ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.06.2023 Справа № 917/525/23

Господарський суд Полтавської області у складі судді Ківшик О.В., розглянувши справу № 917/525/23

за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю "САНТЕРМ-ТРЕЙД", вул. Старий Поділ, б. 4, приміщення 403, м. Полтава, Полтавська область, 36022

до відповідача Приватного підприємства "Торгівельний центр "Київ", вул.Зіньківська, б. 6, м. Полтава, Полтавська область, 36029

про стягнення 189 431,75 грн.,

Секретар судового засідання Теницька С.В.,

Без виклику учасників справи,

ВСТАНОВИВ:

1. Короткий зміст позовних вимог та заперечень.

Товариство з обмеженою відповідальністю "САНТЕРМ-ТРЕЙД" просить суд стягнути з Приватного підприємства "Торгівельний центр "Київ" грошові кошти у розмірі 167 112,00 грн, набуті без достатньої правової підстави, та проценти за користування чужими грошовими коштами у розмірі 22 319,75 грн, неналежного виконання останнім зобов`язань за укладеним між сторонами 12.07.2022 року договором № ВС 11-4231-2022 суборенди нерухомого майна.

На підтвердження обґрунтованості позовних вимог позивач надав наступні докази : копія договору № ВС 1-4237-2022 від 30.06.2022 року з додатками, додатковими угодами до нього, актами та рахунками; копії заяв про розірвання договору № ВС 1-4237-2022 від 30.06.2022 року ; копія договору № ВС 11-4231-2022 від 12.07.2022 року з додатком до нього; копія платіжного доручення від 21.07.2022 року; Акт обстеження приміщення від 26.08.2022 року з фото; Скріншоти з мобільного телефону з роздруківкою текстового файлу - проекту Акту прийому-передачі Обєкта суборенди в користування від 26.08.2022 року; копія заяви - повідомлення про відмову від договору від 12.07.2022 року з відміткою про вручення 09.09.2022 року; копія листа від 28.09.2022 року вих. № 10/00-003143; копія листа-відповіді на лист від 28.09.2022 року вих. № 10/00-003143 з відміткою про вручення від 30.09.2022 року; Звітність Позивача; Заява свідка у господарському процесі від 17.02.2023 року; Ордер адвоката Подольської Т.В.; копія свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю №000216.

01.05.2023 відповідачем до Господарського суду Полтавської області подано відзив на позовну заяву вх. № 5444, за мотивами якого відповідач позов не визнає та просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог (а.с. 95-104). В обґрунтування заперечень проти позову відповідач посилається, зокрема, на наступне :

- саме Позивач не виконав свого обов`язку з прийняття приміщення в суборенду у погоджений сторонами строк;

- 23.08.2022 року Позивач прибув на Об`єкт суборенди, йому було надано ключі від Об`єкту, надано фактичний, безперешкодний доступ до Об`єкту, проте від підписання Акту приймання - передачі Суборендар відмовився. Підтвердженням факту передачі приміщення в суборендне користування 23 серпня 2022 року є зафіксовані на камерах відеоспостереження факти самостійного доступу Позивача на Об`єкті суборенди, постійне розміщення на Об`єкті суборенди транспортних засобів, тощо.

Тобто, Відповідач зазначає, що вищезазначені факти підтверджують, що Об`єкт суборенди був Позивачу переданий та використовувався ним;

- норми Господарського кодексу України (ст. 283-289 ГК України), які регулюють дані правовідносини, не визначають акт приймання-передачі, як обов`язковий документ, який підтверджує факт передання майна в орендне користування;

- наводить спростування того, що приміщення, яке є предметом Договору №ВС 11-4231-2022 від 12.07.2022, було у неналежному технічному стані;

- кошти, які Позивач просить повернути та які є предметом даного позову, отримані ним правомірно та не є безпідставно отриманими коштами в розумінні приписів ст. 1212 Цивільного кодексу України.

На підтвердження обґрунтованості заперечень проти позовних вимог Відповідач надав наступні докази : скріншот з мобільного телефону, що відтворює листування Позивача з представником Відповідача (копія); відео з камер відеоспостереження на диску (копія для Позивача на носії інформації диск №А3129WD07003475LН); скріншот з мобільного телефону, що відтворює листування Позивача з представником Відповідача (копія); відео з камер відеоспостереження на диску (копія для суду на носії інформації диск №D3129WD07003474LН).

26.05.2023 Позивач надав суду відповідь на відзив вх. № 6682, в якому спростовує доводи відповідача. Крім того, Позивач зазначає, що при ознайомленні його представника з матеріалами справи, зокрема, диском, що доданий до відзиву на позов, було виявлено, що на диску відсутній відеозапис. Також позивач просить суд поновити процксуальний строк для подання відповіді на відзив.

Суд оцінює як поважні причини, з яких позивач пропустив встановлений судом строк для його подання та вважає за доцільне продовжити процесуальний строк та прийняти до розгляду відповідь на відзив.

01.06.2023 Відповідач надав суду клопотання про долучення до матеріалів справи диску, оскільки на диску, який був наданий ним в додатки до відзиву на позов, було відсутнє відео з причин, які неможливо встановити.

Суд вважає за доцільне залучити до матеріалів справи диск, оскільки інформація, яка знаходиться на поданому відповідачем в дотримання вимог чинного процесуального законодавства України разом з першою заявою по суті (відзивом на позов) диску не зчитується,

05.06.2023 Відповідач надав суду клопотання вх. № 7062 про продовження строку для подання заперечення на відповідь на відзив, разом з клопотанням ним подано заперечення на відповідь на відзив вх. № 7061.

Суд оцінює як поважні причини, з яких відповідач пропустив встановлений судом строк для його подання, та вважає за доцільне продовжити процесуальний строк та прийняти до розгляду заперечення на відповідь на відзив.

07.06.2023 Позивач надав суду Додаткові письмові пояснення на відповідь на відзив №07.06.2023 в яких спростовує доводи відповідача та зазначає, що надані достовірними доказами.

2. Процесуальні питання, вирішені судом.

03.04.2023 року до Господарського суду Полтавської області надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю "САНТЕРМ-ТРЕЙД" до відповідача Приватного підприємства "Торгівельний центр "Київ" про стягнення 189 431,75 грн. авансу (безпідставно набутих коштів).

Крім того, у позовній заяві позивач зазначає, що орієнтовний розмір судових витрат, які він поніс або має понести у зв`язку з розглядом даної справи, становить 40 000,00 грн та повідомляє суд, що докази на підтвердження судових витрат будуть надані протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03.04.2023 справу № 917/525/23 розподілено судді Ківшик О.В.

Суд ухвалою від 10.04.2023 прийняв позовну заяву до розгляду і відкрив провадження у справі, ухвалив здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін (без проведення судового засідання); встановив відповідачу строк для подання відзиву на позов - 15 днів з дня вручення ухвали.

Як вже зазначалось вище, в додатки до позовної заяви позивач надав суду оригінал заяви свідка ОСОБА_1 від 17.02.2023.

За змістом статті 88 ГПК України, показання свідка викладаються ним письмово у заяві свідка. У заяві свідка зазначаються ім`я (прізвище, ім`я та по батькові), місце проживання (перебування) та місце роботи свідка, поштовий індекс, реєстраційний номер облікової картки платника податків свідка за його наявності або номер і серія паспорта, номери засобів зв`язку та адреси електронної пошти (за наявності), обставини, про які відомо свідку, джерела обізнаності свідка щодо цих обставин, а також підтвердження свідка про обізнаність із змістом закону щодо кримінальної відповідальності за надання неправдивих показань та про готовність з`явитися до суду за його викликом для підтвердження своїх свідчень. Підпис свідка на заяві посвідчується нотаріусом. Заява свідка має бути подана до суду у строк, встановлений для подання доказів.

Беручи до уваги, що подана позивачем заява свідка не відповідає вимогам процесуальної норми щодо встановленої форми такої, суд не приймає останню до розгляду.

Під час розгляду справи по суті судом були досліджені всі письмові докази, що містяться в матеріалах справи.

У разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення (ч. 4 ст. 240 ГПК України). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення (ч. 5 ст. 240 ГПК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 233 ГПК України дане рішення прийнято, складено та підписано в нарадчій кімнаті.

3. Обставини, встановлені судом під час розгляду справи.

12.07.2022 між Орендарем та Суборендарем підписано Договір суборенди нерухомого майна від 12.07.2022 № ВС 11-4231-2022 (далі-Договір, а.с. 37-44), згідно з п. 1.1 якого Орендар передає, а Суборендар приймає, у відповідності до умов цього Договору, у тимчасове платне користування нежиле приміщення загальною площею 2 785,2 м2, а саме : приміщення №11 в будівлі, що знаходиться за адресою: м. Полтава, вул. Зіньківська, 6 (далі - Об`єкт оренди, Приміщення) (п. 1.1 Договору).

У Договорі сторони узгодили, зокрема, наступне :

- Орендар зобов`язався передати Суборендарю Об`єкт суборенди на умовах та в строки, передбачені цим Договором в орендне користування і не ухилятись від підписання Акту приймання-передачі Об`єкту суборенди (п.2.1.1 Договору);

- Орендар зобов`язався передати Суборендарю, а Суборендар зобов`язався прийняти в користування Об`єкт суборенди не пізніше 20 серпня 2022 року (п. 3.2 Договору);

- орендна плата нараховується Суборендарю та сплачується ним з дати підписання Сторонами Акта приймання-передачі Об`єкта оренди (передача Об`єкта оренди в користування) і до моменту підписання Сторонами Акта приймання-передачі Об`єкта оренди (повернення Об`єкта оренди з користування) (п. 5.5 Договору);

- гарантійний (забезпечувальний) платіж за останній місяць строку суборенди є гарантійним платежем та утримується Орендарем як забезпечення виконання зобов`язань Суборендаря по оплаті Суборендної плати та експлуатаційних платежів за останній місяць оренди за цим Договором. Гарантійний платіж у сумі 167112 грн (сто шістдесят сім тисяч сто дванадцять гривень 00 копійок) сплачується Суборендарем на розрахунковий рахунок Орендаря до 21 липня 2022 року включно, який зараховується як суборендна плата за останній місяць суборенди (п. 5.9 Договору).

21.07.2022 на виконання пункту 5.9 Договору суборенди нерухомого майна від 12.07.2022 № ВС 11-4231-2022 Суборендарем сплачено на розрахунковий рахунок Орендаря гарантійний (забезпечувальний) платіж за останній місяць строку суборенди в сумі 167 112 грн. Дана обставина підтверджується наявною у матеріалах справи копією платіжного доручення № 3 від 21.07.2022 (а.с. 46).

У зазначений п. 3.2 Договору строк (до 20.08.2022) Орендар не передав Суборендарю Приміщення за Актом приймання-передання Об`єкту оренди загальною площею 2785,2 кв.м.

26.08.2022 року директор Позивача отримав проект Акту приймання - передання Об`єкту оренди загальною площею 2 785,2 кв. м. (без підпису та печатки Орендаря), у якому було зазначено іншу адресу, за якою не було розміщено Об`єкту оренди загальною площею 2785,2 кв.м.

30.08.2022 року на номер телефону у месенджері Watsap директор Позивача отримав проект Акту приймання-передання Приміщення загальною площею 2785,2 кв.м. за адресою м. Полтава, вул. Зінківська, б. 6. (без підпису та печатки Орендаря).

За даними Позивача оформлений належним чином Акт приймання-передання Приміщення загальною площею 2785,2 кв.м. за адресою м. Полтава, вул. Зінківська, б. 6 (з підписом та печаткою Орендаря) Орендар так і не надав Позивачу, Приміщення станом на 09.09.2022 року до передання в оренду Орендарем не було підготовлено.

Враховуючи, що станом на 09.09.2023 року нежиле Приміщення загальною площею 2785,2 кв. м. за адресою м. Полтава, вул. Зінківська, б. 6, Орендарем не було передано Суборендарю, останній письмово повідомив Орендаря про відмову від договору № ВС 11-4231-2022 від 12.07.2022 року та вимагав повернути Позивачу сплачений гарантійний (забезпечувальний) платіж за останній місяць строку суборенди в сумі 167 112,00 грн протягом семи календарних днів з моменту направлення Суборендарем листа-вимоги.

Дана заява була отримана представником відповідача, що підтверджується підписом представника відповідача на даній заяві та штемпель, згідно якого остання зареєстрована 09.09.2022 під № 10/00-0027 (а.с. 59). Крім того, відповідач підтверджує отримання вищезазначеної заяви у листі вих. №10/00-003143 (а.с. 60-62).

30.09.2022 року Позивач отримав від Відповідача лист вих. № 10/00- 003143 від 28.09.2022 року, яким останній повідомив про те, що Орендар нібито передав Суборендарю (шляхом формування та передання двох примірників акту разом з ключами від Приміщення) Об`єкту оренди. Крім того, у листі зазначено про перебування техніки Суборендаря на Об`єкті оренди, надання фізичного доступу до Приміщення.

У відповідь 30.09.2022 року Суборендар направив Орендарю лист, яким повідомив про невідповідність тверджень останнього фактичним обставинам та зазначив про те, що Суборендар не ухилявся від прийняття Об`єкту оренди, оскільки був відсутній факт передачі Приміщення з боку Орендаря шляхом оформлення Акту приймання - передачі Об`єкту оренди (з відповідним підписом та печаткою Орендаря) та передання (направлення) зазначеного Акту приймання-передачі Об`єкту оренди Суборендарю.

Оскільки сума гарантійного платежу відповідачем не повернута та вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача грошових коштів у розмірі 167 112,00 грн, набутих без достатньої правової підстави, та процентів за користування чужими грошовими коштами у розмірі 22319,75 грн, внаслідок неналежного виконання останнім зобов`язань за укладеним між сторонами 12.07.2022 року договором № ВС 11-4231-2022 суборенди нерухомого майна.

4. Норми права, з яких виходить господарський суд при прийнятті рішення, та висновки господарського суду за результатами вирішення спору.

Статтею 173 Господарського кодексу України (далі ГК України) передбачено, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Господарські зобов`язання можуть виникати : з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (стаття 174 ГК України).

У відповідності до п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є : договори та інші правочини.

Згідно із ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Дослідивши зміст укладеного між позивачем та відповідачем Договору, суд прийшов до висновку, що даний правочин за своєю правовою природою є договором найму (оренди) будівлі або іншої капітальної споруди.

Вказаний договір є підставою для виникнення у його сторін господарських зобов`язань, а саме : майново-господарських зобов`язань згідно ст. ст. 173, 174, 175 ГК України, ст. ст. 11, 202, 509 ЦК України, і згідно ст. 629 ЦК України є обов`язковим для виконання сторонами.

Правовідносини оренди (найму), що склались між сторонами, врегульовані спеціальними нормами ЦК України Параграфу 4 глави 58 Найм будівлі або іншої капітальної споруди та статей 283 - 291 ГК України.

Відповідно до ч. 1, 2, 6 ст. 283 ГК України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності. У користування за договором оренди передається індивідуально визначене майно виробничо-технічного призначення (або цілісний майновий комплекс), що не втрачає у процесі використання своєї споживчої якості (неспоживна річ). До відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно ч. 1 ст. 284 ГК України істотними умовами договору оренди є : об`єкт оренди (склад і вартість майна з урахуванням її індексації); строк, на який укладається договір оренди; орендна плата з урахуванням її індексації; порядок використання амортизаційних відрахувань; відновлення орендованого майна та умови його повернення або викупу.

Відповідно до ч. 1 ст. 762 ЦК України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

Згідно із 1 ст. 763 ЦК України передбачено, що договір найму укладається на строк, встановлений договором.

Відповідно до ст. 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором. Застосування господарських санкцій до суб`єкта, який порушив зобов`язання, не звільняє цього суб`єкта від обов`язку виконати зобов`язання в натурі, крім випадків, коли інше передбачено законом або договором, або управнена сторона відмовилася від прийняття виконання зобов`язання. Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Згідно із ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно зі статтею 546 ЦК України виконання зобов`язань (у даному випадку зобов`язань за договором оренди) може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням або завдатком.

Частиною 1 ст. 612 ЦК України зазначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно з ст. 765 ЦК України наймодавець зобов`язаний передати наймачеві майно негайно або у строк, встановлений договором найму.

Відповідно до статті 760 ЦК України предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні (неспоживна річ).

Згідно ч. 1 ст. 795 ЦК України передання наймачеві будівлі або іншої капітальної споруди (її окремої частини) оформляється відповідним документом (актом), який підписують сторони договору.

Матеріалами справи підтверджується факт укладення 12.07.2022 між позивачем та відповідачем Договору № ВС 11-4231-2022 суборенди нерухомого майна, за умовами якого Орендар передає, а Суборендар приймає, у відповідності до умов цього Договору, у тимчасове платне користування нежиле приміщення загальною площею 2 785,2 м2, а саме : приміщення №11 в будівлі, що знаходиться за адресою: м. Полтава, вул. Зіньківська, 6.

У п. 1.6 Договору сторони узгодили, що передача в суборенду об`єкта суборенди оформлюється Актом приймання-передачі об`єкту суборенди, що є невід`ємною частиною цього Договору. Пунктом 3.2 Договору сторони визначили, що не пізніше 20.08.2022 Орендар зобовязується передати, а Суборендар зобовязується прийняти в користування обєкт суборенди.

Факт належного виконання позивачем визначених у п. 5.9 Договору зобов`язань щодо сплати на розрахунковий рахунок Орендаря гарантійного (забезпечувального) платежу за останній місяць строку суборенди в сумі 167 112 грн. підтверджується наявною у матеріалах справи копією платіжного доручення № 3 від 21.07.2022 (а.с. 46) та не спростовується відповідачем.

В порушення умов пп. 2.1.1 та п. 3.2 Договору Відповідач не передав Позивачу в суборенду об`єкт оренди. Підписаний сторонами Акт приймання-передачі об`єкту суборенди суду не надано, сторони визнають його відсутність.

Заперечення відповідача проти позову суд не оцінює як доведені та правомірні за наступного.

Відповідач у заявах по суті зазначає суперечливі доводи, а саме : зазначає, що позивач не виконав свого обов`язку з прийняття приміщення в суборенду, в той час як вказує, що 23.08.2022 року Позивач прибув на Об`єкт суборенди, йому було надано ключі від Об`єкту, надано фактичний, безперешкодний доступ до Об`єкту.

При цьому відповідач не надав суду доказів фактичної наявності акту приймання-передачі об`єкту оренди, надання акту позивачеві, ухилення чи відмови позивача від підписання такого акту; не зазначив, чому при передачі обєкта суборенди не відбулось підписання сторонами Акту примання-передачі, як того вимагають умови Договору та приписи чинного законодавства України.

Надані відповідачем як докази на підтвердження фактичного користування диски з відеозаписами судом не оцінюються як належні відповідно до ст. 76 ГПК України, оскільки відсутні докази, що могли б свідчити про ідентифікацію камер відеоспостереження саме з Об`єкту оренди, зафіксовані на відео та скріншотах з камер відеоспостереження авто та люди не дають суду можливості ідентифікувати останніх та встановити зв`язок з господарською діяльностю Позивача.

Крім того, згідно зі ст. 78 ГПК України достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Однак надані скріншоти та відео датовані вибірковими датами, а не за весь період з дати укладення договору по день відмови Позивачем від нього, що може свідчити про необ`єктивність висвітлення фактичних обставин, на підтвердження яких вони надані.

Судом не оцінюються як доведені достовірними доказами доводи позивача, що Об`єкт суборенди був у стані неготовності, оскільки Акт огляду Приміщення від 26.08.2022 року, який надано позивачем на підтвердження даних обставин, складено працівниками позивача (директором та бухгалтером Позивача, а також спеціалістом з комп`ютерної техніки) в односторонньому порядку, що може свідчити про необ`єктивність висновків за ним. Даний висновок судом зроблено з урахуванням визначеного ст. 78 ГПК України стандарту доказування.

Згідно з ст. 766 ЦК України, якщо наймодавець не передає наймачеві майно, наймач має право за своїм вибором: 1) вимагати від наймодавця передання майна і відшкодування збитків, завданих затримкою; 2) відмовитися від договору найму і вимагати відшкодування завданих йому збитків.

Відмова від договору найму є одностороннім правочином, а тому не вимагає згоди іншої сторони. Отже, договір є розірваним із моменту отримання стороною договору повідомлення про відмову від договору найму. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 26.02.2020 у справі №910/4391/19.

Як вже зазначалось судом у описовій частині даного рішення, оскільки станом на 09.09.2023 року нежиле Приміщення загальною площею 2785,2 кв.м. за адресою м. Полтава, вул. Зінківська, б. 6, Орендарем не було передано Суборендарю, останній письмово повідомив Орендаря про відмову від договору № ВС 11-4231-2022 від 12.07.2022 року та вимогав повернення Позивачу сплаченого гарантійного (забезпечувального) платежу за останній місяць строку суборенди в сумі 167 112,00 грн протягом семи календарних днів з моменту направлення Суборендарем листа-вимоги (копія наявна у матеріалах справи, а.с. 59). Дана заява була отримана представником відповідача, що підтверджується підписом представника відповідача на даній заяві та штемпелем, згідно якого остання зареєстрована 09.09.2022 під № 10/00-0027.

Крім того, відповідач підтверджує отримання вищезазначеної заяви у листі вих. №10/00-003143 (а.с. 60-62).

Враховуючи вищевикладене та приписи ЦК України та ГК України, суд дійшов висновку, що укладений між сторонами Договір № ВС 11-4231-2022 від 12.07.2022 року є розірваний з 09.09.2022 року.

Гарантійний платіж (завдаток) - платіж, що забезпечує (гарантує) виконання зобов`язань за договором (відповідно до ст.ст. 546 і 560 ЦК України). Зокрема, під час укладання договору оренди гарантійний платіж може мати ознаки завдатку (ст. 570 ЦКУ), застави (ст. 572 ЦКУ), а також неустойки за порушення договірних зобов`язань.

Правову природу гарантійного платежу можна розглядати або як завдаток, або як аванс. У спірних правовідносинах гарантійний платіж є авансом, враховуючи положення та умови договору суборенди нерухомого майна від 12.07.2022 № ВС 11-4231-2022.

Враховуючи, що у Договорі відсутні положення щодо зарахування гарантійного платежу у вигляді штрафу за порушення зобов`язання, належне виконання позивачем умов Договору, та враховуючи те, що на момент розгляду даної справи Договір є розірваний, суд дійшов висновку, що сплачений позивачем гарантійний (забезпечувальний) платіж за останній місяць строку суборенди в сумі 167 112,00 грн підлягає поверненню останньому.

Відповідно до ч. 1 ст. 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Відповідно до ч. 2 ст. 570 ЦК України, якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона є авансом. Однак, з припиненням дії договору така грошова сума втрачає ознаки авансу та стає майном (грошовими коштами), набутими відповідачем без достатньої правової підстави (правова позиція, викладена у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у справі № 910/21154/17 від 15 лютого 2019 року).

Враховуючи вищевикладене суд дійшов висновку, що кошти в сумі 167 112,00 грн, які були перераховані позивачем на виконання умов п. 5.9 Договору, в силу ст. 1212 ЦК України та відмову позивача від Договору, мають ознаки безпідставно отриманих та мають бути повернуті позивачеві.

Позивачем заявлено до стягнення з відповідача проценти за користування чужими грошовими коштами у розмірі 22319,75 грн. за період з 17.09.2022 по 31.03.2023.

В обгрунтування даної вимоги, позивач посилається на те, що оскільки Договір суборенди нерухомого майна від 12.07.2022 № ВС 11- 4231-2022 не містить умов щодо визначення порядку розрахунку відсотків за користування чужими грошовими коштами, застосуванню підлягає ч. 1 ст. 1048 ЦК України. Застосування облікової ставки НБУ як встановленого законом розміру процентів за користування безпідставно набутими грошовими коштами за ст. 536 ЦК України та ст. 1214 ЦК України грунтується на аналогії закону.

Відповідно до статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно; особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Згідно із частиною другою статті 1214 ЦК України у разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (стаття 536 цього Кодексу). Відповідно до статті 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами; розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Термін «користування чужими коштами» може використовуватися у двох значеннях. Перше - це одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу. Друге значення - прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх.

Відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані законодавством. Зокрема, відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом; розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором; якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Такі ж правила щодо сплати процентів застосовуються до кредитних відносин в силу частини другої статті 1054 ЦК України та до відносин із комерційного кредиту в силу частини другої статті 1057 ЦК України.

Сторони також мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). При цьому відповідно до частини другої статті 628 ЦК України до відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору. Тому, зокрема, якщо одна сторона має сплатити іншій певну суму грошових коштів, але сторони досягли згоди про відстрочення сплати такої суми, то розмір процентів, що підлягає сплаті боржником за період, на який надана відстрочка, визначається за правилами статті 1048 ЦК України.

Наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх, також врегульовані законодавством. У цьому разі відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Оскільки законодавством встановлені наслідки як надання можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу, так і наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх, то підстави для застосування аналогії закону відсутні.

Аналогічна правова позиція викладена у Поставноі Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2018 у справі № 910/10156/17, яку суд враховує при прийнятті даного рішення.

За викладеного, суд дійшов висновку про відсутність підстав для застосовування до спірних відносин положення частини першої статті 1048 ЦК України за аналогією закону, аби визначити розмір процентів, оскільки, по-перше, у цій справі йдеться про неправомірну поведінку боржника (в той час як частина 1 статті 1048 ЦК України застосовується у випадку правомірної поведінки), а по-друге, у законодавстві немає прогалини у цій частині.

Крім того, у постанові Верховного Суду України від 01.06.2016 року у справі № 910/22034/15 зроблений висновок, що стаття 625 ЦК України поширює свою дію на всі види грошових зобов`язань. Тому у разі прострочення виконання зобов`язання, зокрема щодо повернення безпідставно одержаних чи збережених грошей, нараховуються 3 % річних від простроченої суми відповідно до частини 2 статті 625 ЦК.

Посилання позивача у позовній заяві не на ті норми, що фактично регулюють спірні правовідносини в частині стягнення з відповідача процентів, не є підставою для відмови у задоволенні позову в цій частині. Так, суд враховує правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 924/1473/15, від 15.06.2021 у справі № 904/5726/19, та у п. 52 постанови Верховного Суду від 17.03.2020 у справі № 917/353/19 про те, що суд самостійно здійснює правову кваліфікацію спірних правовідносин і застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.

У постанові від 04.12.2019 у справі № 917/1739/17 Велика Палата Верховного Суду зазначила наступне.

Відповідно до пунктів 4, 5 частини третьої статті 162 Господарського процесуального кодексу України позовна заява повинна містити зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів зміст позовних вимог щодо кожного з них, а також виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини; правові підстави позову.

З викладеного вбачається, що предмет позову це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Відповідно до частини третьої статті 46 Господарського процесуального кодексу України до закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви. Зміна предмета позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. Одночасна зміна і предмета, і підстав позову не допускається.

На відміну від викладеного, правові підстави позову це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. При цьому незгода суду з наведеним у позовній заяві правовим обґрунтуванням щодо спірних правовідносин не є підставою для відмови у позові, як помилково вважали суди попередніх інстанцій у цій справі.

При цьому суди, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини (аналогічну правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15 (провадження № 12-15гс19)). Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору (аналогічну правову позицію викладено у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 761/6144/15-ц (провадження № 61-18064св18).»

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04.12.2019 у справі № 917/1739/17 зазначила, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.

Велика палата Верховного Суду у постанові у справі № 662/397/15-ц вказала, що обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін, виходячи із установлених фактів, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню, є складовою класичного принципу «jura novit curia» («суд знає закони»), який полягає в тому, що: 1) суд знає право; 2) суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; 3) суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору (da mihi factum, dabo tibi jus). ВП ВС наголосила, що незгода суду з наведеним у позовній заяві правовим обґрунтуванням щодо спірних правовідносин не є підставою для відмови в позові. Адже згідно з принципом jura novit curia неправильна юридична кваліфікація позивачем і відповідачами спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм. Натомість відмова у задоволенні позову через помилкове правове обґрунтування позовних вимог є перешкодою в доступі до правосуддя, а відтак порушенням ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та ст.55, 124 Конституції. Отже, визначення предмета та підстав спору є правом позивача, у той час як встановлення обґрунтованості позову обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

Враховуючи вищевикладене та приписи частини другої статті 625 ЦК України, суд дійшов висновку, що позовні вимоги щодо стягнення з відповідача процентів за користування чужими грошовими коштами у розмірі 22 319,75 грн за період з 17.09.2022 по 31.03.2023 підлягають чатковому задоволенню, а саме : в частині стягнення з відповідача в сумі 2 678,37 грн 3% річних (виходячи з суми простроченого грошового зобов`язання (167 112,00 грн) за період, заявлений позивачем, тобто з 17.09.2022 року по 30.03.2023 року (195 днів).

В частині стягнення з відповідача 19 641,38 грн процентів за користування чужими грошовими коштами позовні вимоги задоволенню не підлягають.

При цьому, суд звертає увагу на те, що застосування судом норм права, які підлягають застосуванню в частині позовних вимог щодо стягнення з відповідача відсотків (ст. 625 ЦК України), є одним із засобів реалізації принципу процесуальної економії, який спрямований, у першу чергу, на пришвидшення розгляду справи та зменшення судових витрат (аналогічний правовий висновок викладений в ухвалі Верховного Суду від 24 травня 2021 року у справі № 9901/20/21).

Згідно із ч. 2-3 ст.13 ГПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ч.1 ст.73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За приписами ч.1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За приписами ч. 1 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до частини 5 статті 236 ГПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно із статтею 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України від 28.10.2010 №4241/03 Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін.

Відповідно до частини 23 рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006 у справі Проніна проти України за заявою №63566/00 суд нагадує, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення.

Судом досліджено всі докази, наявні у матеріалах справи.

Допустимих доказів в спростування зазначеного чи будь-яких інших обґрунтованих заперечень по суті спору відповідач суду не надав.

При цьому інші доводи та заперечення сторін судом почуті, проте не оцінюються як обґрунтовані та правомірні, оскільки не впливають на зроблені судом висновки.

Отже, з аналізу наведених норм права та поданих доказів суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача грошових коштів у розмірі 167 112,00 грн, набутих без достатньої правової підстави та 3% річних у розмірі 2 678,37 грн, підтверджені документально та нормами матеріального права, відповідачем не спростовані, а тому підлягають задоволенню. В частині позовних вимог щодо стягнення з відповідача 19 641,38 грн процентів за користування чужими грошовими коштами задоволенню не підлягають.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд виходить із наступного.

У відповідності до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на відповідача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог у розмірі 2 546,86 грн.

Керуючись статтями 129, 232-233, 236, 237-238, 240, 252 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити часково.

2. Стягнути з Приватного підприємства "Торгівельний центр "Київ" (вул.Зіньківська, б. 6, м. Полтава, Полтавська область, 36029, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "САНТЕРМ-ТРЕЙД" (вул. Старий Поділ, б. 4, приміщення 403, м. Полтава, Полтавська область, 36022, ) грошові кошти у розмірі 167 112,00 грн, набуті без достатньої правової підстави, 2 678,37 грн 3% річних, 2 546,86 грн витрат по сплаті судового збору.

Видати наказ з набранням цим рішенням законної сили.

3. В частині позовних вимог щодо стягнення з відповідача 19 641,38 грн процентів за користування чужими грошовими коштами у задоволенні позову відмовити.

4. Рішення надіслати учасникам справи в порядку, встановленому статтею 242 ГПК України.

Рішення підписане 12.06.2023 року.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції (ст. 257 ГПК України).

Суддя О.В.Ківшик