ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" червня 2023 р. Справа№ 910/218/22

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Тищенко О.В.

суддів: Станіка С.Р.

Шаптали Є.Ю.

без виклику учасників справи,

розглянувши апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Еталон»

на рішення Господарського суду міста Києва від 20.10.2022

у справі №910/218/22 (суддя Босий В.П.)

за позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Еталон»

до Фізичної-особи підприємця Семеренка Олександра Олександровича

про стягнення 104 355,96 грн

ВСТАНОВИВ:

Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Еталон» (надалі - ПрАТ «Страхова компанія «Еталон») звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Фізичної-особи підприємця Семеренка Олександра Олександровича (надалі - ФОП Семеренко О.О.) про стягнення 104355,96 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем грошового зобов`язання за договором доручення на представництво страховика щодо укладення договорів страхування №31100-062 від 14.01.2021, у зв`язку з чим позивач вказує на наявність заборгованості у розмірі 87669,60 грн., а також заявляє про стягнення з відповідача пені у розмірі 11040,56 грн., 3% річних у розмірі 1902,31 грн. та інфляційних у розмірі 3743,49 грн.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 20.10.2022 у задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.

Суд першої інстанції виходив з того, що в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази як передачі позивачем відповідачу будь-яких бланків полісів ОСЦПВВНТЗ на підставі Договору, так і укладення відповідачем із страхувальниками договорів страхування за спірними бланками полісів, а наданий позивачем перелік договорів по яких відповідач не перерахував страхові платежі, складений ним в односторонньому порядку, не свідчить по об`єктивність такого доказу.

Не погодившись із зазначеним рішенням, Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Еталон» звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, у якій просить суд скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 20.10.2022 у справі №910/218/22 та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Скаржник вважає, що місцевий господарський суд, не повно та не об`єктивно з`ясував усі фактичні обставини справи, не дослідив і не надав правової оцінки наявним у матеріалах справи доказам, а тому, на думку скаржника, таке рішення прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права та підлягає скасуванню.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29.11.2022 сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Попікова О.В., судді: Корсак В.А., Євсіков О.О.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 14.12.2022 витребувано з Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/218/22; відкладено вирішення питання щодо подальшого руху апеляційної скарги Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Еталон» на рішення Господарського суду міста Києва від 20.10.2022 у справі №910/218/22 до надходження матеріалів даної справи до Північного апеляційного господарського суду.

21.12.2022 матеріали справи №910/218/22 надійшли до Північного апеляційного господарського суду.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 22.12.2022 апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Еталон» на рішення Господарського суду міста Києва від 20.10.2022 у справі №910/218/22 залишено без руху. Надано апелянту строк на усунення недоліків.

04.01.2023 (електронною поштою) та 06.01.2023 до канцелярії Північного апеляційного господарського суду від апелянта надійшла заява про усунення недоліків з доказами сплати судового збору та клопотанням про поновлення строку на апеляційне оскарження.

У зв`язку з обранням судді Попікової О.В. членом Вищої ради правосуддя, протоколом повторного автоматизованого розподілу справи між суддями від 24.01.2023 у справі №910/218/22 визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя - Тищенко О.В., судді: Станік С.Р., Шаптала Є.Ю.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 25.01.2023 прийнято справу №910/218/22 за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Еталон» на рішення Господарського суду міста Києва від 20.10.2022 визначеною колегією суддів; поновлено пропущений строк на апеляційне оскарження та відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Еталон» на рішення Господарського суду міста Києва від 20.10.2022 у справі №910/218/22.

Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» №64/2022 від 24 лютого 2022 року, затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України.

Указом Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 14.03.2022 №133/2022, затвердженим Законом України від 15.03.2022 №2119-ІХ, зі змінами, внесеними Указом від 18.04.2022 №259/2022, затвердженим Законом України від 21.04.2022 №2212-ІХ, Указом від 17.05.2022 №341/2022, затвердженим Законом України від 22.05.2022 №2263-ІХ, Указом від 12.08.2022 №573/2022, затвердженим Законом України від 15.08.2022 №2500-ІХ, Указом від 07.11.2022 №757/2022, затвердженим Законом України від 16.11.2022 №2738-ІХ, Указом від 06.02.2023 №58/2023, затвердженим Законом України від 07.02.2023 №2915-IX, Указом від 01.05.2023 №254/2023, затвердженим Законом України від 02.05.2023 №3057-IX продовжено строк дії воєнного стану в Україні до 18 серпня 2023 року.

В силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Розумність тривалості провадження повинна визначатися з огляду на обставини справи та з урахуванням таких критеріїв: складність справи, поведінка заявника та відповідних органів влади, а також ступінь важливості предмета спору для заявника (рішення Суду у справах Савенкова проти України, no. 4469/07, від 02.05.2013, Папазова та інші проти України, no. 32849/05, 20796/06, 14347/07 та 40760/07, від 15.03.2012).

Колегія суддів вважає за можливе здійснити розгляд справи у розумний строк, застосувавши ст.ст. 2, 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 3 Конституції України та ст.ст. 2, 11 ГПК України.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 Господарського процесуального кодексу України спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Згідно з ч. 5 ст. 12 Господарського процесуального кодексу України для цілей цього Кодексу малозначними справами є, зокрема, справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. При цьому, частиною 7 вказаної статті визначено, що для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.

Колегією суддів враховано, що ціна поданого позову не перевищує 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 01.01.2022.

Частиною 5 статті 252 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Частиною 10 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України визначено, що апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Отже, справа №910/218/22 призначена до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін у справі.

У відповідності до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Згідно до ч. 1 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі.

Колегія суддів апеляційного господарського суду, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду слід залишити без змін з наступних підстав.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, 14.01.2021 між ПрАТ «Страхова компанія «Еталон» (довіритель) та ФОП Семеренком О.О. (повірений) укладено договір доручення на представництво страховика щодо укладення договорів страхування №31100-062 (надалі - «Договір»), відповідно до п. 2.1 за цим договором повірений приймає на себе зобов`язання страхового посередника, який за дорученням довірителя виконує частину його страхової діяльності, а саме:

- укладення полісів обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників, наземних транспортних засобів та договорів комплексного страхування подорожуючих;

- сприяння довірителю в укладенні договорів страхування за видами страхування, визначеними у додатку №5 до цього договору;

- пошук потенційних страхувальників та встановлення з ними відносин;

- пропонування страхувальникам страхових послуг страховика;

- консультування потенційних страхувальників щодо умов надання страховиком страхових послуг;

- проведення переговорів з потенційними страхувальниками на предмет укладення договорів страхування;

- приймання страхових платежів від страхувальників в порядку, передбаченому чинним законодавством України, з подальшим перерахуванням отриманих коштів страховику у строки, передбачені чинним законодавством України, та цим договором.

А довіритель зобов`язується забезпечити повіреного інформацією, документацією і сплачувати йому винагороду у порядку і на умовах передбачених цим договором.

Згідно з п.3.1.7. договору доручення позивач зобов`язувався приймати від повіреного надані послуги за Актом приймання-передачі наданих послуг (Додаток № 2 до цього Договору) протягом 5 робочих днів з моменту його отримання від повіреного.

Позивач зобов`язувався надати повіреному доступ до програмного забезпечення Зведена База Страхування /«insurance Studio» ІБІС 2004-2008 з метою оформлення повіреним полісів обов`язкового страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (п.3.1.8 договору доручення).

Відповідно до п.3.2.5 та п.3.2.6 договору доручення відповідач зобов`язувався укладати поліси ОСЦПВВНТЗ та договори комплексного страхування подорожуючих виключно з дотриманням вимог законодавства та Правил страхування і своєчасно переоформлювати на нові строки договори страхування, акуратно і розбірливо заповнювати передбачені в договорах страхування реквізити, не допускати виправлень; видавати належним чином заповнені поліси ОСЦПВВНТЗ (відповідні примірники страхувальника) на руки страхувальникам/застрахованим особам виключно після сплати страхувальником відповідного страхового платежу в повному розмірі, але не пізніше наступною дня від дати його сплати. Сплата страхового платежу має бути підтверджена відповідними платіжними документами (квитанція, платіжне доручення).

Згідно з п.3.2.8 договору доручення відповідач зобов`язувався здійснювати оформлення полісів обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності наземних транспортних засобів із застосуванням Зведеної бази страхування «Іnsurance Studio» ІБІС 2004-2008. У виключних випадках при яких заповнення полісів обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності наземних транспортних засобів здійснювалось вручну, вносити інформацію за такими полісами до Зведеної бази страхування «Іnsurance Studio» ІБІС 2004-2008 не пізніше дня, наступною за датою їх укладення. У виключних випадках технічної неможливості внесення інформації за такими полісами до Зведеної Бази Страхування «Insurance Studio» ІБІС 2004-2008 відправити CMC повідомлення щодо укладення полісу ОСЦПВВНТЗ на номер +57 або надіслати повідомлення на електронну пошту .

Відповідач зобов`язувався щодекадно надавати позивачеві звіт про укладені поліси ОСЦПВВНТЗ та договори комплексного страхування подорожуючих та розміри отриманих страхових платежів за встановленою формою (Додаток № І до цього Договору) (п.3.2.10 договору).

Згідно з п. 6.1. договору доручення повірений, який отримав від страхувальників страхові платежі по укладених полісах ОСЦПВВНТЗ та договорах комплексного страхування подорожуючих, не пізніше двох робочих днів, після їх отримання, перераховує ці кошти на поточний рахунок довірителя (згідно п.2 Положення про порядок провадження діяльності страховими посередниками, затверджену Постановою КМ України від 18.12.96 р. № 1523).

В травні 2021 року позивачем направлено на адресу відповідача претензію, в якій позивач просив відповідача сплатити заборгованість в сумі 109587,00 грн. на рахунок позивача.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 627 Цивільного кодексу визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частинами 1, 2, 7 ст. 15 Закону України «Про страхування» передбачено, що страхова діяльність в Україні може провадитися за участю страхових посередників. Страховими посередниками можуть бути страхові або перестрахові брокери, страхові агенти.

Посередницька діяльність страхових та перестрахових брокерів у страхуванні та перестрахуванні здійснюється як виключний вид діяльності і може включати консультування, експертно-інформаційні послуги, роботу, пов`язану з підготовкою, укладанням та виконанням (супроводом) договорів страхування (перестрахування), в тому числі щодо врегулювання збитків у частині одержання та перерахування страхових платежів, страхових виплат та страхових відшкодувань за угодою відповідно із страхувальником або перестрахувальником, інші посередницькі послуги у страхуванні та перестрахуванні за переліком, встановленим Уповноваженим органом.

Відповідно до ч. 1 ст. 1000 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором доручення одна сторона (повірений) зобов`язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки довірителя.

Згідно із ст. 1003 Цивільного кодексу України у договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності мають бути чітко визначені юридичні дії, які належить вчинити повіреному. Дії, які належить вчинити повіреному, мають бути правомірними, конкретними та здійсненними.

Відповідно до ст. 1006 Цивільного кодексу України повірений зобов`язаний:

1) повідомляти довірителеві на його вимогу всі відомості про хід виконання його доручення;

2) після виконання доручення або в разі припинення договору доручення до його виконання негайно повернути довірителеві довіреність, строк якої не закінчився, і надати звіт про виконання доручення та виправдні документи, якщо це вимагається за умовами договору та характером доручення;

3) негайно передати довірителеві все одержане у зв`язку з виконанням доручення.

Як стверджує позивач, за період з 14.01.2021 по 10.03.2021, відповідач уклав договори ОСЦПВВНТЗ із страхувальниками та отримав від них страхові платежі у загальній сумі 109587,00 грн., яка, як вважає позивач, складається з комісійної винагороди в сумі 21917,40 грн. та суми страхових платежів без врахування комісійної винагороди в сумі 87669,60 грн.

Оскільки від відповідача не надійшов платіж в сумі 87669,60 грн., позивач вважає, що відповідачем не виконане грошове зобов`язання із перерахування страхових платежів на підставі Договору доручення за період з 14.01.2021 по 10.03.2021.

Відповідно до ч. 3, 4 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 23.10.2019 у справі №917/1307/18.

З урахуванням наведеного принципу змагальності саме позивач у справі, який стверджує про порушення відповідачем зобов`язань за договором, мав довести ту обставину, на яку посилається в обґрунтування заявлених позовних вимог.

Згідно з ст. 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно з п.п. 2, 4, 5 ч. 2 ст. 42 Господарського процесуального кодексу України учасники справи зобов`язані сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; надавати суду повні і достовірні пояснення з питань, які ставляться судом, а також учасниками справи в судовому засіданні.

За положеннями ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно з ч.3 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. При цьому докази, які подаються до суду, повинні бути належними, тобто стосуватися предмета доказування, інакше суд не бере їх до розгляду згідно з ч. 1 ст. 76 Господарського процесуального кодексу України.

Як вбачається зі спірного договору доручення з метою оформлення повіреним полісів обов`язкового страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів позивач мав надати доступ до Зведеної Бази Страхування /«Іnsurance Studio» ІБІС 2004-2008, і лише у виключних випадках заповнення полісів здійснювалось вручну, з подальшим внесенням інформації до бази або відправленням CMC повідомлення або повідомлення на електронну пошту щодо укладення полісу.

Також, сторони обумовили приймання-передачу наданих послуг шляхом складання та підписання акту приймання-передачі наданих послуг.

Відповідач зобов`язувався щодекадно надавати позивачеві звіт про укладені поліси та розміри отриманих страхових платежів.

Тобто сторони у договорі доручення чітко визначили дії сторін та документи, які підтверджують факт надання послуг за спірним договором доручення. Проте, відповідні документи як докази на підтвердження доводів позивача суду не надані.

Як вірно зазначив місцевий господарський суд, наданий позивачем перелік договорів по яких відповідач не перерахував страхові платежі, складений ним в односторонньому порядку і не свідчить по об`єктивність такого доказу.

Отже, позивачем не надано належних доказів укладення відповідачем із страхувальниками договорів страхування за спірними бланками полісів та отримання відповідачем страхових платежів у загальній сумі 109587,00 грн.

Відсутність належних доказів факту укладення полісів обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів та договорів комплексного страхування подорожуючих, отримання відповідачем страхових платежів унеможливлює встановлення факту порушення прав позивача та відповідно стягнення грошових коштів з відповідача.

Колегія суддів звертає увагу, що сторона має довести ті обставини, на які вона посилається, і саме, такі належним чином вчинені дії позивача, за загальним правилом, є підставою для задоволення його позову. Водночас відсутність належного спростування іншою стороною обставин, на які посилається сторона без належного їх доведення, сама по собі не є підставою для задоволення позову, оскільки суперечить загальним принципам доказування у цивільних справах, встановлених процесуальним законом.

Аналогічні правові висновки зробила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі №129/1033/13-ц (провадження №14-400цс19) (п. 81 зазначеної постанови): "Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (див. постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.10.2018 у справі №910/18036/17, від 23.10.2019 у справі №917/1307/18 (п. 41)). Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (див. п. 43 постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23 .10.2019 у справі №917/1307/18)".

Отже, місцевий господарський суд дійшов висновку, з яким погоджується суд апеляційної інстанції, що позов є не обґрунтованим, оскільки позивачем належними, достовірними та допустимими доказами не доведено правомірності та законності позовних вимог, так само як і фактів порушення власних прав та інтересів відповідачем у справі.

Позивач в своїй апеляційній скарзі просив скасувати рішення місцевого господарського суду про відмову в задоволенні позову та додав до апеляційної скарги додаткові докази, а саме копію акту приймання-передачі бланків №BS-000003888 від 21.01.2021, копію акту приймання-передачі бланків №BS-000004248 від 22.02.2021 та копію додаткової угоди №2ЕД (електронний договір InCore) до договору доручення на представництво страховика щодо укладення договорів страхування №31100-062 від 14.01.2021.

Відповідно до ч.2 та 8 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Згідно з ч. 1 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (ч. 3 ст. 269 ГПК України).

Відповідно до висновку щодо застосування статей 80, 269 ГПК України, викладеного Верховним Судом у постанові від 18.06.2020 у справі №909/965/16, єдиний винятковий випадок, коли можливим є прийняття судом (у тому числі апеляційної інстанції) доказів з порушенням встановленого процесуальним законом порядку, це наявність об`єктивних обставин, які унеможливлюють своєчасне вчинення такої процесуальної дії, тягар доведення яких покладений на учасника справи (у даному випадку - позивача).

Отже, при поданні учасником справи доказів, які не були подані до суду першої інстанції, такий учасник справи повинен письмово обґрунтувати, в чому полягає винятковість випадку неподання зазначених доказів до суду першої інстанції у встановлений строк, а також надати відповідні докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від особи, яка їх подає. В той же час, у вирішенні питань щодо прийняття додаткових доказів суд апеляційної інстанції повинен повно і всебічно з`ясовувати причини їх неподання з урахуванням конкретних обставин справи і об`єктивно оцінити поважність цих причин. У разі прийняття додаткових доказів у постанові апеляційної інстанції мають зазначатися підстави такого прийняття.

У апеляційній скарзі апелянт зазначає про те, що причиною неподання таких доказів до суду першої інстанції було те, що акт приймання-передачі бланків №BS-000003888 від 21.01.2021, акт приймання-передачі бланків №BS-000004248 від 22.02.2021 та додаткова угода №2ЕД (електронний договір InCore) до договору доручення на представництво страховика щодо укладення договорів страхування №31100-062 від 14.01.2021 знаходились в головному офісі у м. Києві, до якого тимчасово не було доступу, оскільки для запобігання поширення коронавірусної хвороби співробітники виконували свої посадові обов`язки дистанційно. В подальшому, в зв`язку із збройною агресією російської федерації, указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» з 24.02.2022 на всій території України введено воєнний стан. Таким чином, позивач посилається на наявність непереборних обставин, що ускладнювали належну підготовку документів, пересування представника позивача та подачу додаткових доказів до суду першої інстанції.

Проте, колегія суддів зауважує позивачу на тому, що, як свідчать матеріали справи позовна заява була направлена до суду 30.12.2021, ухвалу про відкриття провадження у справі від 14.01.2022, він отримав 24.01.2022, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення з штрих-кодовим ідентифікатором 600 (а.с. 36), а відтак, позивач мав можливість скористатись своїми процесуальними правами. Тим більше, що в силу вимог ст. 13, 73, 74 Господарського процесуального кодексу України, саме на позивача покладено обов`язок подати докази разом з поданням позовної заяви. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відтак, сторони звертаючись до суду повинні враховувати те, що визначення та наповнення доказової бази переданого на розгляд суду спору покладаються саме на сторони, а не на суд.

Крім того, якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи, в даному випадку позивач, повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Або ж якщо докази, не подані у встановлений законом строк та подаються після встановлених строків, то в силу вимог Господарського процесуального кодексу України неможливість подання доказів у цей строк повинна бути письмово доведена позивачем до суду та належним чином обґрунтована.

Водночас, з матеріалів справи вбачається, що позивач не повідомляв місцевий господарський суд про неможливість подачі доказів разом з позовною заявою, з причин, які б об`єктивно не залежали від нього, та відповідно не заявляв клопотання про продовження строків для таких процесуальних дій.

Отже, наведені заявником обґрунтування не відповідають таким критеріям, як "винятковість випадку" та "причини, що об`єктивно не залежать від особи" у розумінні ч. 3 ст. 269 ГПК України.

Крім того, згідно зі ст. 1 Закону України від 12.05.2015 № 389-VIII «Про правовий режим воєнного стану» (далі - Закон №389-VIII) воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Частинами 1 та 4 ст.26 Закону № 389-VIII встановлено, що правосуддя на території, на якій введено воєнний стан, здійснюється лише судами. Створення надзвичайних та особливих судів не допускається.

У період дії воєнного стану не можуть бути припинені повноваження Президента України, Верховної Ради України, Кабінету Міністрів України, Національного банку України, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, судів, органів прокуратури, органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, розвідувальних органів та органів, підрозділи яких здійснюють контррозвідувальну діяльність (частини 1 ст.10 Закону № 389-VIII).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.11.2022 у справі №990/115/22 (провадження № 11-107заі22) викладено така правова позиція: «Введення на території України воєнного стану не зупинило перебіг процесуальних строків звернення до суду. Питання поновлення процесуального строку у випадку його пропуску з причин, пов`язаних із запровадженням воєнного стану в Україні, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням доводів, наведених у заяві про поновлення такого строку. Сам по собі факт запровадження воєнного стану в Україні не є підставою для поновлення процесуального строку. Такою підставою можуть бути обставини, що виникли внаслідок запровадження воєнного стану та унеможливили виконання учасником судового процесу процесуальних дій протягом установленого законом строку».

Таким чином, лише саме посилання позивача на введення воєнного стану на території України не може бути поважною причиною для не подання ним доказів в передбачений законодавством процесуальний строк, оскільки позивач не зазначає конкретних обставин, які унеможливили надання відповідних доказів до суду першої інстанції, при цьому, позивач був обізнаний про розгляд справи, та, як сам зазначає, надає до апеляційної скарги докази, що були у нього станом на 24.02.2022, але не наводить обставин, що заважали надати ці докази до суду першої інстанції, хоча справа розглядалась в місцевому господарському суді 9 місяців.

Отже, позивач не довів, що неможливість вчинення відповідної процесуальної дії зумовлена саме обмеженнями, впровадженими у зв`язку з воєнним станом. Необхідним є наведення конкретних обставин та надання скаржником відповідних доказів на підтвердження їх існування, а також доведення їх впливу на своєчасність реалізації своїх прав.

Колегія суддів зазначає, що надані скаржником докази не були предметом розгляду господарським судом, при цьому позивач не наводить обґрунтувань винятковості випадку та причин, що об`єктивно не залежали від нього, надати вищезазначені докази, що знаходились у позивача, до суду першої інстанції, що є підставою для не прийняття нових доказів в суді апеляційної інстанції в силу норм ст.80, 269 Господарського процесуального кодексу України.

Крім того, в обґрунтування апеляційної скарги, позивач вказує, що завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Відтак, позивач вважає, що з наданих доказів вбачається, що відповідач порушив умови договору, а господарським судом не з`ясовано всіх обставин справи, що мають значення для справи чим порушив принцип всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів.

Відповідно до ст. 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.

Верховний Суд неодноразово звертався до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі N 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі N 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі N 902/761/18, від 04.12.2019 у справі N 917/2101/17, від 31.03.2021 у справі N 923/875/19).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 86 ГПК України).

А тому, наданий позивачем договір доручення на представництво страховика щодо укладення договорів страхування №31100-062 від 14.01.2021 та перелік договорів по яких Семеренко О.О. не перерахував страхові платежі на користь позивача, в розумінні вірогідності доказів не дають підстав вважати доведеними обставини, на які посилається позивач.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позову. Позивачем, ані під час розгляду справи у суді першої інстанції, ані під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції не було доведено належними та допустимими доказами укладення відповідачем зі страхувальниками полісів обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів та договорів комплексного страхування подорожуючих, а також отримання відповідачем страхових платежів у період з 14.01.2021 по 10.03.2021.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 275 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів апеляційного господарського суду вважає, що рішення Господарського суду міста Києва від 20.10.2022, прийнято після повного з`ясування обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими, а також у зв`язку з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, є таким що відповідає нормам закону.

Таким чином, в задоволенні апеляційної скарги Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Еталон» слід відмовити, а оскаржуване рішення Господарського суду міста Києва від 20.10.2022- залишити без змін.

Судові витрати розподіляються відповідно до вимог ст. 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст.ст. 129, 232-241, 275-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

П О С Т А Н О В И В:

1. Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Еталон» на рішення Господарського суду міста Києва від 20.10.2022 у справі №910/218/22 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 20.10.2022 у справі №910/218/22 залишити без змін.

3. Судові витрати (судовий збір) за розгляд апеляційної скарги покладаються на Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Еталон».

4. Матеріали справи №910/218/22 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена відповідно до ст. 287-291 Господарського процесуального кодексу України з урахуванням приписів п. 2 ч. 3 ст. 287 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя О.В. Тищенко

Судді С.Р. Станік

Є.Ю. Шаптала