АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 червня 2023 року м. ОдесаСправа № 916/3549/22
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Аленіна О.Ю.

суддів: Богатиря К.В., Філінюка І.Г.

розглянувши у порядку письмового провадження, без повідомлення сторін, апеляційну скаргу Акціонерного товариства "ДТЕК Одеські електромережі"

на рішення Господарського суду Одеської області від 20.03.2023

по справі №916/3549/22

за позовом Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" в особі Ізмаїльської філії Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" (Адміністрація Ізмаїльського морського порту)

до Акціонерного товариства "ДТЕК Одеські електромережі"

про стягнення 10 405,89 грн

ВСТАНОВИВ

У грудні 2022 Державне підприємство "Адміністрація морських портів України" в особі Ізмаїльської філії Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" (Адміністрація Ізмаїльського морського порту) звернулося до Господарського суду Одеської області з позовною заявою до Акціонерного товариства "ДТЕК Одеські електромережі", в якій просило суд стягнути з відповідача пеню у сумі 5 691,47 грн, 3% річних у сумі 738,23 грн, інфляційні втрати у сумі 3 976,19 грн, а також судові витрати.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначає, що відповідачем в порушення прийнятих на себе за договором про спільне використання технологічних електричних мереж № Ізм-05-СВ/3-І-ІЗФ-21 від 22.06.2021 зобов`язань надані послуги оплачено з порушенням строків, визначених договором, у зв`язку з чим АТ "ДТЕК Одеські електромережі" нараховано до сплати пеню, 3% річних та інфляційні втрати.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 20.03.2023 по справі №916/3549/22 позов задоволено частково, стягнуто з відповідача на користь позивача пеню у сумі 4 080 грн 53 коп., 3% річних у сумі 670 грн 76 коп., інфляційні втрати у сумі 3 976 грн 19 коп., судовий збір у сумі 2 080 / грн 83 коп, у задоволенні решти позову відмовлено.

В мотивах оскаржуваного рішення суд першої інстанції зазначив, що позивачем було надано відповідачу обумовлені договором послуги у лютому 2022 на суму 74 450 грн, у березні 2022 року на суму 72 816,35 грн, у квітні 2022 року на суму 75 227,17 грн, у червні 2022 на суму 153 346,70 грн.

На виконання умов договору позивачем на адресу відповідача було направлено рахунки на оплату, про що свідчать наявні в матеріалах справи поштові повідомлення.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов висновку, що виходячи з положень договору щодо строків оплати наданих послуг, у відповідача виник обов`язок з оплати спожитих послуг: у лютому та у березні 2022 року - 30.04.2022, оскільки цей день припадає на субботу, останнім днем сплати фактично є перший за ним робочий день - 02.05.2022, у квітні 2022 року - 04.06.2022, оскільки цей день припадає на субботу, останнім днем сплати фактично є перший за ним робочий день - 06.06.2022, у червні 2022 року - 01.08.2022.

Однак, як встановлено місцевим господарським судом, згідно з наявних в матеріалах справи платіжних доручень, відповідачем рахунок за лютий, березень та квітень 2022 року було оплачено 15.06.2022, за червень 2022 року - 10.08.2022, тобто з порушенням визначених договором строків.

Щодо посилання відповідача на наявність форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), а також посиланням на положення п.9.1. договору, місцевий господарський суд зазначив, що аналізуючи погоджені сторонами умови договору суд зазначає, що термін виконання договірних зобов`язань відкладається лише у разі доведення стороною того, що обставини непереборної сили є такими, що перешкоджають виконанню договірних зобов`язань в цілому або частково. При цьому в будь-якому випадку наявність таких обставин має бути підтверджена довідкою, виданою Торгово-промисловою палатою України.

Натомість, як зазначено судом першої інстанції, відповідачем жодних доказів щодо неможливості виконання договірних зобов`язань в строк не надано. Посилання відповідача на перебої у електрозабезпеченні, на думку суду першої інстанції, також не можуть бути прийняті судом до уваги, оскільки строк виконання зобов`язання за спірними рахунками настав до початку систематичного ракетного обстрілу енергетичної системи України.

З урахуванням наведеного, суд першої інстанції дійшов висновку про недоведення відповідачем належними та допустимими доказами наявності у нього правових підстав для відкладення виконання зобов`язання та звільнення від відповідальності за несвоєчасне виконання зобов`язання.

Відтак, на переконання місцевого господарського суду, заявлені позовні вимоги щодо стягнення з відповідача за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання пені, 3% річних та інфляційних втрат є правомірними та обґрунтованими.

Однак, при перевірці наведеного позивачем у позовній заяві розрахунку пені, 3% річних та інфляційних нарахувань судом встановлено їх часткову помилковість з огляду на неврахування положень ч.5 ст.254 ЦК України, а також того, що день фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення пені та 3% річних, у зв`язку з чим за допомогою системи "Ліга-Закон" судом зроблено власний розрахунок, у відповідності до якого розмір пені становить 4 080,53 грн, 3% річних становить 670,76 грн.

В той же час, судом першої інстанції відзначено, що висновки щодо невірного визначення періодів нарахування інфляційних втрат не впливають на розрахунок інфляційних втрат, перевіривши який суд першої інстанції зазначив про його вірність, з огляду на що суд дійшов висновку, що вимоги позивача в частині стягнення з відповідача інфляційних втрат у сумі 3 976,19 грн підлягають задоволенню в повному обсязі.

Не погодившись із вказаним судовим рішенням, відповідач звернувся до Південно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду Одеської області від 20.03.2023 року по справі № 916/3549/22 скасувати та прийняти нове рішення яким позовні вимоги позивача залишити без задоволення.

Свої вимоги скаржник обґрунтовує тим, що оскаржуване рішення було винесено без повного та усестороннього дослідження справи, судом першої інстанції не було враховано висновки Верховного Суду, висновки викладені у рішенні суду не відповідають дійсним обставинам справи та не знаходять свого підтвердження наявними в матеріалах справи доказами, що є порушенням принципу змагальності та законних прав відповідача, а також було винесено без правильного застосування норм матеріального права передбаченого зокрема ст.ст. 610, 628, 629 ЦК України та процесуального права зокрема ст.ст. 13, 236 ГПК України.

Так, за твердженням апелянта, судом першої інстанції безпідставно не взято до уваги положення п. 9.1. укладеного між сторонами Договору, згідно з яким сторонами було узгоджено, що у разі настання обставин непереборної сили Сторони виконують свої зобов`язання після припинення дії таких обставин.

Посилаючись на приписи ст.ст. 610, 628 ЦК України апелянт зазначає, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами невиконання або неналежне виконання відповідачем, оскільки пунктом 9.1. Договору сторони добровільно узгодили можливість відкладення виконання зобов`язань (в даному випадку оплати) на більш пізній період.

Як вважає апелянт, судом першої інстанції не надано належної оцінки тому, що позовні вимоги позивача є незаконними, оскільки суперечать положенням ст. 629 Цивільного кодексу України відповідно до якої, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

З огляду на вищезазначені норми матеріального права та формулювання п. 9.1. Договору, на думку скаржника, можливо дійти висновку, що оскаржуваним рішенням не надано належної оцінки тому, що уклавши договір АТ «ДТЕК ОДЕСЬКІ ЕЛЕКТРОМЕРЕЖІ» мало право справедливо очікувати, що все що обумовлене укладеним між сторонами правочином буде виконуватись в узгодженому сторонами порядку та відповідно до узгоджених сторонами формулювань.

На думку скаржника, оскаржуване рішення суду, є необґрунтованим та суперечливим, оскільки з одного боку судом визнано, що війна є обставиною непереборною сили, а з іншого боку суд вимагає від AT «ДТЕК ОДЕСЬКІ ЕЛЕКТРОМЕРЕЖІ» надання додаткових документів та вчинення додаткових дій, які не були узгоджені сторонами у п. 9.1 Договору.

Наведене неналежне дослідження і оцінка умов Договору та обставин справи, на думку AT «ДТЕК ОДЕСЬКІ ЕЛЕКТРОМЕРЕЖІ», свідчить про надання переваги судом доводам позивача доводам відповідача, що є порушенням принципу змагальності передбаченого ст. 13 ГПК України.

З огляду на зазначене, на переконання апелянта, суд першої інстанції дійшов хибного висновку, що позивачем доведено належними та допустимими доказами свої вимоги щодо стягнення з AT «ДТЕК ОДЕСЬКІ ЕЛЕКТРОМЕРЕЖІ» пені, 3% та інфляційних втрат, оскільки з боку відповідача не було порушення зобов`язання з огляду на положення п. 9.1 Договору.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 08.05.2023 відкрито апеляційне провадження по справі №916/3549/22 за апеляційною скаргою Акціонерного товариства "ДТЕК Одеські електромережі" на рішення Господарського суду Одеської області від 20.03.2023, визначено розгляд апеляційної скарги здійснювати у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Судом апеляційної інстанції отримано відзив на апеляційну скаргу в якому позивач просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

В обґрунтування своїх заперечень позивач зазначає, що оскаржуване рішення було ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, та є таким, що в повній мірі відповідає чинному законодавству України та укладеному між сторонами договору.

Так, на переконання позивача, саме з боку відповідача було порушено принцип «pacta sund servsnda» - договорів необхідно дотримуватись, оскільки саме відповідачем порушено пункт 7.3. Договору, згідно з яким оплата послуг з утримання технологічних електричних мереж спільного використання здійснюється платіжним дорученням на підставі виставленого рахунка та оформленого Акту прийому-передачі наданих послуг у десятиденний строк з дати отримання рахунка.

Також, як зазначає позивач, відповідач у апеляційній скарзі не наводить аргументів, які свідчили б про настання обставин непереборної сили саме для нього та не спростовує доводів наведених у позовній заяві та ухваленому судом рішенні, стосовно застосування суб`єктами господарювання посилання на обставини непереборної сили, як на такі, які доводять неможливість належного виконання зобов`язання.

Позивач зазначає, що дійсно пунктом 9.1. договору сторони погодили, що у разі настання непередбачуваної ситуації, викликаної діями сторони, що не є стороною відповідного договору, зокрема, війни, та перешкоджають виконанню договірних зобов`язань в цілому або частково, термін виконання зобов`язання відкладається на період дії обставини непереборної сили. При цьому сторонами погоджено, що наявність обставин непереборної сили підтверджується відповідною довідкою, виданою Торгово-промисловою палатою України.

Натомість, за твердженням позивача, відповідачем жодних доказів щодо неможливості виконання договірних зобов`язань в строк не надано.

Відтак, позивач вважає, що в період нарахування відповідачеві штрафних, компенсаційних та інфляційних нарахувань, були відсутні обставини, що унеможливлювали виконання передбачених Договором про спільне використання технологічних електричних мереж зобов`язань.

Згідно з ч.13 ст.8 ГПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Статтею 270 ГПК України визначено, що у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі.

Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється у судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених частиною десятою цієї статті та частиною другою статті 271 цього Кодексу.

Приписами частини 10 статті 270 ГПК України визначено, що апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч.7 ст.252 ГПК України, клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін відповідач має подати в строк для подання відзиву, а позивач - разом з позовом або не пізніше п`яти днів з дня отримання відзиву.

Згідно з ч.2 ст.270 ГПК України, розгляд справ у суді апеляційної інстанції починається з відкриття першого судового засідання або через п`ятнадцять днів з дня відкриття апеляційного провадження, якщо справа розглядається без повідомлення учасників справи.

В ході апеляційного розгляду даної справи Південно-західним апеляційним господарським судом, у відповідності до п.4 ч.5 ст.13 ГПК України, було створено учасникам справи умови для реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом у межах строку, встановленого ч. 1 ст. 273 ГПК України. Позивач скористався своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу.

Відповідно до приписів ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, суд апеляційної інстанції у відповідності до вимог ст.282 ГПК України, зазначає, що встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини даної справи є наступними.

Як вбачається з наявних матеріалів справи, 22.06.2021 між ДП "Адміністрація морських портів України" в особі Ізмаїльської філії Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" (Адміністрація Ізмаїльського морського порту) (Основний споживач) та АТ "ДТЕК Одеські електромережі" (Оператор системи розподілу) укладено договір про спільне використання технологічних електричних мереж № Ізм-05-СВ/3-І-ІЗФ-21.

Відповідно до пункту 1.1. договору Основний споживач зобов`язується забезпечити технічну можливість доставки електричної енергії необхідного обсягу та рівня потужності (із забезпеченням якості, надійності та безперервності) власними технологічними електричними мережами в точки приєднання електроустановок Оператора системи розподілу або інших суб`єктів господарювання, розподіл (передачу) електричної енергії яким забезпечує Оператор системи розподілу, а Оператор системи розподілу - своєчасно сплачувати вартість послуг Основного споживача з утримання технологічних електричних мереж спільного використання та інші послуги відповідно до умов договору.

Згідно з пунктом 4.1.1. договору Оператор системи розподілу зобов`язується здійснювати оплату за використання технологічних електричних мереж Основного споживача за розрахунковий період. Розрахунок плати за використання технологічних електричних мереж Основного споживача здійснюється згідно з Порядком обрахування плати за спільне використання технологічних електричних мереж, який є додатком № 5 до договору.

Розрахунковим, відповідно до п. 7.1. договору, вважається період з 1 числа розрахункового місяця до такого самого числа наступного місяця.

Відповідно до пункту 7.3. договору оплата Оператором системи розподілу послуг з утримання технологічних електричних мереж спільного використання здійснюється платіжним дорученням на підставі виставленого основним споживачем рахунка та оформленого Акту прийому-передачі наданих послуг у десятиденний строк з дати отримання рахунка.

Пунктом 8.6. договору сторони погодили, що за внесення платежів, передбачених підпунктом 1 пункту 4.1 глави 4 цього договору, з порушенням терміну (строку), визначеного додатком 5 до цього договору, Оператор системи розподілу сплачує Основному споживачу пеню у розмірі 0,05 % за кожний день прострочення платежу, враховуючи день фактичної оплати. Сума пені зазначається у розрахунковому документі окремим рядком.

Згідно з п.9.1.-9.3. договору сторони не несуть відповідальності за повне або часткове невиконання своїх зобов`язань за цим договором, якщо воно є результатом дії обставин непереборної сили, захист від дії якої не передбачено в проектній та інший нормативній документації, дію якої неможливо попередити застосуванням високопрофесійної практики персоналу та яка може бути викликана, зокрема непередбаченими ситуаціями, викликаними діями сторони, що не є стороною відповідного договору (страйк, локаут, дія суспільного ворога, оголошена та неоголошена війна, загроза війни, революція, заколот, повстання, масові заворушення, громадська демонстрація, протиправні дії третіх осіб, пожежа, вибух, що перешкоджають виконанню договірних зобов`язань у цілому або частково.

Термін (строк) виконання зобов`язань за цим договором у такому разі відкладається на період дії обставин непереборної сили. Сторона, для якої виконання зобов`язань стало неможливим внаслідок дії обставин непереборної сили, має письмово повідомити іншу Сторону про початок, тривалість та ймовірну дату припинення дії обставин непереборної сили. Наявність обставин непереборної сили підтверджується відповідною довідкою, виданою Торгово-промисловою палатою України.

Відповідно до п. 10.1. договір укладається на строк до 31.12.2021, набирає чинності з дня його підписання та вважається продовженим на кожний наступний календарний рік, якщо за місяць до закінчення цього строку одна із сторін не повідомить іншу про відмову від цього договору або його перегляд.

Так, позивачем на виконання умов договору, було надано відповідачу обумовлені договором послуги у лютому 2022 на суму 74 450 грн, у березні 2022 року на суму 72 816,35 грн, у квітні 2022 року на суму 75 227,17 грн, у червні 2022 на суму 153 346,70 грн.

Також, на виконання умов договору позивачем на адресу відповідача листом від 07.04.2022 №376/14-01-10/Вих (а.с.36-37) було направлено рахунки на оплату та акти за лютий та березень 2022 року. Відповідне поштове відправлення відповідачем було отримано 20.04.2022, про що свідчить наявне в матеріалах справи поштове повідомлення (а.с.48).

Листом від 11.05.2022 №472/14-01-10/Вих (а.с.49-50) позивачем було направлено відповідачу рахунок на оплату та акт наданих послуг за квітень 2022. Відповідне поштове відправлення відповідачем було отримано 25.05.2022, про що свідчить наявне в матеріалах справи поштове повідомлення (а.с.55).

Листом від 13.07.2022 №787/14-01-10/Вих (а.с.56-57) позивачем було направлено відповідачу рахунок на оплату та акт наданих послуг за червень 2022. Відповідне поштове відправлення відповідачем було отримано 22.07.2022, про що свідчить наявне в матеріалах справи поштове повідомлення (а.с.63).

За таких обставин, виходячи з положень договору щодо строків оплати наданих послуг, у відповідача виник обов`язок з оплати спожитих послуг:

- у лютому та у березні 2022 року - 30.04.2022, оскільки цей день припадає на субботу, останнім днем сплати фактично є перший за ним робочий день - 02.05.2022,

- у квітні 2022 року - 04.06.2022, оскільки цей день припадає на субботу, останнім днем сплати фактично є перший за ним робочий день - 06.06.2022,

- у червні 2022 року - 01.08.2022.

Згідно з наявних в матеріалах справи платіжних доручень (а.с.64-67), відповідачем рахунок за лютий, березень та квітень 2022 року було оплачено 15.06.2022, за червень 2022 року - 10.08.2022.

Враховуючи проведення відповідачем оплати з порушенням визначених договором строків, позивач звернувся до відповідача з вимогою про оплату штрафних компенсаційних нарахувань та інфляційних збитків (а.с.68-78), у відповідь на яку відповідачем було повідомлено про відсутність будь-якого прострочення з його боку через форс-мажорні обставини (збройної агресії російської федерації) та з огляду на положення п. 9.1. договору яким погоджено, що виконання зобов`язання відкладається на період дії обставини непереборної сили.

Невиконання відповідачем вимоги про сплату штрафних компенсаційних нарахувань та інфляційних збитків зумовило звернення позивача із даним позовом до суду першої інстанції.

Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції дійшов висновку про обґрунтованість заявлених позовних вимог та задовольнив їх частково, з огляду на наявність помилок у розрахунку наданому позивачем.

Колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського з цього приводу зазначає наступне.

Згідно з ст.11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки, й серед підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, передбачає договори та інші правочини.

У відповідності до п.1 ст.12 Цивільного кодексу України, особа здійснює свої цивільні права вільно на власний розсуд.

Як встановлено ст.67 Господарського кодексу України, відносини підприємства з іншими підприємствами, організаціями, громадянами в усіх сферах господарської діяльності здійснюються на основі договорів. Підприємства вільні у виборі предмета договору, визначенні зобов`язань, інших умов господарських взаємовідносин, що не суперечать законодавству України.

Частиною 1 статті 509 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з ст.ст. 626, 627, 628 та 629 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Статтею 174 Господарського кодексу України передбачено, що господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, із господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

У відповідності до ст. 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором (ст.903 Цивільного кодексу України).

Частиною першою статті 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

При цьому, положення частини 7 статті 193 Господарського кодексу України та статті 525 Цивільного кодексу України встановлюють загальне правило щодо заборони односторонньої відмови від зобов`язання або односторонньої зміни його умов, що кореспондується із вимогами статті 629 Цивільного кодексу України щодо обов`язковості договору для виконання сторонами.

Як вже було зазначено вище, та не заперечується сторонами по справі, відповідач було виконано свій обов`язок щодо оплати наданих послуг, однак з простроченням строку визначено сторонами у договорі.

Пунктом 8.6. договору сторони погодили, що за внесення платежів, передбачених підпунктом 1 пункту 4.1 глави 4 цього договору, з порушенням терміну (строку), визначеного додатком 5 до цього договору, Оператор системи розподілу сплачує Основному споживачу пеню у розмірі 0,05 % за кожний день прострочення платежу, враховуючи день фактичної оплати. Сума пені зазначається у розрахунковому документі окремим рядком.

Згідно з частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відтак, відповідач, який прострочив виконання взятого на себе зобов`язання повинен сплатити на користь позивача пеню, три проценти річних та інфляційні нарахування.

Так, позивачем заявлено до стягнення з відповідача пеню у сумі 5 691,47 грн, три проценти річних у сумі 738,23 грн та інфляційні втрати у сумі 3 976,19 грн.

Однак, як вірно встановлено судом першої інстанції, позивачем під час здійснення розрахунку не враховано приписів ч.5 ст.254 ЦК України у відповідності до якої якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день, а також того, що день фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення пені та трьох процентів річних.

Таким чином сума пені за заявлений позивачем період становить 4 080,53 грн, а сума трьох процентів річних становить 670,76 грн.

При цьому, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції з приводу того, що наданих позивачем розрахунок інфляційних втрат у сумі 3 976,19 грн є вірним.

З урахуванням вищевикладеного, на переконання колегії суддів, місцевий господарський суд дійшов вірного висновку щодо обґрунтованості заявлених позовних вимог та наявності підстав для їх часткового задоволення.

Разом з цим, колегія суддів не приймає до уваги твердження апелянта щодо неврахування місцевим господарським судом умов укладеного між сторонами договору, а саме п. 9.1. Договору, у відповідності до якого відповідача звільнено від відповідальності за прострочення виконання зобов`язання, з огляду на таке.

Так, у відповідності до п.9.1.-9.3. договору сторони не несуть відповідальності за повне або часткове невиконання своїх зобов`язань за цим договором, якщо воно є результатом дії обставин непереборної сили, захист від дії якої не передбачено в проектній та інший нормативній документації, дію якої неможливо попередити застосуванням високопрофесійної практики персоналу та яка може бути викликана, зокрема непередбаченими ситуаціями, викликаними діями сторони, що не є стороною відповідного договору (страйк, локаут, дія суспільного ворога, оголошена та неоголошена війна, загроза війни, революція, заколот, повстання, масові заворушення, громадська демонстрація, протиправні дії третіх осіб, пожежа, вибух, що перешкоджають виконанню договірних зобов`язань у цілому або частково.

Термін (строк) виконання зобов`язань за цим договором у такому разі відкладається на період дії обставин непереборної сили. Сторона, для якої виконання зобов`язань стало неможливим внаслідок дії обставин непереборної сили, має письмово повідомити іншу Сторону про початок, тривалість та ймовірну дату припинення дії обставин непереборної сили. Наявність обставин непереборної сили підтверджується відповідною довідкою, виданою Торгово-промисловою палатою України.

Відповідно до ч.2 ст.14-1 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні" та пункту 3.1 Регламенту ТПП(2) форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами.

Форс-мажорні обставини не мають преюдиціальний (заздалегідь встановлений) характер. При їх виникненні сторона, яка посилається на дію форс-мажорних обставин, повинна це довести. Сторона, яка посилається на конкретні обставини повинна довести те, що вони є форс-мажорними, в тому числі, саме для конкретного випадку. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 17.08.2022 у справі №922/854/21.

Між обставинами непереборної сили та неможливістю належного виконання зобов`язання має бути причинно-наслідковий зв`язок. Тобто неможливість виконання зобов`язання має бути викликана саме обставиною непереборної сили, а не обставинами, ризик настання яких несе учасник правовідносин (правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 31.08.2022 у справі №910/15264/21).

З аналізу наведеного слідує, що на особу, яка порушила зобов`язання, покладається обов`язок доведення того, що відповідне порушення є наслідком дії певної непереборної сили, тобто, що непереборна сила не просто існує, а безпосередньо призводить до порушення стороною свого зобов`язання (необхідність існування причинно-наслідкового зв`язку між виникненням форс-мажорних обставин та неможливістю виконання стороною своїх зобов`язань).

Іншими словами, сама по собі військова агресія російської федерації проти України не може автоматично означати звільнення від виконання будь-ким в Україні будь-яких зобов`язань, незалежно від того, існує реальна можливість їх виконати чи ні. Воєнний стан, як обставина непереборної сили, звільняє від відповідальності лише у разі, якщо саме внаслідок пов`язаних із ним обставин юридична чи фізична особа не може виконати ті чи інші зобов`язання.

Отже, форс-мажор не є автоматичною підставою для звільнення від виконання зобов`язань, стороною договору має бути підтверджено не факт настання таких обставин, а саме їхня здатність впливати на реальну можливість виконання зобов`язання.

Аналогічна правова позиція наведена в постанові Верховного Суду від 30.05.2022 у справі №922/2475/21.

Щодо встановлення факту настання форс-мажору, слід зазначити, що відповідно до 14-1 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні", виключною компетенцією засвідчувати зазначену подію наділена Торгово-промислова палата України (далі - ТПП України) та її регіональні підрозділи.

Зважаючи на вищевикладене, саме сертифікат ТПП України підтверджує період дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) і є належним доказом, який підтверджує неможливість належного виконання відповідачем своїх зобов`язань внаслідок форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили).

Однак, такого сертифікату відповідачем ні суду першої інстанції, ні апеляційному суду надано не було.

Щодо посилання відповідача на лист Торгово-промислової палати України №2024/02.0-7.1 від 28.02.2022, колегія суддів зазначає таке.

Загальний лист Торгово-промислової палати України від 28.02.2022 (адресований всім, кого це стосується) щодо засвідчення форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) у зв`язку із введенням воєнного стану в Україні, не відповідає вимогам конкретизації впливу відповідної форс-мажорної обставини на конкретне зобов`язання відповідача (оплати поставленого товару), тоді як доведення причинно-наслідкового зв`язку в такому випадку є обов`язковим.

Разом з тим, незважаючи на те, що такий загальний офіційний лист щодо засвідчення форс-мажорних обставин стосується невизначеного кола осіб, це не означає, що такий лист звільняє від цивільно-правової відповідальності сторону договору. Зокрема, у будь-якому разі стороні необхідно буде довести, що зобов`язання невиконане саме у зв`язку з воєнними діями.

13.05.2022 ТПП України опублікувала на своєму сайті пояснення, що у разі необхідності сторона, яка порушила свої зобов`язання в період дії форс-мажорних обставин, має право звертатися до ТПП України та уповноважених нею регіональних ТПП за отриманням відповідного Сертифіката про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), дотримуючись порядку, встановленого Регламентом ТПП України від 18.12.2014, за кожним зобов`язанням окремо.

Колегія суддів звертає увагу на те, що введення воєнного стану на території України не означає, що відповідач не може здійснювати підприємницьку діяльність та набувати кошти, адже протилежного відповідачем не доведено відповідними доказами.

Відтак, відповідачем не надано належних доказів настання саме у нього форс-мажорних обставин (сертифікат ТПП України).

Крім того, обставини, засвідчені Торгово-промисловою палатою України у листі від 28.02.2022, стосуються не лише відповідача, а також позивача, та ставлять їх в однакові умови здійснення підприємницької діяльності.

При цьому Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду зазначив, що сертифікат торгово-промислової палати, який підтверджує наявність форс-мажорних обставин, не може вважатися беззаперечним доказом про їх існування, а повинен критично оцінюватися судом з урахуванням встановлених обставин справи та у сукупності з іншими доказами (подібні правові висновки викладено у постановах Верховного Суду від 14.02.2018 у справі № 926/2343/16, від 16.07.2019 у справі № 917/1053/18 та від 25.11.2021 у справі № 905/55/21).

Адже визнання сертифіката торгово-промислової палати беззаперечним та достатнім доказом про існування форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) без надання судом оцінки іншим доказам суперечить принципу змагальності сторін судового процесу (п. 75-77 постанови Об`єднаної палати КГС ВС від 19.08.2022 у справі № 908/2287/17; п. 5.19-5.21 постанови КГС ВС від 21.09.2022 у справі № 911/589/21; п. 47 постанови КГС ВС від 04.10.2022 у справі № 927/25/21).

Для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання згідно зі статтями 617 ЦК України, 218 ГК України особа, яка порушила зобов`язання, повинна довести: 1) наявність обставин непереборної сили; 2) їх надзвичайний характер; 3) неможливість попередити за даних умов завдання шкоди; 4) причинний зв`язок між цими обставинами і понесеними збитками (постанова Верховного Суду України від 10.06.2015 року у справі № 904/6463/14; п. 44 постанови КГС ВС від 04.10.2022 у справі № 927/25/21).

Відтак, для звільнення себе від відповідальності внаслідок настання форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) відповідач зобов`язаний був надати не лише сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), а й довести, що такі обставини об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (п. 52 постанови КГС ВС від 04.10.2022 у справі №927/25/21).

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що відповідачем належними та допустимими доказами не доведено наявності у нього правових підстав для відкладення виконання зобов`язання та звільнення від відповідальності за несвоєчасне виконання зобов`язання.

Згідно з статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини в рішенні у справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України").

Тому інші доводи скаржника, що викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів не бере до уваги, оскільки вони висновків суду не спростовують та з урахуванням всіх обставин даної справи, встановлених судом, не впливають на правильність вирішення спору по суті та остаточний висновок.

Статтею 276 ГПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням того, що наведені в апеляційній скарзі порушення не знайшли свого підтвердження, колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення Господарського суду Одеської області від 01.02.2023.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за апеляційний перегляд судового рішення покладаються на скаржників.

Керуючись ст.ст. 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Рішення Господарського суду Одеської області від 20.03.2023 у справі №916/3549/22 залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Постанова, згідно ст. 284 ГПК України, набуває законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного суду у випадках передбачених Господарським процесуальним кодексом України.

Датою ухвалення та складання судового рішення є 19.06.2023.

Головуючий суддя Аленін О.Ю.

Суддя Богатир К.В.

Суддя Філінюк І.Г.