РІШЕННЯ

16 лютого 2023 року м. ТернопільСправа № 921/2/21(921/338/22)

Господарський суд Тернопільської області

у складі судді Боровця Я.Я.

за участю секретаря судового засідання Сиротюк К.В.

Розглянув справу у порядку загального позовного провадження

за позовом Публічного акціонерного товариства "Тернопільський електромеханічний завод" (м. Тернопіль) в особі ліквідатора/арбітражного керуючого Шимечка А.Я.

до відповідачів:

1. ОСОБА_1 (с. Ладичин, Тернопільський район, Тернопільська область)

2. Товариства з обмеженою відповідальністю "Меридіан Авіа Агро" (м. Київ)

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів Приватне підприємство "Да-Руся", вул. Полковника Д.Нечая, буд. 25Б, м. Тернопіль.

про визнання недійсним договору купівлі-продажу №1 від 05.05.2020; витребування майна та стягнення грошових коштів в сумі 23 797 376,88 грн.

в межах справи №921/2/21 про банкрутство Публічного акціонерного товариства "Тернопільський електромеханічний завод".

За участю учасників судового процесу:

від позивача: Півторак В.М, - адвокат.

від відповідачів:

1. не з"явився.

2. Ковальчук А.С. адвокат (участь в режимі відеоконференції).

від третьої особи: не з"явилася.

Судові процедури

Судом роз`яснено форму і стадії судового провадження, що здійснюється у межах справи згідно до вимог ГПК України.

Для розгляду справи в режимі відеоконференцзв`язку використовуються засоби для здійснення фіксації судового процесу в режимі відеоконференц-прийому "EASYCON".

Заяв про відвід (самовідвід) судді та секретаря судового засідання з підстав, визначених ст. ст. 35-37 ГПК України не надходило.

Суть справи.

В провадженні Господарського суду Тернопільської області перебуває справа №921/2/21 про банкрутство Публічного акціонерного товариства "Тернопільський електромеханічний завод".

Постановою Господарського суду Тернопільської області від 20 липня 2022 року у справі №921/2/21 припинено процедуру розпорядження майном Публічного акціонерного товариства "Тернопільський електромеханічний завод" скорочена назва ПАТ "ТЕМЗА", м. Тернопіль, вул. Нечая 25, ідентифікаційний код 01267917. Публічне акціонерне товариство "Тернопільський електромеханічний завод" скорочена назва ПАТ "ТЕМЗА" - визнати банкрутом. Відкрито ліквідаційну процедуру у справі № 921/2/21 строком на 12 місяців до 20.07.2023 включно. Припинено повноваження арбітражного керуючого Шимечка Андрія Ярославовича. Призначено ліквідатором Публічного акціонерного товариства "Тернопільський електромеханічний завод" скорочена назва ПАТ "ТЕМЗА" - арбітражного керуючого Шимечка Андрія Ярославовича.

01.08.2022 Публічне акціонерне товариство "Тернопільський електромеханічний завод" (м. Тернопіль) в особі ліквідатора/арбітражного керуючого Шимечка А.Я. звернулося до Господарського суду Тернопільської області з позовом до відповідачів: 1. ОСОБА_1 (с. Ладичин, Тернопільський район, Тернопільська область) та 2. Товариства з обмеженою відповідальністю "Меридіан Авіа Агро" (м. Київ) про визнання недійсним договору купівлі-продажу №1 від 05.05.2020, про витребування у ТОВ "Меридіан Авіа Агро" на користь ПАТ "Тернопільський електромеханічний завод" гелікоптер Мі-2, рік випуску 1983, заводський № НОМЕР_1 та про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ "Тернопільський електромеханічний завод" грошових коштів в сумі 23 797 376,88 грн.

Відкриття провадження у справі.

Відповідно до Протоколу автоматизованого розподілу судових справ між суддями від 01.08.2022, для розгляду справи №921/2/21(921/338/22) визначено суддю Боровця Я.Я.

Ухвалою Господарського суду Тернопільської області від 03.08.2022 позовну заяву Публічне акціонерне товариство "Тернопільський електромеханічний завод" (м. Тернопіль) в особі ліквідатора/арбітражного керуючого Шимечка А.Я. залишено без руху, на підставі частини 1 статті 174 ГПК України, для надання можливості позивачу усунути недоліки позовної заяви.

16.08.2022 позивачем подано до Господарського суду Тернопільської області заяву (вх. №5282), зі змісту якої вбачається, що позивачем усунуто недоліки позовної заяви, які визначено в ухвалі про залишення позовної заяви без руху від 03.08.2022.

Ухвалою Господарського суду Тернопільської області від 15.08.2022 відстрочено Публічному акціонерному товариству "Тернопільський електромеханічний завод" сплату судового збору за подання позову до ухвалення судового рішення. Прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі №921/2/21(921/338/22) в межах справи №921/2/21 про банкрутство Публічного акціонерного товариства "Тернопільський електромеханічний завод" за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 15.09.2022.

Також, ухвалою суду від 15.08.2022 зобов`язано Микулинецьку селищну громаду Тернопільського району Тернопільської області надати інформацію про зареєстроване місце проживання (перебування) фізичної особи ОСОБА_1 , с. Ладичин, Тернопільський район, Тернопільська область, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 .

09.09.2022 Микулинецька селищна громада Тернопільського району Тернопільської області надано відповідь №1318 від 02.09.2022 (вх. №5825), зі змісту якої інформовано, що фізична особа ОСОБА_1 зареєстрований за адресою АДРЕСА_1

Розгляд справи здійснювався за правилами загального позовного провадження.

Підготовче провадження.

Підготовче засідання вперше призначено на 15.09.2022.

Протокольними ухвалами від 15.09.2022 та від 28.09.2022 підготовче засідання відкладено відповідно на 28.09.2022 та на 13.10.2022.

Ухвалою суду від 13.10.2022 продовжено строк підготовчого провадження у справі №921/2/21(921/338/22) на 30 днів та відкладено підготовче засідання у справі №921/2/21(921/338/22) на 01.11.2022.

Ухвалою суду від 01.11.2022 підготовче засідання відкладено на 17.11.2022.

Протокольними ухвалами від 17.11.2022 та від 29.11.2022 підготовче засідання відкладено відповідно на 29.11.2022 та на 21.12.2022.

Пунктом 3 частини 2 статті 185 ГПК України встановлено, що за результатами підготовчого засідання суд постановляє ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті.

Ухвалою суду від 21.12.2022 закрито підготовче провадження та призначено справу №921/2/21(921/338/22) до судового розгляду по суті на 16.01.2023.

Розгляд справи по суті.

У судовому засіданні 16.01.2023 розпочато розгляд справи по суті.

Протокольними ухвалами від 16.01.2023 та від 08.02.2023 судове засідання відкладено відповідно на 08.02.2023 та на 16.02.2023

При розгляді справи по суті, суд з`ясував обставини справи, дослідив докази у справі, заслухав обґрунтування позовних вимог представника позивача, його вступне та заключне слово та заперечення представника відповідача 2, його вступне та заключне слово.

Відповідно до пункту 3 частини 2 статті 7 Кодексу України з процедур банкрутства господарський суд розглядає спори, стороною в яких є боржник, за правилами, визначеними Господарським процесуальним кодексом України. За результатами розгляду спору суд ухвалює рішення.

Оскільки, даний позов розглядається в межах справи №921/2/21 про банкрутство ПАТ "ТЕМЗА", то відповідно за результатами розгляду спору суд ухвалює рішення.

У судовому засіданні 16.02.2023, після з`ясування обставин справи та дослідження доказів у справі, суд, після виходу із нарадчої кімнати, оголосив вступну та резолютивну частини рішення, відповідно до вимог статті 240 ГПК України.

Судом враховано, що Законом України від 24 лютого 2022 року №2102-IX "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" затверджено Указ Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні", яким введено в Україні воєнний стан із 05:30 год. 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, строк дії воєнного стану в Україні продовжено з 05 години 30 хвилин 26 березня 2022 року строком на 30 діб згідно з Указом Президента № 133/2022 від 14.03.2022; продовжено з 05 години 30 хвилин 25 квітня 2022 року строком на 30 діб згідно з Указом Президента № 259/2022 від 18.04.2022 та продовжено з 05 години 30 хвилин 25 травня 2022 року строком на 90 діб згідно з Указом Президента № 341/2022 від 17.05.2022.

Законом України від 22 травня 2022 року №2263-IX "Про затвердження Указу Президента України "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні" затверджено Указ Президента України від 17 травня 2022 року №341/2022 "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні", яким продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 25 травня 2022 року строком на 90 діб.

Законом України від 15 серпня 2022 року №2500-IX "Про затвердження Указу Президента України "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні" затверджено Указ Президента України від 12 серпня 2022 року №573/2022 "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні", яким продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 23 серпня 2022 року строком на 90 діб.

Законом України від 16 листопада 2022 року №2738-IX "Про затвердження Указу Президента України "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні" затверджено Указ Президента України від 07 листопада 2022 року №757/2022 "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні", яким продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 21 листопада 2022 року строком на 90 діб.

Згідно з приписами статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У відповідності до вимог пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Поняття розумного строку не має чіткого визначення, проте розумним слід уважати строк, який необхідний для вирішення справи у відповідності до вимог матеріального та процесуального законів.

Враховуючи обставину - запровадження воєнного стану в Україні строк розгляду даної справи судом продовжено з урахуванням розумності тривалості розгляду справи по суті.

При цьому суд враховує приписи ст. 129 Конституції України, ст. 2 ГПК України, за якими своєчасний розгляд справи є одним із завдань судочинства, що відповідає положенням ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо права кожного на справедливий розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.

Інші процесуальні дії.

Ухвалою суду від 13.10.2022 залучено до участі у справі №921/2/21(921/338/22) в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів Приватне підприємство "Да-Руся".

Відповідно до статті 197 ГПК України, ухвалами суду заяви представника відповідача 2 про участь у судових засіданнях в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду, задоволено.

Аргументи сторін

Правова позиція позивача.

В обґрунтування позовних вимог ліквідатор Публічного акціонерного товариства "Тернопільський електромеханічний завод" зазначив, що Публічне акціонерне товариство "Тернопільський електромеханічний завод" є законним власником гелікоптерів, які незаконно перебувають у володінні відповідачів.

Позов ліквідатора мотивовано статтями 7, 42, 61, 65 Кодексу України з процедур банкрутства, статтями 3, 13, 202, 203, 215, 387, 388 Цивільного кодексу України, статтями 8, 9, 55, 124 Конституції України, статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також висновками, викладеними у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.03.2020 у справі №910/1405/14, від 09.06.2020 у справі №910/3704/13.

У судовому засіданні представником позивача підтримано позовні вимоги в повному обсязі, просить суд позов задоволити.

Заперечення відповідача 1.

Відповідач явку свого представника в судове засідання не забезпечив, причин неявки суду не повідомив, вимог ухвали суду не виконав, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся, на підставі статей 120, 121 ГПК України - ухвалами суду, які надсилалися рекомендованою кореспонденцією з повідомленням про вручення поштового відправлення з позначкою "Судова повістка", про що свідчать рекомендовані повідомлення про вручення поштового відправлення (містяться в матеріалах справи).

Відповідно до частини 2 статті 178 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Згідно частин 1, 3 статті 202 Господарського процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час та місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника у разі повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки.

Враховуючи, положення статті 13 ГПК України, якою в господарському судочинстві реалізовано конституційний принцип змагальності судового процесу, беручи до уваги, що явка представника відповідача не визнавалась судом обов`язковою, брати участь у судовому засіданні є правом сторони, передбаченим ГПК України, доказів у справі є достатньо для вирішення спору по суті, справа розглядається без їх участі, за наявними у ній матеріалами.

Також, беручи до уваги, що учасники справи, зокрема відповідач не скористався наданими йому процесуальними правами на подання відзиву, суд дійшов висновку, що у матеріалах справи достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору, внаслідок чого справа може бути розглянута за наявними у ній документами, а неявка вказаного учасника справи не перешкоджає розгляду справи по суті.

Заперечення відповідача 2.

Представник відповідача 2 в судове засідання з"явилася, щодо позову заперечує з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву (вх. № 6340 від 28.09.2022), просить суд відмовити у задоволенні позову.

Пояснення третьої особи.

Представник третьої особи в судове засідання 16.02.2023 не з"явилася.

Слід зазначити, що представник третьої особи адвокат Онищук М.Б. приймала участь у судових засіданнях - 21.12.2022 та 16.01.2023.

У судовому засіданні 21.12.2022 заявила в усній формі клопотання про відкладення підготовчого засідання для надання можливості подати письмові пояснення по суті спору, оскільки ухвали суду отримали недавно.

Ухвалою суду від 21.12.2022 усне клопотання представника третьої особи залишено без задоволення з підстав, викладених в ній, зокрема зазначено наступне:

Так, ухвалою суду від 13.10.2022 залучено до участі у справі №921/2/21(921/338/22) в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів Приватне підприємство "Да-Руся" та відкладено підготовче засідання на 01.11.2022.

Даною ухвалою запропоновано третій особі: Приватному підприємству "Да-Руся" в строк до 31.10.2022 подати (надіслати) суду пояснення щодо позову, відповідно до статті 168 Господарського процесуального кодексу України, з викладенням своїх аргументів і міркувань на підтримку або заперечення проти позову, копію яких надіслати учасникам справи, докази надіслання надати суду ( опис вкладення та розрахунковий документ).

Вказана ухвала отримана третьою особою "24.10.2022", що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (міститься в матеріалах справи).

Однак, представник третьої особи в підготовче засідання - 01.11.2022 не з"явився, причин неявки не повідомив, жодних клопотань суду не подав.

Отже, ПП "Да- Руся" з 24.10.2022 (дата отримання ухвали суду) до 21.12.2022 (майже два місяця) мало достатньо часу для надання письмових пояснень.

Також суд звертає увагу, що ухвалами суду від 01.11.2022 , від 17.11.2022 та від 29.11.2022 підготовчі засідання відкладалися відповідно на 17.11.2022, на 29.11.2022 та на 21.12.2022 з підстав, викладених у них, в тому числі у зв`язку із неявкою представника третьої особи.

Дані ухвали теж отримані третьою особою, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення (містяться в матеріалах справи). Отже, твердження представника третьої особи щодо несвоєчасного отримання ухвали суду не відповідають дійсності та є суперечливими.

Крім того, представник третьої особи Онищук М.Б. відповідно до вимог статті 42 ГПК України, ознайомлювалася з матеріалами справи , що підтверджується відповідною заявою (вх. № 158 від 10.01.2023).

Проте, письмових пояснень щодо позову так і не подано.

Фактичні обставини, встановлені судом.

05 травня 2020 року між Публічним акціонерним товариством "Тернопільський електромеханічний завод" (як, Продавець/Позивач) та ОСОБА_1 (як, Покупець/Відповідач 1) укладено договір №1 купівлі продажу, відповідно до умов якого Продавець зобов"язався передати у власність Покупця майно: - гелікоптер Мі-2, рік випуску 1983 , №РВ 0657 (згідно свідоцтва про виключення повітряного судна від 28.05.2004), заводський номер 548029023, авіаційні двигуни № 371633145 та 481624073, які були у використанні; - гелікоптер Мі-2, рік випуску 1983 , №РВ 0658 (згідно свідоцтва про виключення повітряного судна від 28.05.2004), заводський номер 548028023, авіаційні двигуни № 481684127 та 481624183, які були у використанні, а Покупець зобов"язався прийняти майно і сплатити вартість майна у розмірі , в порядку та на умовах зазначених у цьому Договорі ( п.1.1., п.1.2. Договору №1).

Згідно умов п.2.1. Договору №1, вартість вказаних гелікоптерів становить 13 000,00 грн ( по 6 500, 00 грн за один).

Покупець сплачує Продавцю ціну договору у безготівковій формі, шляхом перерахування грошової суми зазначеної у п.2.1. цього Договору у повному її обсязі на розрахунковий рахунок зазначений Продавцем , протягом трьох банківських днів з дати підписання цього Договору ( п.2.2., п.2.3. Договору №1).

Відповідно до п.3.1. Договору №1 Продавець передає майно Покупцю після оплати , згідно накладної.

На виконання умов Договору, 08.07.2020 позивачем передано гелікоптери відповідачу 1 незважаючи на неотримання коштів, про що свідчить акт приймання передачі.

Ліквідатор зазначає, що відповідно до відомостей, розміщені на офіційному сайті Державної авіаційної служби України (http://avia.gov.ua) згідно даних Державного реєстру цивільних повітряних суден України гелікоптер Мі-2 з заводським номером 548029023 належить Товариству з обмеженою відповідальністю "Меридіан Авіа Агро" (код ), як власнику на підставі реєстраційного посвідчення №3010/1 від 01.09.2021.

Відомості щодо гелікоптера Мі-2 з заводським номером 548028023 у Державному реєстрі цивільних повітряних суден України - відстуні.

За твердженням ліквідатора спірне майно, яке належить ПАТ "Тернопільський електромеханічний завод", фактично є в наявності та перебуває у володінні відповідачів без належної правової підстави.

Такі обставини є підставою для звернення позивача з даним позовом до суду за захистом свого порушеного права.

Зміст спірних правовідносин, які склались між сторонами.

Визначаючи правову природу спірних правовідносин, що склалися між позивачем та відповідачами, виходячи з аналізу положень Господарського кодексу України та Цивільного кодексу України, суд дійшов висновку, що між сторонами виникли правовідносини, пов`язані з укладенням договору №1 від 05.05.2020, який за правовою природою є договором купівлі-продажу.

Норми права, які застосував суд.

Мотивована оцінка судом.

Згідно статті 55 Конституції України кожному гарантується право на судовий захист.

Відповідно до частини 1 статті 4 Господарського процесуального кодексу України, право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом.

Реалізуючи передбачене ст. 55 Конституції України, ст. 4 ГПК України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Гарантоване ст. 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення (аналогічна правова позиція наведена у постанові Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 910/16448/18).

Позивач звертаючись до суду з позовом самостійно визначає у ній, яке його право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах.

Оцінка предмету заявленого позову, а отже наявності підстав для захисту порушеного права позивача, про яке ним зазначається в позовній заяві, здійснюється судом на розгляд якого передано спір крізь призму оцінки спірних правовідносин та обставин (юридичних фактів), якими позивач обґрунтовує заявлені вимоги (аналогічні висновки викладено у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.09.2019 у справі № 924/831/17, від 28.11.2019 у справі № 910/8357/18).

Процесуально-правовий зміст захисту права, закріпленого у Господарському процесуальному кодексі України, полягає у тому, що юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням (стаття 4 ГПК України).

Захист цивільних прав - це передбаченні законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Частиною 1 статті 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини 1 статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно частини 2 статті 20 Господарського кодексу України, кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Як визначено статтею 2 Господарського процесуального кодексу України метою господарського судочинства є ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Способи захисту права та законного інтересу передбачені в статті 16 Цивільного кодексу України, зокрема способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Відповідно до статті 20 Господарського кодексу України право на захист особа здійснює на свій розсуд, тобто обирає той спосіб захисту, який вона вважає належним та ефективним. Обов`язок доведення суду обґрунтованості своїх вимог з урахуванням обраного способу захисту покладається на особу (позивача), який звернувся до суду за захистом своїх прав.

Зазначені приписи узгоджуються із процесуальними нормами статті 5 Господарського процесуального кодексу України за змістом якої здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Позов - це вимога позивача до відповідача, спрямована через суд, про захист порушеного або оспорюваного суб`єктивного права та охоронюваного законом інтересу, яке здійснюється у визначеній законом процесуальній формі.

Предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, яка кореспондує зі способами захисту права, визначеними, зокрема, ст. 16 Цивільного кодексу України, ст. 20 Господарського кодексу України.

Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Отже, зазначені норми визначають об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права, який має відповідати тим фактичним обставинам, які склалися, виходячи із тих відносин, які відповідають відповідним нормам права.

Відповідно до частини 6 статті 12 Господарського процесуального кодексу України , господарські суди розглядають справи про банкрутство у порядку, передбаченому цим Кодексом для позовного провадження, з урахуванням особливостей, встановлених Кодексом України з процедур банкрутства.

Провадження у справах про банкрутство регулюється Кодексом України з процедур банкрутства, Господарським процесуальним кодексом України, іншими законами України (частина 1 статті 2 Кодексу України з процедур банкрутства).

Відповідно до частин 1, 2 статті 7 Кодексу України з процедур банкрутства спори, стороною в яких є боржник, розглядаються господарським судом за правилами, передбаченими Господарським процесуальним кодексом України, з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.

Господарський суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, в межах цієї справи вирішує всі майнові спори, стороною в яких є боржник; спори з позовними вимогами до боржника та щодо його майна; спори про визнання недійсними результатів аукціону; спори про визнання недійсними будь-яких правочинів, укладених боржником; спори про повернення (витребування) майна боржника або відшкодування його вартості відповідно; спори про стягнення заробітної плати; спори про поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника; спори щодо інших вимог до боржника.

Судом встановлено, що ухвалою Господарського суду Тернопільської області від 14.07.2021 відкрито провадження у справі №921/2/21 про банкрутство Публічного акціонерного товариства "Тернопільський електромеханічний завод"; введено мораторій на задоволення вимог кредиторів; введено процедуру розпорядження майном боржника та розпорядником майна призначено арбітражного керуючого Шимечка Андрія Ярославовича.

Постановою Господарського суду Тернопільської області від 20 липня 2022 року у справі №921/2/21 припинено процедуру розпорядження майном Публічного акціонерного товариства "Тернопільський електромеханічний завод" скорочена назва ПАТ "ТЕМЗА", м. Тернопіль, вул. Нечая 25, ідентифікаційний код 01267917. Публічне акціонерне товариство "Тернопільський електромеханічний завод" скорочена назва ПАТ "ТЕМЗА" - визнати банкрутом. Відкрито ліквідаційну процедуру у справі № 921/2/21 строком на 12 місяців до 20.07.2023 включно. Припинено повноваження арбітражного керуючого Шимечка Андрія Ярославовича. Призначено ліквідатором Публічного акціонерного товариства "Тернопільський електромеханічний завод" скорочена назва ПАТ "ТЕМЗА" - арбітражного керуючого Шимечка Андрія Ярославовича.

ПАТ "Тернопільський електромеханічний завод" перебуває у процедурі ліквідації.

Отже, даний позов розглядається в межах справи №921/2/21 про банкрутство ПАТ "Тернопільський електромеханічний завод".

Позов обґрунтований укладенням боржником правочину (договору купівлі-продажу від 05.05.2020) у період (три роки, що передували відкриттю провадження у справі про банкрутство 14.07.2021) із заінтересованою особою, наявності майнових вимог боржника та відмови від них, передача майна у власність третім особам, порушення справи про банкрутство відносно боржника, дають підстави для висновку про зловживання з боку боржника своїми правами щодо розпорядження майном як власника, оскільки відчуження майна призвело до зменшення його активів. Правовими підставами визнання недійсним оспорюваного договору позивач вважає норми частини 1 статті 42 КУзПБ.

Банкрутство за своєю природою є особливим правовим механізмом врегулювання відносин між неплатоспроможним боржником та його кредиторами, правове регулювання якого регламентовано Кодексом України з процедур банкрутства, які визначають особливості провадження у справах про банкрутство, тобто є спеціальними у застосуванні при розгляді цих справ.

Законодавство у сфері банкрутства містить спеціальні та додаткові, порівняно із нормами ЦК України та ГК України, підстави для визнання оспорюваних правочинів недійсними, і застосовуються коли боржник перебуває в особливому правовому режимі, який врегульовано законодавством про банкрутство.

У контексті зазначеного можна зробити висновок, що застосування спеціальних норм законодавства про банкрутство можливо лише при наявності відкритого провадження у справі про банкрутство боржника, а отже правочин (договір), укладений до відкриття провадження у справі про банкрутство, не може оцінюватись судом на предмет його відповідності/невідповідності вимогам спеціального закону про банкрутство.

До того ж, на відміну від вимог ЦК України та ГК України, законодавство про банкрутство, як стаття 42 Кодексу України з процедур банкрутства не визначає вимоги до укладеного правочину, а врегульовує спеціальні правила та процедуру визнання недійсними правочинів, укладених боржником, щодо якого відкрито провадження у справі про банкрутство, та містить спеціальні положення щодо строків (сумнівного періоду протягом якого боржник вчиняє правочини), суб`єктів (осіб які мають ініціювати право визнання договорів недійсними) і переліку підстав, за наявності яких можна визнавати правочини недійсними.

Критерієм для застосування норм статті 42 Кодексу України з процедур банкрутства є дата відкриття провадження у справі про банкрутство.

Отже, стаття 42 КУзПБ застосовується до усіх заяв арбітражних керуючих та кредиторів, поданих у справах про банкрутство, провадження у яких відкрито після введення в дію цього Кодексу.

Враховуючи правову позицію, а також те, що провадження у цій справі про банкрутство ПАТ "ТЕМЗА" відкрито ухвалою Господарського суду Тернопільської області від 14.07.2021, тобто після введення в дію КУзПБ (21.10.2019), суд дійшов висновку про наявність правових підстав для застосування статті 42 КУзПБ.

Наведена правова позиція викладена Верховним Судом у складі суддів судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у постанові від 28.10.2021 у справі №911/1012/13 та у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 12 січня 2022 року у справі №905/814/20.

Стаття 42 КУзПБ регулює відносини, що виникли між боржником, кредитором та іншими особами з приводу дій боржника щодо розпорядження своїм майном, вчинені в так званий "підозрілий" період до відкриття провадження у справі про банкрутство або після відкриття провадження у справі про банкрутство. Вказана стаття визначає підстави оспорювання майнових дій боржника з метою забезпечення зберігання майна в інтересах кредиторів або повернення майна боржника, у разі його вибуття, до ліквідаційної маси.

Особа, яка є боржником перед своїми контрагентами повинна утримуватись від дій, які безпідставно або сумнівно зменшують розмір її активів. У період протягом року, що передував відкриттю процедури банкрутства або після порушення справи про банкрутство дії щодо будь-якого вилучення (відчуження) боржником своїх майнових активів є підозрілими і можуть становити втручання у право власності кредиторів, відтак відчуження майна боржником повинно здійснюватися з огляду на права кредиторів щодо забезпечення їх вимог активами боржника, а неврахування інтересів кредиторів у такому випадку є зловживанням з боку боржника своїми правами щодо розпорядження майном як власника, за умови, що відчуження майна призводить завідомо до зменшення обсягу платоспроможності боржника і наносить шкоду кредиторам.

Оскільки, період часу з моменту виникнення грошового зобов`язання у боржника у тому числі при загрозі неплатоспроможності або при надмірній заборгованості до дня порушення справи про його банкрутство є підозрілим періодом, а правочини (договори, майнові дії) боржника, що вчинені у цей період часу є сумнівними, ст. 42 КУзПБ, встановлено правову презумпцію сумнівності правочинів та майнових дій боржника, що вчинені ним протягом вказаного у Законі строку, тому будь-який правочин боржника щодо відчуження ним свого майна може бути визнаний недійсним на підставі наведеної норми, а майнові дії спростовані із застосуванням наслідків передбачених цією нормою.

При розгляді спорів в порядку статті 42 КУзПБ, належить брати до уваги, що дії боржника, зокрема, але не виключно щодо безоплатного відчуження майна, відчуження майна за ціною значно нижче ринкової, для цілей не спрямованих на досягнення розумної ділової мети або про прийняття на себе зобов`язання без відповідних майнових дій іншої сторони, або відмова від власних майнових вимог, якщо вони вчинені у підозрілий період, можуть свідчити про намір ухилення від розрахунків із контрагентами та спрямовані на завдання шкоди кредиторам.

Інститут визнання недійсними правочинів боржника у межах справи про банкрутство є універсальним засобом захисту у відносинах неплатоспроможності та частиною єдиного механізму правового регулювання відносин неплатоспроможності, що спрямована на дотримання балансу інтересів не лише осіб які беруть участь у справі про банкрутство, а й осіб, залучених у справу про банкрутство, наприклад, контрагентів боржника. Визнання недійсними правочинів боржника у межах справи про банкрутство спрямоване на досягнення однієї з основних цілей процедури неплатоспроможності - максимально можливе справедливе задоволення вимог кредиторів.

З огляду на сферу регулювання КУзПБ загалом і за змістом зазначеної норми статті 42, вона є спеціальною по відношенню до загальних, установлених ЦК підстав для визнання правочинів недійсними, тобто ця норма передбачає додаткові, специфічні підстави для визнання правочинів недійсними, які характерні виключно для правовідносин, що виникають між боржником і кредитором у процесі відновлення платоспроможності боржника чи визнання його банкрутом.

Правові висновки викладено у постанові Верховного суду від 03.03.2020 у справі № 910/1405/14.

Водночас слід зазначити, що Верховний Суд у складі судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду з метою єдності та сталості судової практики щодо застосування статті 42 Кодексу України з процедур банкрутства у Постанові від 02.06.2021 у справі № 904/7905/16 дійшов висновку, що норми цієї статті з урахуванням приписів пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень цього Кодексу, який стосується процесуальних норм Кодексу України з процедур банкрутства, застосовується до усіх заяв арбітражних керуючих та кредиторів, поданих після вступу в дію Кодексу України з процедур банкрутства, а темпоральним критерієм її застосування є дата відкриття провадження у справі про банкрутство. Передбачений статтею 42 Кодексу України з процедур банкрутства трирічний строк у будь-якому разі відраховується від дати відкриття провадження у справі про банкрутство.

Щодо позовної вимоги - про визнання недійсним договору купівлі-продажу №1 від 05.05.2020, суд зазначає таке.

Відповідно до частин 1-2 статті 42 Кодексу України з процедур банкрутства правочини, вчинені боржником після відкриття провадження у справі про банкрутство або протягом трьох років, що передували відкриттю провадження у справі про банкрутство, можуть бути визнані недійсними господарським судом у межах провадження у справі про банкрутство за заявою арбітражного керуючого або кредитора, якщо вони завдали збитків боржнику або кредиторам, з таких підстав: боржник виконав майнові зобов`язання раніше встановленого строку; боржник до відкриття провадження у справі про банкрутство взяв на себе зобов`язання, внаслідок чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов`язань перед іншими кредиторами повністю або частково стало неможливим; боржник здійснив відчуження або придбав майно за цінами, відповідно нижчими або вищими від ринкових, за умови що в момент прийняття зобов`язання або внаслідок його виконання майна боржника було (стало) недостатньо для задоволення вимог кредиторів; боржник оплатив кредитору або прийняв майно в рахунок виконання грошових вимог у день, коли сума вимог кредиторів до боржника перевищувала вартість майна; боржник узяв на себе заставні зобов`язання для забезпечення виконання грошових вимог.

Правочини, вчинені боржником протягом трьох років, що передували відкриттю провадження у справі про банкрутство, можуть бути визнані недійсними господарським судом у межах провадження у справі про банкрутство за заявою арбітражного керуючого або кредитора також з таких підстав: боржник безоплатно здійснив відчуження майна, взяв на себе зобов`язання без відповідних майнових дій іншої сторони, відмовився від власних майнових вимог; боржник уклав договір із заінтересованою особою; боржник уклав договір дарування.

Аналіз норм ст. 42 КУзПБ дає підстави для висновку, що приписами цієї норми чітко визначено, що ст. 42 КУзПБ підлягає застосуванню до правочинів, вчинених саме боржником.

Відповідно до статей 16, 203, 215 Цивільного кодексу України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним як способу захисту є усталеним у судовій практиці, що підтверджується висновками, які містяться у постановах Верховного Суду України від 25.12.2013 у справі №6-78цс13, від 11.05.2016 у справі №6-806цс16, постановах Верховного Суду від 28.11.2019 у справі №910/8357/18, від 17.06.2020 у справі №910/12712/19, від 20.01.2021 у справі №910/8992/19 (910/20867/17), від 16.03.2021 у справі №910/3356/20, від 18.03.2021 у справі №916/325/20, від 19.02.2021 у справі №904/2979/20 тощо.

Згідно з частини 1 статті 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені частиною 2 статті 16 Цивільного кодексу України.

У разі порушення (невизнання, оспорювання) суб`єктивного цивільного права чи інтересу у потерпілої особи виникає право на застосування конкретного способу захисту. Цим правом на застосування певного способу захисту і є права, які існують у рамках захисних правовідносин. Тобто спосіб захисту реалізується через суб`єктивне цивільне право, яке виникає та існує в рамках захисних правовідносин (зобов`язань).

За змістом статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Згідно з статті 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Частиною 1 статті 626 Цивільного кодексу України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до частини 1 статті 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За приписами сттаттей 638 і 639 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

Згідно статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку; зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу.

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 Цивільного кодексу України).

За своїм змістом договір купівлі-продажу є двостороннім, консенсуальним та відплатним правочином, метою якого є відчуження майна від однієї сторони та передання його у власність іншій стороні.

Водночас, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України) (висновок, викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 у справі №369/11268/16-ц).

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 Цивільного кодексу України загальними засадами цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність.

Згідно зі статтею 13 Цивільного кодексу України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.

З конструкції частини 3 статті 13 Цивільного кодексу України випливає, що дії особи, які полягають у реалізації такою особою свого права, однак вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, є формою зловживання правом. Вчинення власником майна правочину з розпорядження належним йому майном з метою унеможливити задоволення вимоги іншої особи - стягувача за рахунок майна цього власника, може бути кваліфіковане як зловживання правом власності, оскільки власник використовує правомочність розпорядження майном на шкоду майновим інтересам кредитора (висновок викладений у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 07.12.2018 у справі № 910/7547/17).

Недійсність договору як приватно - правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати (висновок об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 05.09.2019 у справі № 638/2304/17).

Суд враховує правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 03.07.2019 у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) про те, що позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України.

Судом встановлено, що 05 травня 2020 року між Публічним акціонерним товариством "Тернопільський електромеханічний завод" (як, Продавець/Позивач) та ОСОБА_1 (як, Покупець/Відповідач 1) укладено договір №1 купівлі продажу, відповідно до умов якого Продавець зобов"язався передати у власність Покупця майно: - гелікоптер Мі-2, рік випуску 1983 , №РВ 0657 (згідно свідоцтва про виключення повітряного судна від 28.05.2004), заводський номер 548029023, авіаційні двигуни № 371633145 та 481624073, які були у використанні; - гелікоптер Мі-2, рік випуску 1983 , №РВ 0658 (згідно свідоцтва про виключення повітряного судна від 28.05.2004), заводський номер 548028023, авіаційні двигуни № 481684127 та 481624183, які були у використанні, а Покупець зобов"язався прийняти майно і сплатити вартість майна у розмірі , в порядку та на умовах зазначених у цьому Договорі ( п.1.1., п.1.2. Договору №1).

Згідно умов п.2.1. Договору №1, вартість вказаних гелікоптерів становить 13 000,00 грн ( по 6 500, 00 грн за один).

Як слідує, з відомостей розміщених на відповідних сайтах, де пропонуються для продажу повітряні судна, ринкова вартість аналогічних моделей гелікоптерів близьких до 1983 років випуску, виходячи з офіційного курсу гривні до долара США станом на 24.07.2022 ( 36,5686 грн/дол. США) становить:

- за гелікоптер Мі-2 1985 року випуску - 1 400 000 доларів США, що станом на 02.02.2022 за офіційним курсом НБУ - становить 51 196 040,00 грн;

- за гелікоптер Мі-2 1983 року випуску - 260 000 доларів США, що станом на 02.02.2022 за офіційним курсом НБУ - становить 9 507 836,00 грн;

- за гелікоптер Мі-2 1982 року випуску - 11 085 631,50 грн;

- вартість гелікоптера Мі -2АМ-1 становить 23 400 000,00 грн.

Отже, викладене свідчить, що вартість гелікоптерів, за яку ПАТ "ТЕМЗА" продало ОСОБА_1 відповідно до договору купівлі - продажу від 05.05.2023 є надто меншою за ринковою вартістю.

Відповідно до статті 691 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - за ціною, що визначається відповідно до ст. 632 цього Кодексу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу.

Згідно статті 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару; покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Як визначено умовами спірного правочину, Покупець сплачує Продавцю ціну договору у безготівковій формі, шляхом перерахування грошової суми зазначеної у п.2.1. цього Договору у повному її обсязі на розрахунковий рахунок зазначений Продавцем , протягом трьох банківських днів з дати підписання цього Договору (п.2.2., п.2.3. Договору №1).

Відповідно до п.3.1. Договору №1 Продавець передав майно Покупцю , що ща підтверджується актом приймання передачі від 08.07.2020.

Також, слід зазначити, що відповідач 1, як Покупець згідно Договору купівлі продажу №1 від 05.05.2023 проти позовних вимог у встановленому порядку не заперечив, явки повноваженого представника у судове засідання не забезпечив. Доказів сплати у розмірі 13 000,00 грн не надав.

Отже, вказаний правочин є як наслідок вибуття майна з володіння банкрута, тобто здійснив відчуження майна за цінами, відповідно нижчими від ринкових, а отже відповідно порушено права кредиторів.

Таким чином, суд прийшов до висновку, що вимога про визнання вчиненого відповідачами правочину суд визнає обґрунтованою, спосіб захисту обраний позивачем є належним та ефективним, та доходить висновку про наявність підстав для задоволення позову в цій частині.

Щодо позовної вимоги - про витребування у ТОВ "Меридіан Авіа Агро" на користь ПАТ "Тернопільський електромеханічний завод" гелікоптер Мі-2, рік випуску 1983, заводський № 548029023 , суд встановив таке.

Статтею 42 Кодексу України з процедур банкрутства, у разі визнання недійсними правочинів боржника з підстав, передбачених частиною першою або другою цієї статті, кредитор зобов`язаний повернути до складу ліквідаційної маси майно, яке він отримав від боржника, а в разі неможливості повернути майно в натурі - відшкодувати його вартість грошовими коштами за ринковими цінами, що існували на момент вчинення правочину.

Право власності належить до основоположних прав людини, втілення яких у життя становить підвалини справедливого суспільного ладу. Захист зазначеного права гарантовано статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод ( Конвенція), згідно з якою кожна фізична особа або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, і ніхто не може бути позбавлений власного майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Особи, які зазнають порушення права мирного володіння майном, відповідно до статті 13 Конвенції повинні бути забезпечені можливістю ефективного засобу юридичного захисту в національному органі.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Статтею 316 Цивільного кодексу України визначено, шо правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до статті 317 Цивільного кодексу України, власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Згідно статті 319 Цивільного кодексу України вбачається, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до частини 1 статті 231 Цивільного кодексу України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Одним зі способів захисту порушених прав Цивільним кодексом України передбачено віндикацію.

Віндикація - це витребування своєї речі неволодіючим власником від володіючого невласника. Віндикація - це передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей.

При цьому, закон розрізнює добросовісності або недобросовісності особи, яка заволоділа спірним майном.

Так, за приписами статті 387 Цивільного кодексу України власник має необмежене право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Частина 1 статті 388 Цивільного кодексу України визначає право власника на витребування майна від добросовісного набувача в наступних випадках: якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Добросовісний набувач - набувач, який не знав і не міг знати, що він придбав майно у особи, яка не мала права це майно відчужувати.

Оскільки закон розрізняє два види незаконного володіння чужою річчю, що породжує різні цивільно-правові наслідки, для вирішення відповідного спору необхідно встановити чи був набувач добросовісним під час набуття спірного майна.

При цьому, за змістом ч.5 ст.12 Цивільного кодексу України добросовісність набувача презюмується.

Згідно з статті 387 Цивільного кодексу України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним, а статя 388 Цивільного кодексу України встановлює правила реалізації власником його права на витребування майна від добросовісного набувача.

При цьому, пред`явлення віндикаційного позову з підстав, передбачених ст. 387 Цивільного кодексу України щодо майна, яке було відчужене до останнього його набувача, забезпечує можливість захисту порушених прав особи, яка вважає себе власником такого майна.

В такий спосіб, задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги (зокрема, про визнання недійсним правочину), спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 Цивільного кодексу України, є неефективними.

Зазначена правова позиція викладена, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі №183/1617/18.

Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 Цивільного кодексу України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем.

У цій справі задоволення позову про витребування майна на підставі статті 387 Цивільного кодексу України з урахуванням предмету та підстав позову передбачає необхідність встановлення судом на підставі належних та допустимих доказів, які оцінюються судом з урахуванням їх достовірності та вірогідності обставин, обставин пов`язаних з наявністю у позивача права власності на спірне майно, повноважень щодо його передачі іншим особам та дотримання порядку встановленого законодавством, наявністю відповідних правовстановлюючих документів тощо.

Згідно з частинами 1, 3 статті 61 КУзПБ ліквідатор з дня свого призначення здійснює, зокрема, такі повноваження: формує ліквідаційну масу, заявляє до третіх осіб вимоги щодо повернення банкруту сум дебіторської заборгованості, вживає заходів, спрямованих на пошук, виявлення та повернення майна банкрута, що знаходиться у третіх осіб. Кошти, що надходять при проведенні ліквідаційної процедури зараховуються на ліквідаційний рахунок боржника.

Усі види майнових активів (майно та майнові права) банкрута, які належать йому на праві власності або господарського відання, включаються до ліквідаційної маси (частина 1 статті 62 КУзПБ).

Судом встановлено, що 19 березня 2021 року між Приватним підприємством "Да Руся" (як, Продавцем) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Меридіан Авіа Агро", (як Покупцем ) укладено договір купівлі - продажу№19/03 , відповідно до умов якого Продавець зобов"язався передати у власність Покупця, а Покупець зобов"язався прийняти й оплатити повітряне судно (гелікоптер ) Мі-2, рік випуску 1983, заводський номер 548029023 (п.1.1. Договору №19/03).

Пунктами 2.1. та 2.2. Договору №19/03, сторони домовилися, що ціна повітряного судна вказується та визначається у Специфікації до даного Договору . Оплата здійснюється шляхом перерахування грошових коштів на рахунок Продавця .

Так, 19.03.2021 Приватним підприємством "Да - Руся" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Меридіан Авіа Агро" підписано Специфікацію до договору купівлі - продажу№19/03, якою визначили вартість гелікоптера Мі-2, рік випуску 1983, заводський номер 548029023, № РВ 0657 - 405 000,00 грн.

Вказаний договір №1903 та Специфікація підписані повноважними представниками сторін та скріплені печатками юридичних осіб.

На виконання умов Договору №19/03, ПП "Да Руся" передано гелікоптер Мі-2, рік випуску 1983, заводський номер НОМЕР_1 , № НОМЕР_3 , ТОВ "Меридіан Авіа Агро" прийнято у власність повітряне судно, що підтверджується Актом приймання - передачі від 19.03.2021.

В свою чергу, ТОВ "Меридіан Авіа Агро" здійснило оплату за отриманий товар - повітряне судно у розмірі 405 000,00 грн, що підтверджується платіжним дорученням за № 696 від 25.03.2021.

Наведене свідчить, що договір купівлі - продажу №19/03 від 19.03.2021 підписував зі сторони Продавця - директор Приватного підприємства "Да Руся" - Мікрюков Олександр Валерійович, який був Покупцем по спірному правочину - договору купівлі - продажу № 1 від 05.05.2020.

Отже, судом встановлено, що спірне майно - гелікоптер Мі-2, рік випуску 1983, заводський номер НОМЕР_1 , № НОМЕР_3 ОСОБА_1 придбав у ПАТ "ТЕМЗА" за ціною 6500,00 грн, а продав/відчужив ТОВ "Меридіан Авіа Агро" за ціною 405 000,00 грн.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що позовна вимога щодо витребування у Товариства з обмеженою відповідальністю "Меридіан Авіа Агро" () на користь Публічного акціонерного товариства "Тернопільський електромеханічний завод" ( ) гелікоптер Мі-2, рік випуску - 1983, заводський номер 548029023, підлягає до задоволення.

Щодо позовної вимоги - про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ "Тернопільський електромеханічний завод" грошових коштів в сумі 23 797 376,88 грн, суд встановив таке.

Цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки (стаття 11 Цивільного кодексу України).

Згідно статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку (частина 1 статті 173 Господарського кодексу України).

У відповідності до вимог статті 174 Господарського кодексу України господарські зобов`язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Статтею 175 Господарського кодексу України визначено, що майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

До виконання господарських зобов`язань застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України (стаття 193 Господарського кодексу України).

Із змісту статті 626 Цивільного кодексу України випливає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно статті 627 Цивільного кодексу України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 638 Цивільного кодексу передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

Згідно з ч.ч. 1, 2 статті 216 Цивільного кодексу України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Отже, у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення - відшкодувати вартість того, що одержано.

Положеннями статей 525, 526 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Аналогічне положення містить стаття 193 Господарського кодексу України, де зазначено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Згідно відомостей розміщених на відповідних сайтах, де пропонуються для продажу повітряні судна, ринкова вартість аналогічних моделей гелікоптерів близьких до 1983 років випуску, виходячи з офіційного курсу гривні до долара США станом на 24.07.2022 ( 36,5686 грн/дол. США) становить:

- за гелікоптер Мі-2 1985 року випску - 1 400 000 доларів США, що станом на 02.02.2022 за офіційним курсом НБУ - становить 51 196 040,00 грн;

- за гелікоптер Мі-2 1983 року випску - 260 000 доларів США, що станом на 02.02.2022 за офіційним курсом НБУ - становить 9 507 836,00 грн;

- за гелікоптер Мі-2 1982 року випску - 11 085 631,50 грн;

- вартість гелікоптера Мі -2АМ-1 становить 23 400 000,00 грн.

Вказану інформацію позивачем зазначено в обґрунтування позовних вимог в частині стягнення з відповідача 1 грошових коштів у розмірі 23 797 376,88 грн та в якості доказів, взявши близькі роки випуску повітряного судна 1982-1985 роки.

Проте, спірне майно - гелікоптер Мі-2, року випуску 1983.

Суд вважає за необхідне, визначити ринкову вартість спірного майна гелікоптера 1983 року випуску, виходячи з пропорції двох років 1982 та 1983.

Зробивши середньо арифметичний розрахунок ринкової вартості повітряного судна 1982 року випуску у розмірі 11 085 631,50 грн та 1983 року випуску у розмірі 9 507 836,00 грн, суд вважає вірною та такою, що підлягаю до задоволення шляхом стягнення з відповідача 1 ринкової вартості гелікоптера Мі-2, рік випуску 1983, заводський номер 548029023 у розмірі 10 296 733,75 грн .

За таких обставин, суд прийшов до висновку, що позовна вимога щодо стягнення з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства "Тернопільський електромеханічний завод" грошових коштів, підлягає до задоволення частково в розмірі 10 296 733,75 грн.

В решті позовної вимоги у розмірі 13 500 643,13 грн, слід відмовити.

За визначеними у ст. 20 ГПК України загальними правилами предметної юрисдикції господарські суди розглядають справи про банкрутство та справи у спорах з майновими вимогами до боржника, стосовно якого відкрито провадження у справі про банкрутство, у тому числі справи у спорах про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником .

У частині 2 статті 7 КУзПБ конкретизуються зазначені положення, зокрема визначено, що г господарський суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, в межах цієї справи вирішує всі майнові спори, стороною в яких є боржник; спори з позовними вимогами до боржника та щодо його майна; спори про визнання недійсними результатів аукціону; спори про визнання недійсними будь-яких правочинів, укладених боржником; спори про повернення (витребування) майна боржника або відшкодування його вартості відповідно; спори про стягнення заробітної плати; спори про поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника; спори щодо інших вимог до боржника.

Отже, за умови відкриття провадження у справі про банкрутство боржника на час звернення із позовом про визнання недійсним правочину (договору), укладеного щодо його майна, особливістю вирішення таких спорів є те, що вони розглядаються господарським судом без порушення нових справ, що узгоджується із загальною спрямованістю КУзПБ, який передбачає концентрацію всіх спорів у межах справи про банкрутство задля судового контролю у межах цього провадження за діяльністю боржника, залучення всього майна боржника до ліквідаційної маси та проведення інших заходів, метою яких є повне або часткове задоволення вимог кредиторів.

Отже , суд здійснив розгляд даного позову про визнання недійсним правочину, витребування майна та стягнення грошових коштів у межах справи про банкрутство ПАТ "ТЕМЗА", що забезпечує належну реалізацію судом, в провадженні якого перебуває справа про банкрутство, принципу судового нагляду у правовідносинах неспроможності та є ефективним процесуальним засобом захисту прав як боржника, так і кредиторів, оскільки результат розгляду таких спорів може впливати на права та обов`язки боржника та його кредиторів.

Одним з основних принципів господарського судочинства є принцип змагальності. Названий принцип полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається на підтвердження чи заперечення вимог.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 18.11.2019 у справі № 902/761/18).

Таким чином, позивач, стверджуючи про існування певної обставини подає відповідні докази, а відповідач може спростувати цю обставину, подавши власні докази. Про перевагу однієї позиції над іншою суд і виносить власне рішення (правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18).

Висновок суду.

Відповідно до статті 3 Цивільного кодексу України загальними засадами цивільного законодавства є зокрема справедливість, добросовісність та розумність.

Згідно статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Верховенство права - це панування права в суспільстві, що вимагає від держави його втілення в правотворчу та правозастосовчу діяльність, зокрема в закони, зміст яких має відповідати критеріям соціальної справедливості, рівності тощо.

Справедливість - одна з основних засад права - є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальних вимірів права.

Верховний Суд у справі № 521/17654/15-ц (постанова від 16 січня 2019 року) при вирішенні спору застосував загальні засади цивільного права - принцип справедливості, добросовісності та розумності, а також керувався однією з аксіом цивільного судочинства: «Placuit in omnibus rebus praecipuum esse iustitiae aequitatisque quam stricti iuris rationem», що означає: «У всіх юридичних справах правосуддя й справедливість мають перевагу перед строгим розумінням права».

При цьому Європейський суд з прав людини у пунктах 52, 56 рішення від 14.10.2010 у справі "Щокін проти України" зазначив, що тлумачення й застосування національного законодавства є прерогативою національних органів. Однак суд зобов`язаний переконатися в тому, що спосіб, у який тлумачиться й застосовується національне законодавство, призводить до наслідків, сумісних із принципами Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод з погляду тлумачення їх у практиці Європейського суду з прав людини. На думку ЄСПЛ, відсутність у національному законодавстві необхідної чіткості й точності, які передбачали можливість різного тлумачення, порушує вимогу "якості закону", передбачену Конвенцією, і не забезпечує адекватного захисту від свавільного втручання публічних органів державної влади в майнові права заявника.

Отже, національне законодавство має тлумачитися таким чином, щоб результат тлумачення відповідав принципам справедливості, розумності та узгоджувався з положеннями Конвенції.

Частиною 1 статті 2 ГПК України передбачено, що завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Згідно частин 2-3 статті 13 Господарського процесуального кодексу України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Як визначено статтею 73 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь - які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно статті 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (стаття 77 Господарського процесуального кодексу України).

Приписами статті 79 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Пунктами 1, 2 статті 86 Господарського процесуального кодексу України зазначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Частиною 4 статті 236 ГПК України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до частини 6 статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Всупереч наведеним вище нормам відповідач не надав суду жодного належного, допустимого, достовірного та достатнього доказу в спростування позовних вимог позивача.

З огляду на викладене, змагальність полягає в тому, що сторони у процесуальній формі доводять перед судом свою правоту, за допомогою доказів переконують суд у правильності власної правової позиції. Спір повинен вирішуватись на користь тієї сторони, яка за допомогою відповідних процесуальних засобів переконала суд в обґрунтованості своїх вимог чи заперечень. Відповідно до принципу змагальності сторони, інші особи, які беруть участь у справі, якщо вони бажають досягти бажаного для себе, або осіб, на захист прав яких подано позов, найбільш сприятливого рішення, зобов`язані повідомити суду усі юридичні факти, що мають значення для справи, вказати або надати докази, які підтверджують чи спростовують ці факти, а також вчинити інші передбачені законом дії, спрямовані на те, аби переконати суд у своїй правоті.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що позов слід задоволити частково.

Судові витрати.

Як передбачено пунктом 2 частини 5 статті 238 ГПК України, в резолютивній частині рішення зазначається про розподіл судових витрат.

Щодо судового збору.

Згідно частини 9 статті 129 ГПК України, якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

Суд, вважає, що спір виник внаслідок неправильних дій відповідача 1 .

Ухвалою Господарського суду Тернопільської області від 15.08.2022 відстрочено Публічному акціонерному товариству "Тернопільський електромеханічний завод" сплату судового збору за подання позову до ухвалення судового рішення.

В силу приписів статті 129 ГПК України судовий збір у розмірі 2481,00 грн ( за немайнову вимогу) та 154 451,01 грн (за майнову вимогу) покладається на відповідача 1.

Керуючись статтями 7, 13, 42, 86, 129, 210, 232, 233, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Судові витрати у складі судового збору у розмірі 2481,00 грн ( за немайнову вимогу) та 154 451,01 грн (за майнову вимогу) покласти на відповідача 1 .

3. Визнати договір купівлі продажу №1 від 05.05.2020 укладений між ПАТ "ТЕМЗА" та ОСОБА_1 , недійсним.

4. Витребувати у Товариства з обмеженою відповідальністю "Меридіан Авіа Агро" () на користь Публічного акціонерного товариства "Тернопільський електромеханічний завод" ( ) гелікоптер Мі-2, рік випуску - 1983, заводський номер 548029023.

5. Стягнути з ОСОБА_1 , с. Ладичин, Тернопільський район, Тернопільська область, ідентифікаційний номер НОМЕР_2 на користь Публічного акціонерного товариства "Тернопільський електромеханічний завод", вул. Нечая, 25, м. Тернопіль, грошові кошти у розмірі 10 296 733,75 грн.

6. Стягнути з ОСОБА_1 , с. Ладичин, Тернопільський район, Тернопільська область, ідентифікаційний номер НОМЕР_2 в дохід Державного бюджету України 2481,00 грн судового збору ( за немайнову вимогу) та 154 451,01 грн судового збору (за майнову вимогу) .

7. Видати накази стягувачеві після набрання рішенням законної сили.

8. У решті частин позовних вимог у задоволенні позову, відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду в порядку статті 256 -257 ГПК України подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом двадцяти днів, з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

У відповідності до п.17.5 Перехідних положень ГПК України апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності нової редакції Господарського процесуального кодексу України, а саме до 15.12.2017 року. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Примірник рішення надіслати учасникам справи, рекомендованою кореспонденцією з повідомленням про вручення поштового відправлення:

Позивачу: ПАТ "Тернопільський електромеханічний завод", в особі ліквідатора/арбітражного керуючого Шимечку А.Я., вул. Копичинецька, 124 Є, м. Чортків, Тернопільська область

Відповідачам:

1. ОСОБА_1 , с. Ладичин, Тернопільський район, Тернопільська область.

2. Товариству з обмеженою відповідальністю "Меридіан Авіа Агро", вул. Волинська, 48/50, м. Київ.

Третій особі: Приватному підприємству "Да Руся", вул. Полковника Д.Нечая, буд. 25Б, м. Тернопіль.

Учасники справи можуть отримати інформацію у справі на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет за веб - адресою: https://te.court.gov.ua/sud5022.

Повне рішення складено та підписано "16" червня 2023 року.

Суддя Я.Я. Боровець