ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" квітня 2023 р. Справа№ 925/175/22

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Тищенко А.І.

суддів: Михальської Ю.Б.

Скрипки І.М.

секретар судового засідання: Бендюг І.В.,

за участю представників сторін: згідно протоколу судового засідання від 25.04.2023,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу Приватного підприємства "Мар`янівське - 2014"

на рішення Господарського суду Черкаської області

від 06.01.2023

у справі № 925/175/22 (суддя Скиба Г.М.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Адванс-Лізинг"

до Приватного підприємства "Білоусівське",

Приватного підприємства "Мар`янівське-2014"

про солідарне стягнення 4492836,21 грн заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2022 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Адванс-Лізинг" звернулось до Господарського суду Черкаської області з позовом до Приватного підприємства "Білоусівське" та Приватного підприємства "Мар`янівське-2014" з вимогами про солідарне стягнення грошових коштів у сумі 4492836,21 грн, з яких: 1256761,05 грн заборгованості за договором фінансового лізингу від 20.07.2018 №71ФЛ-18, 3236075,16 грн 70% річних від простроченої суми.

Позовні вимоги мотивовано неналежним виконанням відповідачем-1 зобов`язань за договором фінансового лізингу №71ФЛ-18 від 20.07.2018. Вимоги до відповідача-2 виникли на підставі договору поруки №1П/71ФЛ-18 від 20.07.2018.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та його мотиви

Рішенням Господарського суду Черкаської області від 06.01.2023 у справі №925/175/22 позовні вимоги задоволено повністю.

На підставі рішення суду з Приватного підприємства "Білоусівське" та Приватного підприємства "Мар`янівське-2014" підлягає солідарному стягненню на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Адванс-Лізинг" 4 492 836, 21 грн заборгованості та обтяжень боргу, 67 392, 54 грн судового збору.

Приймаючи рішення, суд першої інстанції виходив з встановлених обставин прострочення виконання відповідачем-1 зобов`язань зі своєчасної сплати лізингових платежів.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги, письмових пояснень та узагальнення їх доводів

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, Приватне підприємство "Мар`янівське - 2014" звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі, мотивуючи свої вимоги тим, що судом першої інстанції не в повній мірі було досліджено письмові докази та надано їм правову оцінку.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач вказує, що ні засновнику, ні керівнику відповідача-2, які виконували свої обов`язки на час розгляду справи у суді першої інстанції не було відомо про договір поруки та чи взагалі попередніми засновниками відповідача-2 надавались повноваження директору на вчинення такого значного правочину. Крім того, судом не взято до уваги ті обставини, що 20.07.2018 між сторонами договору фінансового лізингу було укладено додаткову угоду №1, якою було змінено зобов`язання без згоди поручителя.

Скаржник вказує також, що договір фінансового лізингу був розірваний та об`єкт лізингу був повернути лізингодавцю, у зв`язку з чим у останнього відсутнє право вимагати оплати вартості об`єкту лізингу.

Узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу та заперечень проти пояснень відповідача

Заперечуючи проти вимог апеляційної скарги, позивач подав відзив, у якому просить апеляційну скаргу Приватного підприємства "Мар`янівське - 2014" залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. Так, позивач вказує, що відповідачем-2 не надано доказів належного, повного та своєчасного розрахунку за договором лізингу за отримане майно, не надано свого математичного контр розрахунку вимоги позивача та докази повернення техніки.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем-1 не було надано відзив на апеляційну скаргу, що, в свою чергу, не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції, відповідно до частини 3 статті 263 Господарського процесуального кодексу України.

Явка представників у судове засідання

Представник відповідачів в судове засідання 24.05.2023 не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки відподвіач-1 суд не повідомив.

Водночас, 24.04.2023 через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів суду від Приватного підприємства "Мар`янівське - 2014" надійшло клопотання про розгляд справи без присутності представника відповідача-2.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 120 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до частини першої статті 202 Господарського процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: неявки в судове засідання учасника справи ( його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки (частина третя статті 202 Господарського процесуального кодексу України).

Застосовуючи згідно статті 3 Господарського процесуального кодексу України, статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справи частину 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, колегія суддів зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії»(«Alimentaria Sanders S.A. v. Spain») від 07.07.1989).

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінку сторін, предмет спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі «Смірнова проти України»).

З огляду на викладене, а також враховуючи те, що явка представників учасників справи в судові засідання не була визнана обов`язковою, судочинство здійснюється, серед іншого, на засадах рівності та змагальності сторін і учасники судового провадження на власний розсуд користуються наданими ним процесуальними правами, зокрема, правом на участь у судовому засіданні, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про можливість здійснення розгляду апеляційної скарги у даній справі за відсутності представників відповідачів.

Обставини справи встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

Як підтверджено матеріалами справи та не заперечується сторонами, 20.07.2018 між ТОВ "Адванс-Лізинг" (лізингодавець) та ПП "Білоусівське" (лізингоодержувач) укладено договір фінансового лізингу №71ФЛ-18 (далі - договір фінансового лізингу), відповідно до пункту 1.1 якого лізингодавець передав на умовах фінансового лізингу у платне користування предмет лізингу, а лізингоодержувач прийняв предмет лізингу (комбайн зернозбиральний марка Case IH, модель 6140, візок для транспортування жниварки ЛАН-2, жатка для збирання кукурудзи марка Case IH модель 2108, заводський код MRX870) та зобов`язався вносити лізингові платежі на умовах договору згідно додатків до договору.

Згідно з пунктом 2.1. договору фінансового лізингу вартість майна становить гривневий еквівалент 260000,00 доларів США, що розраховуються за курсом продажу долару США, встановленому у міжбанківській інформаційній системі «Укрділінг», сформованим на 16:00 за Київським часом на дату, що передує даті укладення цього договору, збільшеного на розмір зборів (податків), пов`язаних із здійсненням операцій купівлі іноземної валюти юридичними особами, та на дату укладення цього договору становить 6 877000,00 грн, у тому числі ПДВ 1 146 166,67 грн.

Пунктом 4.1. договору фінансового лізингу сторони погодили, що предмет лізингу передається лізингодавцем та приймається в лізинг лізингоодержувачем впродовж 5 календарних днів з моменту сплати лізингоодержувачем лізингодавцю авансового платежу, а також комісії, зазначеної в п. 3.3. договору, та лиш після виконання лізингоодержувачем вимог щодо страхування майна.

Передача предмету лізингу підтверджена актом приймання-передачі від 17.09.2018 (а.с.38).

Умовами пункту 3.1 договору фінансового лізингу сторони погодили, що усі платежі за договором відповідач зобов`язаний здійснювати в національній валюті України (гривні) відповідно до умов цього договору та додатку №2 «Графік внесення лізингових платежів» до договору (надалі - графік) шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок позивача, вказаний у цьому договорі.

Розмір, склад, терміни сплати лізингових платежів встановлюються у графіку (п. 3.4. договору фінансового лізингу).

Згідно з пунктами 11.1 та 11.2. договору фінансового лізингу ціна цього договору становить гривневий еквівалент 306753, 31 дол. США, що за Міжбанківським курсом договору на дату його укладення становить 8 113 625, 05 грн, у тому числі ПДВ 1 146 166,67 грн.

Ціна договору складається з гривневих еквівалентів: вартості майна, платежів як винагороди (комісії) лізингодавцю за отримане у лізинг майно та одноразової комісії, визначених у доларах.

18.09.2018 між сторонами укладено додаткову угоду №1 до договору фінансового лізингу, якою внесено зміни до договору, а саме викладено пункти 11.2.1, 11.1. та графік лізингових платежів (додаток №2) у новій редакції.

Так, враховуючи додаткову угоду №1 від 18.09.2018 сторонами узгоджено наступний графік внесення лізингових платежів по комбайну зернозбиральному CASE IH 6140/Візок для транспортування жниварок ЛАН-2:

01.10.2018 платіж 25652,75 доларів США;

20.10.2018 платіж 14508,88 доларів США;

20.11.2018 платіж 3086,87 доларів США;

20.12.2018 платіж 14356,00 доларів США;

20.01.2019 платіж 14203,13 доларів США;

20.02.2019 платіж 2654,08 доларів США;

20.03.2019 платіж 2121,93 доларів США;

20.04.2019 платіж 2053,48 доларів США;

20.05.2019 платіж 24503,57 доларів США;

20.06.2019 платіж 1757,59 доларів США;

20.07.2019 платіж 1816,18 доларів США;

20.08.2019 платіж 13007,00 доларів США;

20.09.2019 платіж 12805,40 доларів США;

20.10.2019 платіж 12701,24 доларів США;

20.11.2019 платіж 12509,51 доларів США;

20.12.2019 платіж 12395,49 доларів США;

20.01.2020 платіж 12242,61 доларів США;

20.02.2020 платіж 840,92 доларів США;

20.03.2020 платіж 898,92 доларів США;

20.04.2020 платіж 869,92 доларів США;

20.05.2020 платіж 898,92 доларів США;

20.06.2020 платіж 869,92 доларів США;

20.07.2020 платіж 66700,95 доларів, а всього 253455,26 доларів США.

Графік внесення лізингових платежів по жатці для збирання кукурудзи модель 2108 (код MRX870):

01.10.2018 платіж 3875,71 доларів США;

20.10.2018 платіж 2142,21 доларів США;

20.11.2018 платіж 365,46 доларів США;

20.12.2018 платіж 2118,43 доларів США;

20.01.2019 платіж 2094,65 доларів США;

20.02.2019 платіж 298,13 доларів США;

20.03.2019 платіж 330,08 доларів США;

20.04.2019 платіж 319,43 доларів США;

20.05.2019 платіж 3811,67 доларів США;

20.06.2019 платіж 273,40 доларів США;

20.07.2019 платіж 282,52 доларів США;

20.08.2019 платіж 2023,31 доларів США;

20.09.2019 платіж 1991,95 доларів США;

20.10.2019 платіж 1975,75 доларів США;

20.11.2019 платіж 1945,92 доларів США;

20.12.2019 платіж 1928,19 доларів США;

20.01.2020 платіж 1904,41 доларів США;

20.02.2020 платіж 130,81 доларів США;

20.03.2020 платіж 139,83 доларів США;

20.04.2020 платіж 135,32 доларів США;

20.05.2020 платіж 139,83 доларів США;

20.06.2020 платіж 135,32 доларів США;

20.07.2020 платіж 10375,72 доларів, а всього 38738,05 доларів США.

Відповідно до п. 2 додаткової угоди №1 від 18.09.2018 до договору фінансового лізингу враховуючи зміну строків платежу за графіком, сторони дійшли згоди продовжити строк дії договору до 20.07.2020 включно.

Отже, у період з жовтня 2018 року до липня 2020 року відповідач-1 мав сплатити позивачеві 292193,26 доларів США.

Натомість у спірному періоді відповідач-1 сплатив позивачу загальну суму 248142,75 доларів США, у зв`язку з чим у останнього виникла перед позивачем заборгованість у розмірі 44050,51 доларів США.

Відповідно до п.10.3 договору у випадку несплати відповідачем-1 чергового лізингового платежу позивач при зверненні до суду має право використовувати Міжбанківський курс на дату, що передує даті складання позовної заяви.

Тобто станом на 25.01.2022 заборгованість відповідача-1 перед позивачем складає 44050,51 доларів США, що еквівалентно 1256761,05 грн з врахуванням Міжбанківського курсу долара США = 28,53 грн.

Крім того, на суму заборгованості позивач з врахуванням п.8.1 договору та додаткової угоди №1 нарахував відповідачеві-1 113427,10 доларів США відсотків річних (за ставкою 70%) із посиланням на приписи ст.175 ГК України та ч.2 ст.625 ЦК України, що еквівалентно 3236075,16 грн із врахуванням Міжбанківського курсу долара США = 28,53 грн станом на 24.01.2022 (розрахунок 70% річних за прострочення платежів по двох предметах лізингу, а.с.4-5).

Крім того, судом встановлено, що 20.07.2018 між ТОВ "Адванс-Лізинг" (сторна-1, лізингодавець), ПП "Мар`янівське-2014" (сторна-2, поручитель) та ПП «Білоусівське» (сторна-3, лізингоодержувач) було укладено договір поруки №1П/71ФЛ-18 (далі - договір поруки), відповідно до пункту 1.1 якого предметом цього договору є зобов`язання поручителя перед лізингодавцем в повному обсязі солідарно відповідати за виконання лізингоодержувачем своїх зобов`язань перед лізингодавцем, які випливають з умов договору фінансового лізингу №71ФЛ-18, а також усіх додаткових угод до нього, які можуть бути укладені відповідачем-1 до закінчення строку дії договору фінансового лізингу №71ФЛ-18 від 20.07.2018 (основний договір).

Як вбачається з матеріалів справи, позивач звертався до відповідачів з вимогами вих.№220124/1 від 24.01.2022 та вих.. №220124/2 від 24.01.2022 про сплату заборгованості, однак відповідачі на неї не відреагували, заборгованість за договором не погасили.

Порушення права позивача на своєчасне і повне задоволення лізингових платежів на умовах договорів лізингу та поруки та ухилення відповідачів від внесення плати за предмет лізингу стало підставою для звернення позивача з даним позовом до суду.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

Імперативними приписами статті 269 Господарського процесуального кодексу України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Суд, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскарженого рішення, заслухавши пояснення представника позивача, дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з таких підстав.

Відповідно до частин 1, 2 статті 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно зі статтями 11, 509 Цивільного кодексу України договір є підставою виникнення цивільних прав і обов`язків (зобов`язань), які мають виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до вказівок закону, договору (ст. 526 Цивільного Кодексу України), а одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускаються (ст. 525 Цивільного кодексу України).

Відповідно до частини 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

За своїм змістом та правовою природою укладений між сторонами правочин є договором фінансового лізингу, який підпадає під правове регулювання норм статті 292 Господарського кодексу України та Закону України "Про фінансовий лізинг". Одночасно, відповідно до статті 2 вказаного нормативно-правового акту відносини, що виникають у зв`язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг (статті 806-809), найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.

Отже, з огляду на встановлений статтею 204 Цивільного кодексу України принцип правомірності правочину, суд приймає до уваги договір як належну підставу у розумінні норм статті 11 названого Кодексу України для виникнення у позивача та відповідача взаємних цивільних прав та обов`язків.

Так, відповідно до частини 2 статті 1 Закону України "Про фінансовий лізинг" за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов`язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату.

Згідно з частиною 2 статті 10 Закону України "Про фінансовий лізинг" лізингодавець зобов`язаний, зокрема, у передбачені договором строки надати лізингоодержувачу предмет лізингу у стані, що відповідає його призначенню та умовам договору.

У статті 11 вказаного Закону передбачено, що лізингоодержувач зобов`язаний прийняти предмет лізингу та користуватись ним відповідно до його призначення та умов договору.

За приписами пункту 3 частини 2 статті 11 Закону України "Про фінансовий лізинг" лізингоодержувач зобов`язаний своєчасно сплачувати лізингові платежі.

Предметом договору лізингу може бути неспоживна річ, визначена індивідуальними ознаками та віднесена відповідно до законодавства до основних фондів (частина 1 статті 807 Цивільного кодексу України та статті 3 Закону України "Про фінансовий лізинг").

Як вказувалось вище, предметом лізингу є комбайн зернозбиральний марки Case IH, модель 6140, візок для транспортування жниварки ЛАН-2, жатка для збирання кукурудзи марки Case IH модель 2108, заводський код MRX870.

Матеріалами справи підтверджено, що на виконання умов договору позивачем було передано, а відповідачем прийнято у лізинг предмет лізингу, про що сторонами складено та підписано акт приймання-передачі від 17.09.2018 (додаток №3 до договору фінансового лізингу).

Разом з тим доказів належного виконання відповідачем-1 зобов`язань зі своєчасної та повної оплати лізингових платежів відповідачем не надано.

Крім того, як зазначалось вище, 20.07.2018 було укладено договір поруки до договору фінансового лізингу, за умовами якого відповідач-2 в повному обсязі відповідає перед позивачем за виконання відповідачем-1 своїх зобов`язань за договором фінансового лізингу №71ФЛ-18, а також усіх додаткових угод до нього, які можуть бути укладені відповідачем-1 до закінчення строку дії договору фінансового лізингу №71ФЛ-18 від 20.07.2018.

Згідно пункту 1.3. договору поруки поручитель свідчить, що він ознайомлений зі змістом основного договору та обсягом зобов`язань лізингоодержувача за основним договором, повністю з ним згоден, ніяких заперечень, а також непорозумінь щодо його положень не має. Для внесення будь-яких змін та доповнень до основного договору лізингодавцю та лізингоодержувачу не потрібно отримувати згоду поручителя на внесення таких змін.

Колегія суддів визначає безпідставними та не підтвердженими належними доказами посилання відповідача-2 на ті обставини, що ні засновнику, ні керівнику відповідача-2, які виконували свої обов`язки на час розгляду справи у суді першої інстанції не було відомо про договір поруки та чи взагалі попередніми засновниками відповідача-2 надавались повноваження директору на вчинення такого значного правочину.

Крім того, положеннями статті 204 Цивільного кодексу України встановлено презумпцію правомірності правочину, а саме передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом (нікчемний правочин) або якщо він визнаний судом недійсним оспорюваний правочини).

Водночас, відповідачем-2 не надано доказів визнання недійсним договору поруки за рішенням суду.

Крім того, колегія суддів звертає увагу апелянта на пункт 1.3. договору поруки, відповідно до якого для внесення будь-яких змін та доповнень до основного договору лізингодавцю та лізингоодержувачу не потрібно отримувати згоду поручителя на внесення таких змін. А відтак є безпідставними посилання скаржника на те, що укладенням додаткової угоди №1 до договору фінансового лізингу сторони такого договору змінили зобов`язання без згоди поручителя.

Відповідачами доводів позивача щодо прострочення сплати лізингових платежів належними та достатніми доказами не спростовано. Факт прострочення сплати лізингових платежів підтверджений матеріалами справи.

Позивач просить стягнути заборгованість солідарно з обох відповідачів на підставі підписаного договору поруки.

З огляду на викладене, матеріалами справи підтверджено, що станом на 25.01.2022 солідарна заборгованість відповідачів перед позивачем становить 44050,51 доларів, що по міжбанківському курсу становить 1256761,05 грн (1 долар = 28,53 грн).

Відтак, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що позовна вимога про стягнення з відповідачів основної заборгованості є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню повністю в сумі 1256761,05 грн.

Позивачем також заявлено до солідарного стягнення з відповідачів 3236075,16 грн - 70 % річних від простроченої суми.

Статтею 610 Цивільного кодексу України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (частина 1 статті 612 Цивільного кодексу України).

Пунктом 8.1. договору фінансового лізингу передбачено, що у випадку,якщо лізингоодержувач порушить строк оплати будь-якого лізингового платежу, який встановлений в графіку. Лізингоодержувач несе відповідальність перед лізингодавцем у вигляді сплати 70% річних від суми заборгованості по лізинговому платежу (відповідно до ч. 2 ст 625 ЦК України).

Так, частиною 1 статті 625 Цивільного кодексу України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Згідно з частиною 2 статті 625 Цивільного Кодексу України за прострочення виконання грошового зобов`язання настає відповідальність у вигляді сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також сплати трьох процентів річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3% річних відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми.

Подібні правові висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 09.02.2021 у справі №520/17342/18, від 19.06.2019 у справі №703/2718/16-ц (провадження №14-241цс19) та від 19.06.2019 у справі №646/14523/15-ц (провадження №14-591цс18), від 13.11.2019 у справі №922/3095/18 (провадження №12-105гс19), від 13.03.2020 у справі №902/417/18 (провадження №12-79гс19).

Як встановлено судом, заборгованість відповідача-1 по лізингових платежах по комбайну зернозбиральному CASE IH 6140 виникла з 01.10.2018 і підвищені відсотки нараховані за період з 01.10.2018 по 16.12.2021, а всього 99520,12 доларів США.

Заборгованість відповідача-1 по лізингових платежах по жатці зернозбиральній до комбайну зернозбирального CASE модель 2108 виникла з 01.10.2018 і підвищені відсотки нараховані за період з 01.10.2018 по 25.08.2021, а всього 13906,98 доларів США (сума 113427,10 доларів США), що по міжбанківському курсу 28,53 грн станом на 24.01.2022 становить 3236075,16 грн.

Враховуючи встановлений судом факт прострочення відповідачем-1 грошового зобов`язання перед позивачем та те, що право на стягнення відсотків річних за весь період прострочення встановлено сторонами у договорі фінансового лізингу та договорі поруки, вимога позивача про солідарне стягнення з відповідачів 3236075,16 грн - 70 % річних є правомірною, обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню за розрахунком позивача, перевіреним судом.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо задоволення позову та стягнення солідарно з відповідачів 1256761,05 грн основного боргу та 3236075,16 грн - 70% річних від простроченої суми.

Стосовно доводів скаржника про те, що договір фінансового лізингу був розірваний та об`єкт лізингу був повернутий лізингодавцю, у зв`язку з чим у останнього відсутнє право вимагати оплати вартості об`єкту лізингу, колегія судів зазначає таке.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач підтверджує дострокове розірвання договору фінансового лізингу та звертає увагу суду на той факт, що відповідач-1 станом на сьогоднішній день не повернув лізингодавцеві майно.

Як зазначає позивач, у зв`язку з відмовою відповідачем-1 повернути майно позивачу, приватним нотаріусом Кучер А.А. видано виконавчий напис зареєстрований в реєстрі за №1001 від 23.04.2020р. щодо повернення (вилучення та переданим) від ПРИВАТНОГО ПІДПРИЄМСТВА"" "БІЛОУСІВСЬКЕ", до ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ "АДВАНС-ЛІЗИНГ", наступного майна:

- комбайн зернозбиральний: марка Саsе ІН, модель 6140, Сер. № YHG015204,2017 р.в.;

- візок для транспортування жниварок ЛАН-2, Сер. № 2018 р.в.

- жатка для збирання кукурудзи марка Саsе ІН модель 2108, (заводський код МRХ870) Сер. № 786646008, 2017 р.в.,

які були передані в користування на умовах фінансового лізингу за договором № 71ФЛ-18 від 20.07.2018, внаслідок чого приватним виконавцем Бурмага Є.А. було відкрито виконавче провадження №62340605.

Відповідно до частини 7 статті 17 Закону України «Про фінансовий лізинг» лізингові платежі, сплачені лізингоодержувачем за договором фінансового лізингу до дати односторонньої відмови лізингодавця від договору фінансового лізингу або його розірвання, не підлягають поверненню лізингоодержувачу, крім випадків, коли одностороння відмова від договору фінансового лізингу або його розірвання здійснюються до моменту передачі об`єкта фінансового лізингу лізингоодержувачу. Лізингодавець має право стягнути з лізингоодержувача заборгованість із сплати лізингових платежів на дату розірвання договору, а також збитки, неустойку (штраф, пеню), інші витрати, у тому числі понесені лізингодавцем у зв`язку із вчиненням виконавчого напису нотаріусом.

Пунктом 6.1.1. договору фінансового лізингу позивач має право відмовитися від договору та вимагати повернення предмета лізингу від лізингоодержувача у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса, якщо лізингоодержувач не сплатив лізинговий платіж частково або у повному обсязі та прострочення оплати становить більше 30 (тридцяти) календарних днів.

Вилучення майна у лізингоодержувача не звільняє останнього від обов`язку сплати всіх несплачених до дати вилучення майна платежів, передбачених договором, в тому числі несплаченої суми штрафних санкцій і відшкодування заподіяної шкоди.

Доказів повернення майна відповідачем-1 позивачу до суду не надано.

Таким чином, укладений між сторонами у справі договір про фінансовий лізинг хоча і був достроково розірваний позивачем в односторонньому порядку, однак в частині умов, які передбачали право позивача нарахувати та обов`язок відповідача сплатити плату за користування об`єктом лізингу після розірвання договору, залишався чинним до моменту повернення лізингоодержувачем об`єкта лізингу.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному та повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

У викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.05.2020 у справі № 909/636/16.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N303-A, п. 29).

Отже, з огляду на вищевикладене та встановлені фактичні обставини справи, суд надав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмета доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

При цьому, слід зазначити, що іншим доводам апелянта оцінка судом не надається, адже, вони не спростовують встановлених судом обставин, та не впливають на результат прийнятого рішення.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний господарський суд погоджується із висновками місцевого суду як законними, обґрунтованими обставинами й матеріалами справи, детальний аналіз яких, як і нормативне обґрунтування прийнятого судового рішення наведено місцевим судом, підстав для скасування його не знаходить. Доводи апелянта по суті його скарги в межах заявлених вимог, як безпідставні й необґрунтовані не заслуговують на увагу, оскільки не підтверджуються жодними доказами по справі й не спростовують викладених в судовому рішенні висновків.

Оцінюючи вищенаведені обставини, колегія приходить до висновку, що рішення Господарського суду Черкаської області від 06.01.2023 у справі №925/175/22 обґрунтоване, відповідає обставинам справи і чинному законодавству, а отже, підстав для його скасування не вбачається, у зв`язку з чим апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно зі статтею 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на заявника.

Враховуючи ви ще викладене та керуючись статтями керуючись статтями 129, 269, 270, 273, пунктом 1 частини 1 статті 275, статтями 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Приватного підприємства "Мар`янівське - 2014" на рішення Господарського суду Черкаської області від 06.01.2023 у справі №925/175/22 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Черкаської області від 06.01.2023 у справі №925/175/22 залишити без змін.

Матеріали справи №910/9478/21 повернути до Господарського суду Черкаської області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у порядку, передбаченому статтями 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст складено: 12.06.2023 після виходу колегії суддів з відпустки.

Головуючий суддя А.І. Тищенко

Судді Ю.Б. Михальська

І.М. Скрипка