого строку зберігання поштові відправлення, поштові перекази повертаються відправнику.

Відповідно до п. 99-1 рекомендовані листи з позначкою "Судова повістка", адресовані фізичним особам, під час доставки за зазначеною адресою вручаються особисто адресату, а у разі його відсутності - будь-кому з повнолітніх членів його сім`ї, який проживає разом з ним. У разі відсутності адресата (будь-кого із повнолітніх членів його сім`ї) за вказаною на рекомендованому листі адресою працівник поштового зв`язку інформує адресата за наявним номером телефону та/або вкладає до абонентської поштової скриньки повідомлення про надходження рекомендованого листа з позначкою "Судова повістка". Якщо протягом трьох робочих днів після інформування адресат не з`явився за одержанням рекомендованого листа з позначкою "Судова повістка", працівник поштового зв`язку робить позначку "адресат відсутній за вказаною адресою", яка засвідчується підписом з проставленням відбитку календарного штемпеля і не пізніше ніж протягом наступного робочого дня повертає його до суду.

За правилами п. 5 ч. 6 ст. 242 Господарського процесуального кодексу України, днем вручення судового рішення є, зокрема, день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Відповідно до абз.1 ч.7 ст.120 ГПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місцезнаходження чи місця проживання під час розгляду справи.

Позивач не повідомляв суд про зміну місця проживання, копія ухвали суду надсилалась судом за адресою, зазначеною позивачем у позовній заяві.

З огляду на викладене, враховуючи термін зберігання поштової кореспонденції відділенням поштового зв`язку та її повернення до Господарського суду із відміткою поштового відділення про невручення, суд дійшов висновку, що відповідно до п.5 ч. 6 ст.242 ГПК України, ухвала суду від 09.03.2023 вважається врученою позивачу - в день проставлення у поштовому відділенні штампу із відміткою про невручення.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ГПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 202 ГПК України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

Судом також враховано, що явка позивача в судове засідання обов`язковою не визнавалась.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності позивача.

05.06.2023 в судовому засіданні представник відповідача проти позову заперечив, просив у задоволенні позовних вимог відмовити.

В судовому засіданні у відповідності до приписів ст. 240 ГПК України судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши та оцінивши усі подані у справу докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, вислухавши пояснення представника відповідача, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд встановив наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, гр. ОСОБА_1 перебував у трудових правовідносинах з Державним підприємством «Суднобудівний завод ім. 61 Комунара» (правонаступник - ДП «Миколаївський суднобудівний завод»), 28.10.2016 ОСОБА_1 було звільнено з підприємства.

Відповідно до довідки від 23.11.2016 №255, виданої відповідачем, станом на 17.11.2016 сума заборгованості по заробітній платі ОСОБА_1 становила 58153,50 грн.

В процесі розгляду справи позивач збільшив розмір позовних вимог, згідно заяви від 01.12.2017, просив стягнути з відповідача 58153,50 грн. заборгованості по заробітній платі та компенсацію за невчасно виплачену заробітну плату в сумі 281858,82 грн.

Статтею 46 ГПК України визначені процесуальні права та обов`язки сторін.

Згідно з ч.2 п.2 ст. 46 ГПК України позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог - до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.

Як вбачається з матеріалів справи, в наступному, а саме 24.07.2019 з позивачем проведено повний розрахунок по заробітній платі у розмірі 58153,50 грн.

У зв`язку з чим позивачем до суду надано заяву від 02.09.2019 про закриття провадження у справі в частині стягнення з відповідача заробітної плати в сумі 58153,50 грн. у зв`язку з відсутністю предмета спору.

У відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 231 ГПК України, господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

У разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду із спору між тими самим сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається. Наявність ухвали про закриття провадження у зв`язку з прийняттям відмови позивача від позову не позбавляє відповідача в цій справі права на звернення до суду за вирішенням цього спору (ч. 3 ст. 231 ГПК України).

Враховуючи приписи наведених норм, суд дійшов висновку про відсутність предмету спору на заборгованість в розмірі 58153,50 грн., у зв`язку з чим провадження підлягає закриттю відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 231 ГПК України.

Отже, з урахуванням заяв позивача, судом розглядаються вимоги в частині стягнення з відповідача компенсації за невчасно виплачену заробітну плату в сумі 281 858,82 грн.

Питання, пов`язані зі здійсненням компенсації громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, врегульовані Законом України від 19 жовтня 2000 року № 2050-ІІІ «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» (далі- Закон № 2050-ІІІ).

Згідно п. 2.2 рішення Конституційного Суду від 15 жовтня 2013 року № 9-рп/2013 кошти, які підлягають нарахуванню в порядку індексації заробітної плати та компенсації працівникам частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати, мають компенсаторний характер. Як складові належної працівникові заробітної плати ці кошти спрямовані на забезпечення реальної заробітної плати з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності заробітної плати у зв`язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги.

Пунктами 4, 5 "Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року №159, визначено, що сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100.

Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається. Щомісячні індекси споживчих цін публікуються Держкомстатом (пункт 4).

Сума компенсації виплачується громадянам у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць (пункт 5).

Відповідно до правових висновків Верховного Суду України, які викладені у постановах Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 21 травня 2014 року у справі № 6-43цс14, від 14 грудня 2016 року у справі № 428/7002/14-ц, відповідно до статті 34 Закону України "Про оплату праці" від 24 березня 1995 року №108/95-ВР, Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" від 19 жовтня 2000 року №2050-III компенсація втрати частини заробітної плати провадиться підприємствами, установами, організаціями всіх форм власності й господарювання своїм працівникам у будь-якому разі затримки виплати нарахованої заробітної плати на один і більше календарних місяців, незалежно від того, чи була в цьому вина роботодавця, якщо в цей час індекс цін на споживчі товари і тарифів на послуги зріс більше ніж на один відсоток.

За змістом цих нормативних актів підставою для здійснення компенсації громадянам втрати частини доходів є дотримання таких умов: 1) нарахування громадянину належних йому доходів (заробітної плати, пенсії, соціальних виплат, стипендії); 2) порушення встановлених строків їх виплати (як з вини так і без вини підприємств всіх форм власності і господарювання); 3) затримка виплати доходів на один і більше календарних місяців; 4) зростання цін на споживчі товари і тарифи на послуги і 5) доходи не повинні носити разового характеру (пенсії, соціальні виплати, стипендії, заробітна плата).

Стаття 2 Закону № 2050-ІІІ прямо передбачає, що під доходами, на які поширюються правила щодо компенсації втрат, у цьому Законі слід розуміти, зокрема, заробітну плату (грошове забезпечення).

Дія зазначеного Закону поширюється на підприємства, установи та організації всіх форм власності й господарювання та застосовується у всіх випадках порушення встановлених термінів виплати грошових доходів, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи), і стосується усіх доходів, які одержують громадяни в гривнях на території України та які (відповідні доходи) не мають разового характеру (пенсії, соціальні виплати, стипендії, заробітна плата).

Право на компенсацію частини доходів у громадянина пов`язується з настанням такого юридичного факту (події), як невиплата грошового доходу у встановлені строки його виплати.

Основною умовою для виплати громадянину передбаченої статтею 2 Закону №2050-ІІІ компенсації є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів (зокрема заробітної плати). Своєю чергою компенсація за порушення строків виплати такого доходу проводиться незалежно від порядку та підстав його нарахування: самим підприємством, установою чи організацією добровільно чи на виконання судового рішення.

Пункти 1, 2 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 № 159 (далі - Порядок № 159) відтворюють положення Закону № 2050-ІІІ, конкретизують підстави та механізм виплати компенсацій.

Приписами п. 8 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати від 21.02. 2001 р. N 159 та Закону №2050-ІІІ визначено, що необхідною умовою для звернення до суду з позовом про компенсацію громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати є звернення особи до підприємства, установи або організації із заявою про виплату відповідної компенсації, за наслідками розгляду якої власник або уповноважений ним орган задовольняє або відмовляє у виплаті відповідної компенсації. А тому тільки в разі відмови власника або уповноваженого ним органу (особи) виплатити компенсацію особа набуває право на звернення до суду з позовом про зобов`язання у судовому порядку виплатити відповідну компенсацію.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд України у постановах у справах № 200/10820/19, 200/1447/19-а, № 460/4188/20.

Таким чином, саме відмова у виплаті особі компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їхньої виплати свідчить про факт порушення власником або уповноваженим ним органом (особи) права особи на отримання такої компенсації та зумовлює виникнення у такої особи права на захист у судовій юрисдикційній формі, а саме у формі звернення з відповідним позовом до суду.

Як зазначив відповідач в судовому засіданні, позивач починаючи з липня 2019 року (коли з ним було проведено повний розрахунок по заробітній платі) жодного разу не звертався до відповідача із заявою про нарахування та виплату йому компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати заробітної плати (період - лютий 2015 року - жовтень 2016 року) у відповідності до положень ст. 7 Закону та Порядку та відповідач не відмовляв позивачу своїм рішенням у виплаті відповідної компенсації.

Доказів протилежного матеріали справи не містять.

З огляду на відсутність в матеріалах справи доказів звернення позивача до ДП «Миколаївський суднобудівний завод» про виплату компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їхньої виплати згідно Закону та Порядку № 159, а також відмови ДП «Миколаївський суднобудівний завод» у здійсненні виплати позивачу компенсації, право позивача ще не було порушено ДП «Миколаївський суднобудівний завод» і звернення його до суду з вказаними вимогами щодо стягнення відповідної компенсації є передчасним.

З урахуванням вищевикладеного, суд вважає, що відсутні правові підстави для задоволення позову.

Відповідно до ст. 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Стаття 74 ГПК України встановлює, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Враховуючи положення ч. 1 ст.9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів N 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

Зокрема, Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" у рішенні від 18.07.2006 та у справі "Трофимчук проти України" у рішенні від 28.10.2010 зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторін. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Слід зазначити, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини та, зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10.02.2010 (заява №4909/04), відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Судом були досліджені всі документи, які надані сторонами по справі, аргументи сторін та надана їм правова оцінка. Решта доводів та заперечень сторін судом до уваги не береться, оскільки не спростовують наведених вище висновків.

У зв`язку з викладеним, у задоволенні позову слід відмовити.

Керуючись ст. 73, 74, 76-79, 86, 219, 220, п. 2 ч. 1 ст. 231, 233, 238, 240, 241 ГПК України, суд

В И Р І Ш И В:

1. Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Миколаївський суднобудівний завод» про стягнення заборгованості із заробітної плати в розмірі 58153,50 грн. - закрити.

2. У задоволенні позову ОСОБА_1 до Державного підприємства «Миколаївський суднобудівний завод» про стягнення компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати - відмовити.

Рішення суду, у відповідності до ст.241 Господарського процесуального кодексу України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення господарського суду може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені ст. 253, 254, 256-259 ГПК України.

Повний текст рішення складено та підписано суддею 14.06.2023.

Суддя О.В. Ткаченко