ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.06.2023 року м.Дніпро Справа № 908/1276/21(908/294/23)

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Мороза В.Ф. - доповідач,

суддів: Чередка А.Є., Коваль Л.А.

секретар судового засідання Мацекос І.М.

розглянувши апеляційну скаргу Комунального підприємства "Міськелетротранссервіс" на ухвалу Господарського суду Запорізької області від 01.02.2023 (суддя Юлдашев О.О.)

у справі № 908/1276/21 (908/294/23)

за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «АРЕДДІТУМ-ІНВЕСТ» (м. Запоріжжя) про: забезпечення позову

Відповідач: Комунальне підприємство «МІСЬКЕЛЕКТРОТРАНССЕРВІС» (м. Харків)

в межах справи № 908/1276/21

про банкрутство - Товариства з обмеженою відповідальністю АРЕДДІТУМ-ІНВЕСТ, код ЄДР 43097025 (69081, м. Запоріжжя, вул. Привокзальна, 21)

кредитор - Приватне підприємство КОПІЙКА ПЛЮС, (Дніпропетровська область, м. Кам`янське)

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «АРЕДДІТУМ-ІНВЕСТ» звернулося до Господарського суду Запорізької області з заявою про забезпечення позову до подання позовної заяви до відповідача - КП "Міськелектротранссервіс", в якій просить суд накласти арешт в межах суми позовних вимог - 9 590 710,20 грн., на грошові кошти, які належать відповідачу - КП "Міськелектротранссервіс" та знаходяться на всіх його банківських рахунках.

Ухвалою Господарського суду Запорізької області від 01.02.2023 заяву позивача ТОВ «АРЕДДІТУМ-ІНВЕСТ» про вжиття заходів забезпечення позову задоволено. Накладено арешт на грошові кошти у розмірі 9 590 710,20 грн. (дев`ять мільйонів п`ятсот дев`яносто тисяч сімсот десять гривень, 20 копійок ), що знаходяться на всіх банківських та розрахункових рахунках Комунального підприємства «МІСЬКЕЛЕКТРОТРАНССЕРВІС» код юридичної особи в у тому числі, але не виключно на рахунки відкриті в: КБ «ПРИВАТБАНК», АТ «УКРЕКСІМБАНК, АТ «УКРГАЗБАНК», ДЕРЖКАЗНАЧЕЙСЬКА СЛУЖБА УКРАЇНИ м. Київ згідно переліку викладеному в резолютивній частині ухвали.

Не погодившись з вказаною ухвалою Комунальним підприємством "Міськелектротранссервіс" подано апеляційну скаргу, згідно якої просить скасувати ухвалу господарського суду Запорізької області від 01.02.2023 у справі №908/1276/21(908/294/23) та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні заяви про забезпечення позову.

В обґрунтування поданої скарги апелянт зазначає, що ухвала суду першої інстанції прийнята при неповному з`ясуванні обставин справи та з порушенням норм процесуального права.

Наголошує, що судом залишено поза увагою те, що строк погашення заборгованості КП «Міськелектротранссервіс» за спірним договором на момент звернення із заявою про вжиття заходів забезпечення позову не настав.

За твердженням скаржника, накладенням арешту на вказані кошти суд першої інстанції фактично позбавив відповідача можливості виконувати свої статутні цілі та блокував діяльність комунального підприємства, яке забезпечує функціонування критичної інфраструктури міста Харків.

Апелянт зауважує, що позивач не довів як існування договірних відносин із КП «Міськелектротранссервіс», так і простроченої заборгованості.

Вказує на те, що судом також не враховано відсутність факту вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання, а оскаржуване судове рішення ґрунтується виключно на припущеннях про неможливість чи ускладнення виконання рішення у справі у випадку задоволення позову.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 03.04.2023 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Комунального підприємства "Міськелетротранссервіс" на ухвалу господарського суду Запорізької області від 01.02.2023у справі №908/1276/21(908/294/23).

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 26.04.2023 розгляд справи №908/1276/21(908/294/23) призначено на 01.06.2023 о 11 год. 10 хв. Явку представників сторін визнано не обов`язковою.

На підставі розпорядження керівника апарату суду щодо призначення повторного автоматизованого розподілу судової справи, у зв`язку з відставкою судді Кузнецова В.О., згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями для розгляду апеляційної скарги у справі №908/1276/21(908/294/23) визначено колегію у складі головуючого судді Мороза В.Ф., суддів Коваль Л.А., Чередко А.Є.

16.05.2023 до Центрального апеляційного господарського суду від ТОВ Ареддітум-Інвест надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просить скаргу залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу без змін.

Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, у зв`язку з рішенням ВРП від 23.05.2023р. про звільнення з посади судді Центрального апеляційного господарського суду у зв`язку з поданням заяви про відставку судді Кузнецова В.О., для розгляду справи №908/1276/21(908/294/23) визначено колегію суддів у складі головуючого судді Мороза В.Ф., суддів: Коваль Л.А., Чередка А.Є.

Відповідач (апелянт) та позивач, будучи повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання 01.06.2023 уповноважених представників не направили, про причини неявки суд не проінформували.

Колегія суддів зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У рішеннях від 28 жовтня 1998 у справі «Осман проти Сполученого королівства» та від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» Європейський суд з прав людини роз`яснив, що реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя, держави-учасниці цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони й обмеження, зміст яких полягає в запобіганні безладного руху в судовому процесі.

У рішеннях Європейського суду з прав людини у справах "Ryabykh v.Russia" від 24.07.2003 року, "Svitlana Naumenko v. Ukraine" від 09.11.2014 року зазначено, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване частиною 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитись у світлі Преамбули Конвенції, яка проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінку сторін, предмет спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини першої статті 6 згаданої Конвенції (рішення ЄСПЛ від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України", рішення ЄСПЛ від 27.04.2000 у справі "Фрідлендер проти Франції").

«Розумність» строку визначається окремо для кожної справи. Для цього враховують її складність та обсяг, поведінку учасників судового процесу, час, необхідний для проведення відповідної експертизи (наприклад, рішення Суду у справі «G. B. проти Франції»), тощо. Отже, поняття «розумний строк» є оціночним, суб`єктивним фактором, що унеможливлює визначення конкретних строків судового розгляду справи, тому потребує нормативного встановлення.

Точкою відліку часу розгляду справи протягом розумного строку умовно можна вважати момент подання позовної заяви до суду.

Роль національних суддів полягає у швидкому та ефективному розгляді справ (&51 рішення Європейського суду з прав людини від 30.11.2006 у справі "Красношапка проти України").

Отже, при здійсненні правосуддя судом мають враховуватися не тільки процесуальні строки, визначені ГПК України, а й рішення ЄСПЛ, як джерела права, зокрема, в частині необхідності забезпечення судового розгляду впродовж розумного строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 12-1 Закону України "Про правовий режим воєнного стану" в умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України.

Згідно з ч. 2 ст. 12-1 Закону України "Про правовий режим воєнного стану" повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені.

Відтак, органи судової влади здійснюють правосуддя навіть в умовах воєнного стану.

Відповідно до ч. 3 ст. 2 ГПК України основними засадами (принципами) господарського судочинства є: 1) верховенство права; 2) рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; 3) гласність і відкритість судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; 4) змагальність сторін; 5) диспозитивність; 6) пропорційність; 7) обов`язковість судового рішення; 8) забезпечення права на апеляційний перегляд справи; 9) забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у визначених законом випадках; 10) розумність строків розгляду справи судом; 11) неприпустимість зловживання процесуальними правами; 12) відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Згідно ч. 1 ст. 43 Господарського процесуального кодексу України учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Суд звертає увагу на висновки Європейського суду з прав людини, викладені у рішенні від 07.07.1989 у справі "Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії", відповідно до якого заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Обов`язком заінтересованої сторони є прояв особливої старанності при захисті власних інтересів (рішення Європейського суду з прав людини від 04.10.2001 у справі "Тойшлер проти Германії" (Тeuschler v. Germany).

Тобто сторона повинна демонструвати зацікавленість у найшвидшому вирішенні її питання судом, брати участь на всіх етапах розгляду, що безпосередньо стосуються її, для чого має утримуватись від дій, що можуть безпідставно затягувати судовий процес, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 28.10.2021 у справі № 11-250сап21 акцентувала увагу на тому, що ЄСПЛ неодноразово висловлював позицію, згідно з якою відкладення розгляду справи має бути з об`єктивних причин і не суперечити дотриманню розгляду справи у розумні строки. Так, у рішенні у справі «Цихановський проти України» (Tsykhanovsky v. Ukraine) ЄСПЛ зазначив, що саме національні суди мають створювати умови для того, щоб судове провадження було швидким та ефективним. Зокрема, національні суди мають вирішувати, чи відкласти судове засідання за клопотанням сторін, а також чи вживати якісь дії щодо сторін, чия поведінка спричинила невиправдані затримки у провадженні. Суд нагадує, що він зазвичай визнає порушення пункту 1 статті 6 Конвенції у справах, які порушують питання, подібні до тих, що порушуються у цій справі. Аналогічну позицію висловлено у рішеннях ЄСПЛ «Смірнова проти України» (Smirnov v. Ukraine, Application N 36655/02), «Карнаушенко проти України» (Karnaushenko v. Ukraine, Application N 23853/02).

Як відзначив Верховний Суд у постановах від 12.03.2019 у справі № 910/12842/17 , від 01.10.2020 у справі № 361/8331/18, від 07.07.2022 у справі № 918/539/16 відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Таким чином, згідно усталеної судової практики та позиції ЄСПЛ відкладення розгляду справи можливе з об`єктивних причин, як-то неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні чи недостатність матеріалів для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення.

Згідно ч. 4 ст. 13 ГПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Пунктом 2 ч. 3 ст. 202 ГПК України визначено, що якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки.

Частиною 12 ст. 270 ГПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Враховуючи положення ст. 7, 13, 14, 42-46 ГПК України, зокрема, щодо того, що учасники справи мають рівні права, якими вони повинні користуватися добросовісно, та несуть ризик настання тих чи інших наслідків, зумовлених невчиненням ними процесуальних дій, з урахуванням того, що суд не визнавав обов`язковою явку учасників справи, а в матеріалах справи містяться докази їх повідомлення про час та місце проведення судового засідання по розгляду апеляційної скарги, приймаючи до уваги необхідність дотримання розумних строків розгляду справи, обставини сприяння судом у наданні учасникам судового процесу достатнього часу для належної підготовки своєї позиції та викладення її в поданих процесуальних документах (відзиві), а також в забезпеченні участі в судових засіданнях, в тому числі в режимі відеоконференції, і цими правами вони розпоряджаються на власний розсуд, констатуючи достатність матеріалів для апеляційного перегляду справи, колегія суддів вважає можливим здійснити перевірку ухвали суду першої інстанції в апеляційному порядку за наявними матеріалами, без участі представників сторін.

Судом апеляційної інстанції було здійснено всі необхідні дії, що сприяли в реалізації сторонами принципу змагальності та диспозитивності.

Розгляд справи здійснювався судом за відсутності учасників справи, відповідно до частини 3 статті 222 ГПК України без фіксування судового процесу за допомогою технічного засобу.

Апеляційний господарський суд, дослідивши наявні у справі докази, оцінивши повноту та об`єктивність встановлених обставин та висновки місцевого господарського суду, перевіривши правильність застосування норм матеріального та процесуального права, вважає, що апеляційну скаргу належить задовольнити з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, Товариство з обмеженою відповідальністю «АРЕДДІТУМ-ІНВЕСТ» звернулося до Господарського суду Запорізької області з заявою про забезпечення позову до подання позовної заяви до відповідача - КП "Міськелектротранссервіс", в якій просить суд накласти арешт в межах суми позовних вимог - 9 590 710,20 грн., на грошові кошти, які належать відповідачу - КП "Міськелектротранссервіс" та знаходяться на всіх його банківських рахунках.

В обґрунтування заяви про забезпечення позову заявник посилається на те, що на день подання заяви про забезпечення позову, тобто протягом року з дня поставки електричної енергії, відповідачем - КП «Міськелектротранссервіс» не погашена заборгованість в сумі 9 590 710,20 грн., з оплати спожитої електроенергії, поставленої за серпень 2021 року, наявність якої підтверджується підписаним між сторонами актом звірки взаємних розрахунків за період з 01.06.2021 по 27.10.2021 та актом приймання передачі електричної енергії від 31.08.2021 року.

Тому заявник вважає, що є достатні підстави для вжиття судом заходів забезпечення позову у вигляді накладення арешту на грошові кошти КП «Міськелектротранссервіс» в межах суми 9 590 710,20 грн., а невжиття такого заходу може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених прав та інтересів заявника, за захистом яких він звернувся до суду.

Також в заяві зазначено, що запропонований ним захід забезпечення позову безпосередньо пов`язаний з предметом позовної заяви та є адекватним, оскільки відповідає змісту та розміру вимог, на забезпечення яких він вживається; відповідає збалансованості інтересів сторін, оскільки накладення заборони на право розпоряджатися майном та(або) грошовими коштами, це тимчасовий захід, який триває до визначення подальшої долі відповідного майна та(або) грошових коштів; є ефективним, оскільки спрямований запобігти виведенню грошових коштів з рахунків КП «Міськелектротранссервіс» з метою ухилення від виконання взятих на себе по договору грошових зобов`язань за результатами розгляду судової справи; не призведе до невиправданого обмеження прав відповідача, оскільки грошові кошти залишаються у володінні та користуванні КП «Міськелектротранссервіс», а можливість розпоряджатися обмежується на певний час лише щодо частини коштів, якої стосується спір.

Відомості, що відповідач має можливість, але не має бажання сплачувати заборгованість заявник підтверджує інформацією у відкритому доступі є- ДАТА(Єдиний веб-портал використання публічних коштів є офіційним державним інформаційним ресурсом у мережі Інтернет, на якому оприлюднюється інформація згідно із Законом «Про відкритість використання публічних коштів») можливо перевірити за посиланням https://spending.gov.ua/new/transactions/search?page, про передачу заявнику з місцевого бюджету близько 120 мільйонів гривень в грудні 2022 року, що єдиним джерелом погашення існуючої значної заборгованості є грошові кошти на рахунках Боржника, якими він на даний час має можливість розпоряджатись безперешкодно, отже як вважає заявник, у разі задоволення позову, єдиним джерелом погашення заборгованості будуть грошові кошти на банківських рахунках КП «Міськелектротранссервіс», витрачання наявних у нього грошових коштів для здійснення розрахунків з іншими контрагентами може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду по даній справі.

Заявник додатково зазначає до мотивів, наведених в заяві про вжиття заходів забезпечення позову, що на розрахунковий рахунок відповідача КП «Міськелектротранссервіс» регулярно надходять кошти, що підтверджується даними сайту https://spending.gov.ua/ «Єдиний веб-портал використання публічних коштів», проте ним не вчиняється жодних дій щодо погашення наявної перед заявником заборгованості за договором про постачання електричної енергії споживачу № 21/21-торги від 24.05.2021.

Крім того, судом досліджено, що у зв`язку з війною є значний ризик потенційного зменшення фінансування відповідача, що в перспективі також може відзначитися на потенційній можливості виконати рішення суду.

Також, варто враховувати, що місцем здійснення діяльності відповідача є м. Харків, тому, враховуючи існуючі умови дії військового стану в країні, територіальної наближеності до ворожої країни та існування повсякчасної загрози та регулярних ракетних та артилерійських обстрілів, є великий потенційний ризик фізичного знищення/ пошкодження матеріальних ресурсів КП «Міськелектротранссервіс», що в свою чергу може унеможливити фінансову спроможність відповідача виконати свої зобов`язання перед ТОВ «АРЕДДІТУМ-ІНВЕСТ».

Приймаючи до уваги, що КП «Міськелектротранссервіс» є діючим підприємством яке, незважаючи на воєнний стан в Україні, продовжує вести свою господарську діяльність, беручи до уваги наявність в матеріалах справи акту звірки розрахунків, згідно якого відповідачем визнано заборгованість в повному об`ємі, і останній не надав жодної позиції про протилежне, при цьому відповідач жодним чином не намагається ні гасити борг, ні надати докази на спростування даного боргу, жодних заяв по суті справи суду не надавав, враховуючи введений в Україні військовий стан і регулярні ракетні та артилерійські обстріли міста Харкова ворожими військами, що може призвести до фізичного знищення або значного пошкодження матеріальних ресурсів КП «Міськелектротранссервіс», суд першої інстанції дійшов висновку, що у разі невжиття відповідних заходів забезпечення позову існує ймовірність утруднення чи унеможливлення виконання судового рішення по даній справі про задоволення позовних вимог, якщо таке рішення буде прийняте судом.

На підставі вищенаведеного, зважаючи на існування ймовірності утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду, у випадку не вжиття судом співрозмірних та адекватних заходів забезпечення позову, враховуючи нерозривний зв`язок між накладенням арешту на грошові кошти у розмірі суми стягнення, яка є предметом спору, та встановленням судом додаткових гарантій задля подальшого виконання судового рішення у випадку задоволення позовних вимог, зважаючи, що заходи забезпечення позову, які просить вжити позивач жодним чином не перешкоджають та не припиняють господарську діяльність відповідача, та враховуючи, що у суду є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист чи поновлення порушених, оспорюваних прав або порушених інтересів позивача, з огляду на те, що предметом спору є стягнення значної заборгованості в сумі 9 590 710,20 грн., суд дійшов висновку про задоволення заяви позивача -ТОВ «АРЕДДІТУМ-ІНВЕСТ»" про вжиття заходів забезпечення позову у справі шляхом накладення арешту на грошові кошти, які належать відповідачу - КП "Міськелектротранссервіс" та знаходяться на всіх його банківських рахунках, в межах суми заявлених позовних вимог - 9 590 710,20 грн.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, оскаржуваному судовому рішенню та доводам апеляційної скарги, апеляційний суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 136 Господарського процесуального кодексу України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом.

Частиною 1 статті 137 ГПК України встановлено, що позов забезпечується: 1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачу і знаходяться у нього чи в інших осіб; 2) забороною відповідачу вчиняти певні дії; 3) встановленням обов`язку вчинити певні дії; 4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві, або виконувати щодо нього інші зобов`язання; 5) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку; 6) зупиненням продажу майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно, або про виключення його з опису і про зняття з нього арешту; 7) передачею речі, що є предметом спору, на зберігання іншій особі, яка не має інтересу в результаті вирішення спору; 8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів, що містять об`єкти інтелектуальної власності; 9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; 10) іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1-9 цієї частини.

Згідно з ч. 4 ст. 137 ГПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Згідно ч.ч. 1, 5 ст. 139 ГПК України заява про забезпечення позову подається в письмовій формі, підписується заявником і повинна містити: 1) найменування суду, до якого подається заява; 2) повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові) (для фізичних осіб) заявника, його місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), поштовий індекс, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України, реєстраційний номер облікової картки платника податків (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серію паспорта для фізичних осіб - громадян України, номери засобів зв`язку та адресу електронної пошти, за наявності; 3) предмет позову та обґрунтування необхідності забезпечення позову; 4) захід забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності; 5) ціну позову, про забезпечення якого просить заявник; 6) пропозиції заявника щодо зустрічного забезпечення; 7) інші відомості, потрібні для забезпечення позову. До заяви додаються документи, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі.

Апеляційний суд наголошує, що забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Інститут забезпечення позову передбачає можливість захисту особою порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (Рішення Конституційного Суду України від 31.05.2011 року №4-рп/2011), сприяє виконанню рішень суду і гарантує можливість реалізації кожним конституційного права на судовий захист, встановленого ст.55 Конституції України (Рішення Конституційного Суду України від 16.06.2011р. №5-рп/2011).

Отже, забезпечення позову є засобом, спрямованим на запобігання можливим порушенням прав чи охоронюваних законом інтересів юридичної або фізичної особи. Воно полягає у вжитті заходів, за допомогою яких у подальшому гарантується виконання судового рішення або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду. Заходи щодо забезпечення позову обов`язково повинні застосовуватися відповідно до їх мети, з урахуванням безпосереднього зв`язку між предметом позову та заявою про забезпечення позову.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 12.02.2020 у справі № 381/4019/18 зазначила, що під забезпеченням позову необхідно розуміти вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують реальне виконання судового рішення, прийнятого за його позовом. Інститут забезпечення позову спрямований проти несумлінних дій відповідача, який може приховати майно, розтратити його, продати, знецінити.

Вирішуючи питання про вжиття заходів забезпечення позову, господарський суд має оцінити обґрунтованість доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням таких умов: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між заявленим заходом щодо забезпечення позову і предметом позовної вимоги; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду, імовірності ускладнення чи не поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача у разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками цього судового процесу.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову.

Адекватність заходу щодо забезпечення позову, який застосовується господарським судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється господарським судом, зокрема, з урахуванням співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або майнових наслідків заборони відповідачеві (іншим особам) вчиняти певні дії (висновки про застосування норм права, які викладені в постанові Верховного Суду від 25.05.2018 у справі №916/2786/17).

Заходи щодо забезпечення позову повинні бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Співмірність передбачає співвідношення господарським судом негативних наслідків від вжиття заходів щодо забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Саме на необхідності оцінки цих обставин неодноразово акцентував Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду в постановах від 23.03.2020 у справі №910/7338/19, від 24.06.2020 у справі № 902/1051/19, від 11.08.2020 у справі № 911/3136/19, від 26.08.2020 у справі № 907/73/19, від 19.10.2020 у справі № 915/373/20).

За таких обставин, обранням належного, відповідно до предмета спору, заходу до забезпечення позову дотримується принцип співвіднесення виду заходу до забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами, чим врешті досягаються: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору, фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову та як наслідок ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження при цьому прав та охоронюваних інтересів інших учасників провадження у справі або осіб, що не є учасниками цього судового процесу.

Така правова позиція, наведена в постановах Верховного Суду від 14.06.2018 у справі №916/10/18, від 15.01.2019 у справі № 915/870/18, від 31.08.2020 у справі №917/1274/19).

Слід зауважити, що за загальним правилом умовою застосування заходів до забезпечення позову є достатньо обґрунтована вірогідність утруднення або неможливість виконання майбутнього рішення суду у разі невжиття заходів забезпечення позову.

Як зазначив Верховний Суд у постановах від 20.04.2018 у справі № 914/1475/17 особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення із заявою про забезпечення позову. З цією метою обов`язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу забезпечення позову.

З урахуванням наведеного, заява про забезпечення позову повинна бути обґрунтованою з поданням належних і допустимих доказів, що підтверджують можливість виникнення в подальшому ускладнень при виконанні судового рішення, ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 13.08.2021 у справі №904/4982/21.

Обґрунтування необхідності забезпечення позову полягає у доказуванні обставин, з якими пов`язано вирішення питання про забезпечення позову.

Доказування повинно здійснюватися за загальними правилами відповідно до ст.ст. 73, 74 ГПК України.

Отже, у кожному конкретному випадку, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суду належить встановити наявність обставин, які свідчать про те, що в разі невжиття таких заходів наявні підстави вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову. При цьому обов`язок доказування наявності таких обставин покладається на заявника.

Зазначені висновки узгоджуються з правовою позицією, викладеною Верховним Судом у постановах від 21.01.2019 у справі № 902/483/18, від 28.08.2019 у справі №910/4491/19, від 12.05.2020 у справі № 910/14149/19, від 13.01.2020 у справі №922/2163/17.

Відтак, достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем (ами) дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов`язання тощо).

Водночас, вирішуючи питання про забезпечення позову та виходячи з приписів статей 13, 15, 74 ГПК України (змагальність сторін та пропорційність у господарському судочинстві, обов`язок доказування і подання доказів), господарський суд також має здійснити оцінку обґрунтованості доводів протилежної сторони (відповідача) щодо відсутності підстав та необхідності вжиття відповідних заходів забезпечення позову з урахуванням, зокрема, того, чи порушує вжиття відповідних заходів забезпечення позову права цього учасника (відповідача), а відповідно, чи порушується при цьому баланс інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу та яким чином; чи спроможний відповідач фактично (реально) виконати судове рішення в разі задоволення позову у випадку, якщо захід забезпечення позову не буде вжито судом (подібний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 16.06.2020 у справі № 904/5876/19, від 10.11.2020 у справі № 910/1200/20).

Перш за все, колегія суддів зауважує, що судом першої інстанції при вирішенні питання про вжиття заходів забезпечення позову не досліджувалася природа виникнення права вимоги у ТОВ Ареддітум-Інвест до КП «Міськелектротранссервіс».

Зокрема, суд не надав належну оцінку обставинам спірних правовідносин та підставам виникнення заборгованості у особи, яка може отримати статус учасника справи (відповідача).

Наведене свідчить про порушення господарським судом норм процесуального права, не дослідження наданих заявником доказів на предмет наявності підстав для вжиття заходів забезпечення позову та не встановлення дійсних обставин, з якими пов`язується вжиття тих чи інших заходів забезпечення.

Зокрема, як зазначав ТОВ Ареддітум-Інвест, 24.05.2021 між ТОВ «Трейденерджи» (Постачальник) та КП «Міськелектротранссервіс» (Споживач) був укладений Договір постачання електричної енергії № 21/21-торги (далі Основний договір), за змістом п. 2.1. якого Постачальник продає (постачає) за кодом CPV за ДК 021:2015-09310000-5 Електрична енергія (Електричну енергію) Споживачу для забезпечення потреб електроустановок Споживача, а Споживач оплачує Постачальнику вартість використаної (купованої) електричної енергії.

Згідно п. 5.4. Договору розрахунковим періодом за цим Договором є календарний місяць, починаючи з 1-го числа кожного місяця.

Відповідно до п. 5.5. Договору розрахунки Споживача за цим Договором здійснюються шляхом перерахування коштів на поточний рахунок Постачальника.

За приписами п. 5.6. Договору оплата за фактично спожиту електричну енергію за розрахунковий період здійснюється Споживачем у строк протягом 120 (ста двадцяти) банківських днів з моменту отримання Споживачем рахунку (платіжного документу) Постачальника електричної енергії, який надається протягом 7 (семи) календарних днів після закінчення поточного розрахункового періоду.

Як вбачається з позовної заяви, на виконання умов Договору ТОВ «Трейденерджи» поставило, а КП «Міськелектротранссервіс» прийняло електричну енергію у серпні 2021 року в кількості 2 779 916 кВт-год (ціна за кВт-год, грн, у т.ч. ПДВ 3,45) загальною вартістю 0 590 710,20 грн, що підтверджується Актом прийому-передачі електричної енергії від 31.08.2021р. Рахунок на оплату відповідачу, згідно вимог п. 5.6. Договору, було надано 08.09.2021р., тобто строк оплати за даною поставкою настав 03.03.2022. Проте, КП «Міськелектротранссервіс» не розрахувалося за поставлену електричну енергію.

Крім того, 05.12.2022 ТОВ «Трейденерджи» (Цедент) та ТОВ Ареддітум-Інвест (Цесіонарій) уклали Договір № 2/2023-ВПВ про відступлення права вимоги, відповідно до якого:

1. В порядку та на умовах, визначених цим Договором. Цедент передає Цесіонарієві, а Цесіонарій набуває право вимоги, належне Цедентові, і стає Кредитором за грошовими вимогами Цедента до Боржника Комунального підприємства «Міськелектротранссервіс» за Договором постачання електричної енергії № 21/21-торги від 24.05.2021р.

2. За цим Договором Цесіонарій набуває право вимагати від Боржника належного виконання грошових зобов`язань з повернення грошових коштів в сумі 9 590 710,20 грн (дев`ять мільйонів п`ятсот дев`яносто тисяч сімсот дев`ять гривень 20 копійок).

До Цесіонарія з моменту підписання даного Договору Сторонами, переходить зазначене вище право вимоги Цедента в обсязі та на умовах, що існують на момент укладення цього Договору.

Право вимоги Цедента, що відступається Цесіонарієві, засвідчується:

- Договором постачання електричної енергії № 21/21-торги від 24.05.2021р.;

- Актом прийому-передачі електричної енергії № 93 від 31.08.2021р.

Безспірність суми заявленої до стягнення у розмірі 9 590 710,20 грн підтверджується:

- Договором постачання електричної енергії № 21/21-торги від 24.05.2021р.;

- Актом прийому-передачі електричної енергії № 93 від 31.08.2021р.

Водночас, колегія суддів зауважує, що КП «Міськелектротранссервіс» заперечує факт укладення 05.12.2022 Договору № 2/2023-ВПВ про відступлення права вимоги та існування будь-яких зобов`язань перед ТОВ Ареддітум-Інвест.

Апелянт зазначає, що дійсно 24.05.2021 між ТОВ «Трейденерджи» (Постачальник) та КП «Міськелектротранссервіс» (Споживач) був укладений Договір постачання електричної енергії № 21/21-торги, за яким було прострочка оплати та виникла заборгованість на суму 9 590 710,20 грн.

В подальшому, 05.12.2022 між ТОВ «Трейденерджи» (Первісний кредитор), ФОП Коломійцевим Андрієм Юрійовичем (Новий кредитор) та КП «Міськелектротранссервіс» (Боржник) було укладено Договір про відступлення прав вимоги, відповідно до якого, Первісний кредитор відступив Новому кредиторові, а новий кредитор прийняв право вимоги, належне кредиторові у відповідності до Договору постачання електричної енергії № 21/21-торги від 24.05.2021, укладеного між Первісним кредитором та Боржником, і стає Новим кредитором в частині вимоги від Боржника належного виконання зобов`язань за Основним договором за період серпень 2021 року у розмірі 9 590 710,20 грн, Боржник, в свою чергу, підтверджує свої зобов`язання за Основним договором за період серпень 2021 року та свою згоду на зміну Первісного кредитора на Нового кредитора.

Пунктом 1.2. Договору визначено, що Новий кредитор одержує право (замість Первісного кредитора) вимагати від боржника належного виконання зобов`язань за Основним договором, в частині вимоги у розмірі 9 590 710,20 грн з обсягом прав, належних Первісному кредитору за Основним договором та 800 000,00 грн штрафних санкцій через порушення термінів виконання Основного договору.

Відповідно до п.1.3 Договору Новий кредитор займає місце Первісного кредитора в зобов`язаннях, що виникли з Основного договору за період серпень 2021 року в обсязі та на умовах, що існують на момент укладання цього Договору.

Згідно п. 1.5. Договору Боржник, підписуючи зі своєї сторони цей Договір, підтверджує своє зобов`язання в термін до 20 березня 2023 року погасити заборгованість за Основним договором за серпень 2021 року на користь Нового кредитора в розмірі 10 390 710,20 грн, з яких 9 590 710,20 грн оплата отриманих послуг та 800 000,00 грн оплата штрафних санкцій.

Як передбачено п. 3.2. Договору боржник зобов`язується здійснити оплату суми заборгованості за Основним договором у розмірі 10 390 710,20 грн в безготівковій формі на розрахунковий рахунок Нового кредитора, зазначений в п. 6 цього Договору, двома рівними платежами у строк: перший платіж має бути здійснено не пізніше 20 лютого 2023 року, другий платіж має бути здійснено не пізніше 20 березня 2023 року.

Скаржник наголошує, що строк погашення заборгованості КП «Міськелектротранссервіс» перед ФОП Коломійцевим А.Ю. на момент звернення до суду із зявою про вжиття заходів забезпечення позову не настав. Жодних додаткових угод до вказаного Договору про відступлення прав вимоги між сторонами не укладалось. КП «Міськелектротранссервіс» не має та ніколи не мало жодних договірних відносин із ТОВ Ареддітум-Інвест.

Враховуючи надані сторонами пояснення, колегія суддів зауважує, що суд першої інстанції не дослідив обставини дійсної наявності спору між сторонами, з огляду на заперечення КП «Міськелектротранссервіс» цих обставин.

Так, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2020 у справі № 753/22860/17).

Як вже було зазначено, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача або інших осіб з тим, щоб забезпечити реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийнято на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення. Умовою застосування заходів по забезпеченню позову є достатньо обґрунтоване припущення, що можуть виникнути ускладнення під час виконання рішення суду в разі невжиття заходів по забезпеченню позову (правові висновки Верховного Суду у постановах від 10.10.2019 у справі № 916/1572/19 та від 28.10.2019 у справі № 916/1845/19).

Про обов`язковість належного обґрунтування підстав вжиття заходів забезпечення позову також зазначив Верховний Суд в постанові від 03.04.2020 у справі №904/4511/19. Суд вказав, що, звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову, позивач повинен обґрунтувати причини звернення з такою заявою та надати суду докази наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу забезпечення позову.

Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання зобов`язання без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Колегія суддів наголошує, що заявником не було наведено достатньо переконливих обставин, які б свідчили про вірогідність утруднення або неможливість виконання майбутнього рішення суду у разі невжиття заходів забезпечення позову у вигляді арешту грошових коштів на рахунках відповідача в межах спірної суми.

Твердження ТОВ Ареддітум-Інвест про перерахування грошових коштів на користь третіх осіб з метою уникнення виконання грошових зобов`язань за Договором свого документального підтвердження не знайшли, тобто є лише припущеннями.

Так само прострочка оплати КП «Міськелектротранссервіс» за отриману від ТОВ «Трейденерджи» електричну енергію саме по собі ще не свідчить про відсутність мети проведення розрахунків за неї, оскільки може бути звичайним наслідком ведення господарської діяльності, якій бувають притаманні й ризики порушення сторонами своїх зобов`язань.

В свою чергу, можливий факт отримання відповідачем грошових коштів в сумі значно більшій за спірну суму заборгованості (120 000 000 грн порівняно з 9 590 710,20 грн) з інших джерел надходжень, інформація про що є публічно відкритою, може свідчити про здійснення підприємством боржником поточної господарської діяльності та проведення окремих операцій, в результаті яких буде наявна достатня кількість суми оборотних грошових коштів для задоволення потреб кредиторів, в тому числі ТОВ Ареддітум-Інвест у випадку задоволення позову.

Інших доводів про можливе ускладнення виконання рішення суду в разі невжиття заходів по забезпеченню позову в заяві не наводиться.

Отже, заявником не дотримано стандарт доказування в частині підтвердження наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову, зокрема, щодо реальності наміру вчинення особою, стосовно якої вживаються заходи забезпечення позову, умисних дій спрямованих на ухилення від виконання своїх грошових зобов`язань або таких, що можуть призвести до ускладнення виконання рішення суду.

Апеляційний суд також зазначає, що КП «Міськелектротранссервіс» створено на підставі рішення XIIV сесії VI скликання Харківської міської ради Харківської області «Про створення комунального підприємства «Міськелектротранссервіс»» від 26.05.2010 № 104/10.

Положенням п. 3.1. розділу 3 Статуту підприємства визначено, що метою діяльності Підприємства є підвищення ефективності утримання колійного господарства міського наземного електротранспорту, контактної мережі, розвитку трамвайних та тролейбусних ліній, забезпечення надійного енергопостачання наземного електричного транспорту та безпеки дорожнього руху, одержання прибутку для розвитку підприємства, забезпечення інтересів його працівників та задоволення їх економічних і соціальних потреб.

Вказана мета досягається визначеним, зокрема, у пп. 3.2.2, 3.2.3 п. 3.2. розділу 3 Статуту предметом діяльності підприємства, а саме: технічне обслуговування і ремонт обладнання тягових підстанцій, релейного захисту і телемеханіки, пристроїв контактно-кабельної мережі та обладнання підстанцій змінного струму; ремонт і обслуговування колійного господарства, згідно з діючими нормами і правилами для безпечного руху трамваїв по колійній мережі.

Відтак, накладення арешту на грошові кошти, що знаходяться на рахунках відповідача, впливає на можливість здійснення КП «Міськелектротранссервіс» взаєморозрахунків зі своїми контрагентами та створює перешкоди у досягненні ним статутних цілей (веденні господарської діяльності, яка пов`язана з наданням послуг з утримання, обслуговування та поточного ремонту об`єктів транспортної інфраструктури міста Харкова).

Відповідач зазначає, що фактично, на теперішній час, в умовах воєнного стану, його діяльність полягає у ремонті зупинок громадського транспорту, пошкоджених після ворожих обстрілів військових рф, ліквідації завалів, ремонту стиків та трамвайної колії, тобто є суспільно-корисною та необхідною працею, яка може виконуватися лише ним.

Однак судом першої інстанції не досліджувалося питання можливого порушення або безпідставного обмеження внаслідок вжиття відповідних заходів забезпечення позову прав та охоронюваних інтересів третіх осіб, що не є учасниками цього судового процесу, зокрема, жителів міста Харкова.

Враховуючи викладене, апеляційний суд не погоджується з висновком місцевого господарського суду, що заходи забезпечення позову, які просить вжити позивач, є адекватними та жодним чином не перешкоджають та не припиняють господарську діяльність відповідача.

Твердження суду про те, що введений в Україні військовий стан і регулярні ракетні та артилерійські обстріли міста Харкова ворожими військами може призвести до фізичного знищення або значного пошкодження матеріальних ресурсів КП «Міськелектротранссервіс» спростовуються тим, що КП «Міськелектротранссервіс» використовує майно, яке перебуває на його балансі, однак не є його власністю, оскільки належить територіальній громаді міста Харкова.

Аргументи про те, що КП «Міськелектротранссервіс» жодним чином не намагається ні гасити борг, ні надати докази на спростування даного боргу, жодних заяв по суті справи суду не надавав, є не прийнятними, так як заяву про вжиття заходів забезпечення позову пред`явлено до подання позовної заяви, а отже заяв по суті зі сторони відповідача не могло бути подано з об`єктивних причин, до того ж заява розглядалась без виклику сторін.

Інші посилання ТОВ Ареддітум-Інвест, викладені у відзиві на апеляційну скаргу, як-то відкриття Господарським судом Харківської області ухвалою від 23.03.2023 провадження у справі про банкрутство КП «Міськелектротранссервіс», колегією суддів не приймаються та відхиляються, з огляду на те, що такі не були визначені в якості підстав для вжиття заходів забезпечення позову у поданій до суду заяві та їх не існувало на момент прийняття оскаржуваної ухвали від 01.02.2023.

При цьому судом не надається оцінка поданим заявником у відзиві на апеляційну скаргу доказам щодо підстав виникнення у нього права вимоги до КП «Міськелектротранссервіс» та заперечення такого права у ФОП Коломійцева А.Ю., оскільки на стадії прийняття рішення про забезпечення позову судом не досліджується обґрунтованість позовних вимог та наявність підстав для їх задоволення, адже питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом встановлення судом під час розгляду спору по суті та не вирішується ним під час розгляду заяви про забезпечення позову (такий висновок, викладений у постановах Верховного Суду від 16.08.2018 у справі N 910/1040/18, від 17.12.2018 у справі № 914/970/18, від 02.09.2019 у справі № 917/137/19, від 10.11.2020 у справі № 910/1200/20, від 21.01.2021 у справі № 924/881/16 (924/811/20), від 17.09.2021 у справі №910/3547/21).

Отже, встановлені обставини свідчать про відсутність правових та фактичних підстав для вжиття заходів забезпечення позову згідно заяви за вих.№ 1258/23 від 30.01.2023 про забезпечення позову шляхом накладення арешту на грошові кошти, що перебувають на рахунках відповідача.

Згідно з ч.ч. 1, 2, 5 ст. 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Ухвала Господарського суду Запорізької області від 01.02.2023 у справі № 908/1276/21 (908/294/23) цим вимогам не відповідає.

Відповідно до ч. 1 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Натомість ч. 4 ст. 269 ГПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Принцип справедливості судового розгляду (ст. 6 Конвенції) в рішеннях ЄСПЛ трактується як належне відправлення правосуддя, право на доступ до правосуддя, рівність сторін, змагальний характер судового розгляду справи, обґрунтованість судового розгляду тощо.

У справі Bellet v. France Суд зазначив, що: «стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права".

ЄСПЛ неодноразово висловлював позицію стосовно того, що одним із елементів права на справедливий суд є право на виправлення судової помилки, включаючи право на скасування неправосудного рішення та прийняття правового рішення по справі.

Суд має пересвідчитися, чи провадження в цілому, включаючи спосіб збирання доказів, було справедливим, як того вимагає п. 1 статті 6 (див., mutatismutandis, рішення у справі «Шенк проти Швейцарії» (Schenk v. Switzerland) від 12 липня 1988 р., серія A № 140, с. 29, п. 46).

Відповідно до п. 48 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Мала проти України" від 3 липня 2014 року, остаточне 17.11.2014: "Більше того, принцип справедливості, закріплений у статті 6 Конвенції, порушується, якщо національні суди ігнорують конкретний, доречний та важливий довід, наведений заявником (див. рішення у справах "Проніна проти України" (Pronina v. Ukraine), заява № 63566/00, п. 25, від 18 липня 2006 року, та "Нечипорук і Йонкало проти України" (Nechiporuk and Yonkalo v. Ukraine), заява № 42310/04, п. 280, від 21 квітня 2011 року).

Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 277 ГПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) не з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Встановлені апеляційним судом обставини дають підстави для висновку, що вжиті судом першої інстанції заходи забезпечення позову не відповідають процесуальним нормам, що регулюють спірні правовідносини, зокрема, вимогам розумності, обґрунтованості, адекватності, збалансованості інтересів сторін та зацікавлених осіб, доведеності обставин щодо ймовірності ускладнення виконання судового рішення в разі невжиття таких заходів, а суд формально підійшов до розгляду вказаного питання, обмежившись загальними посиланнями на відповідність застосованих заходів забезпечення позову наведеним вище критеріям.

Зважаючи на все вищевикладене, допущені місцевим господарським судом порушення норм процесуального права при винесенні оскаржуваної ухвали є достатніми правовими підставами для скасування ухвали Господарського суду Запорізької області від 01.02.2023 у справі № 908/1276/21 (908/294/23) та прийняття рішення про відмову у задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю Ареддітум-Інвест про вжиття заходів забезпечення позову.

У відповідності до ст. 129 ГПК України розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись статтями 129, 136-140, 236, 269, 270, 275, 277, 282 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Комунального підприємства "Міськелетротранссервіс" на ухвалу Господарського суду Запорізької області від 01.02.2023 у справі № 908/1276/21 (908/294/23) задовольнити.

Ухвалу Господарського суду Запорізької області від 01.02.2023 у справі № 908/1276/21 (908/294/23) скасувати.

Відмовити у задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «АРЕДДІТУМ-ІНВЕСТ» про забезпечення позову.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, порядок і строки оскарження визначені ст.ст. 286-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови підписано 14.06.2023

Головуючий суддя В.Ф. Мороз

Суддя А.Є. Чередко

Суддя Л.А. Коваль