РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

12.06.2023Справа № 910/2440/23
За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансово-промислова компанія "Атомстройсервіс"

до Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "ЕНЕРГОАТОМ"

про стягнення 8642802,42 грн

Суддя Сташків Р.Б.

Секретар судового засідання Гарашко Т.В.

Представники сторін:

від позивача - Іваненко М.А.;

від відповідача - Мітічкін А.С.

ВСТАНОВИВ:

На розгляд Господарського суду міста Києва передано указану позовну заяву про стягнення з Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "ЕНЕРГОАТОМ на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансово-промислова компанія "Атомстройсервіс" інфляційні втрати у сумі 7532991,38 грн, 3% річних у сумі 1109811,04 грн, які нараховані на суму боргу стягнуту в межах справи №910/20279/20.

Вимоги позову обґрунтовані тим, що відповідачем було виконано рішення Господарського суду міста Києва, яке змінено постановою Північного апеляційного господарського суду у справі №910/20279/20 про стягнення боргу та санкцій, поетапно - 26.10.2022 та 02.11.2022, тому позивачем було нараховано фінансові санкції за невиконання грошового зобов`язання відповідачем за період з 06.04.2021 по 26.10.2022 на суму боргу - 23537600 грн та за період з 27.10.2022 по 02.11.2022 на суму боргу - 15686654,18 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 01.03.2023 відкрито провадження у справі №910/2440/23, ухвалено здійснювати її розгляд за правилами загального позовного провадження, підготовче судове засідання призначено на 03.04.2023.

15.03.2023 через загальний відділ діловодства суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, у якому відповідач заперечує проти вимог позову, просить суд зменшити розмір 3% річних та інфляційних втрат, а у випадку задоволення позову відстрочити виконання рішення на один рік.

24.03.2023 позивачем було подано відповідь на відзив, де викладено свої заперечення стосовно тверджень відповідача про зменшення фінансових санкцій та відстрочки виконання рішення суду.

31.03.2023 від відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

03.04.2023 позивачем було подано заяву до якої долучено примірник мирової угоди з якою останній звернувся до відповідача з метою мирного врегулювання спору.

Судове засідання 03.04.2023 не відбулося.

Ухвалою суду від 07.04.2023 призначено нову дату судового засідання на 17.05.2023.

16.05.2023 від відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

Ухвалою суду від 17.05.2023 було закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті на 12.06.2023.

У судовому засіданні з розгляду справи по суті 12.06.2023 представник позивача підтримав вимоги позовну заяву, просив суд задовольнити позов у повному обсязі, представник відповідача заперечив проти задоволення позову з підстав викладених у відзиві на позовну заяву.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

19.09.2018 року між Державним підприємством "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" в особі відокремленого підрозділу "Атомкомплект" (покупець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Фінансово-промислова компанія "Атомстройсервіс" (постачальник) укладено договір поставки №53-129-01-18-01552 (далі - договір), відповідно до умов якого постачальник зобов`язався в порядку і на умовах, визначених договором, поставити кондиціонери автономні виробництва АТ "ЗАВОД ЕКВАТОР" (продукція) для потреб ВП "Южно-Українська АЕС" ДП "НАЕК "Енергоатом", а покупець зобов`язався в порядку і на умовах, визначених у договорі, прийняти і оплатити продукцію.

Судом встановлено, що позивач звертався до Господарського суду міста Києва із позовом про стягнення з відповідача 23537600 грн основного боргу, 1307557,78 грн 3% річних, 1511182,20 грн інфляційних втрат.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 05.04.2021 у справі №910/20279/20, яке змінене постановою Північного апеляційного господарського суду від 23.09.2021, позов задоволено, стягнуто з Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" в особі відокремленого підрозділу "Атомкомплект" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансово-промислова компанія "Атомстройсервіс" 23537600 грн основного боргу, 1437948,38 грн 3% річних, 2029009 грн 40 коп. інфляційних втрат та 405040, 23 грн судового збору.

Як зазначено у ч. 4 ст. 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преамбулою та статтею 6 параграфу 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також рішеннями Європейського суду з прав людини від 25.07.2002 у справі за заявою № 48553/99 "Совтрансавто-Холдінг" проти України" та від 28.10.1999 у справі за заявою № 28342/95 "Брумареску проти Румунії" встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Приймаючи до уваги ч. 4 ст. 75 ГПК України вирішуючи спір у даній справі, суд виходить із фактів встановлених у рішенні Господарського суду міста Києва від 05.04.2021 у справі №910/20279/20, яке набрало законної сили і є чинним.

Так, у рішенні №910/20279/20 від 05.04.2021 судом встановлено факт наявності боргу у відповідача перед позивачем за Договором у сумі 23537600 грн.

За приписами статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з частиною 1 статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

За частиною 1 статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Частиною 2 статті 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Cаме лише прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов`язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною 2 статті 625 ЦК України сум. Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов`язання. Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 11.03.2020 у справі №910/5587/19.

Отже чинне законодавство не пов`язує наявність судових рішень про стягнення заборгованості з припиненням грошових зобов`язань боржника та не виключає його відповідальності за порушення строків розрахунків.

Позивач зазначає, що рішення суду №910/20279/20 від 05.04.2021 про стягнення 23537600 грн основного боргу, 1437948,38 грн 3% річних, 2029009 грн 40 коп. інфляційних втрат було виконано після пред`явлення його до примусового виконання.

З наданих до справи доказів вбачається, що відповідачем 26.10.2022 було сплачено 7850945,82 грн (платіжні доручення №№83,84) та 02.11.2022 було сплачено 17128858,79 грн (платіжні доручення №№104, 105).

Стягнувши увесь борг за рішенням №910/20279/20 від 05.04.2021 органом державної виконавчої служби було прийнято постанову про закінчення виконавчого провадження, що підтверджується відповідною постановою від 02.11.2022 №70157674.

З наведеного вбачається, що основну суму боргу за Договором у сумі 23537600 грн відповідачем було повністю погашено 02.11.2022.

У зв`язку із чим, позивач просить суд стягнути з відповідача 3% річних у сумі 1109811,04 грн, а також 7532991,38 грн інфляційних втрат нараховані за період з 06.04.2021 по 26.10.2022 та 9025,20 грн 3% річних нарахованих за період з 27.10.2022 по 02.11.2022.

У відзиві на позов відповідач зазначає, що він належить до суб`єктів господарської діяльності у власності та користуванні якого є об`єкти підвищеної небезпеки, дохід підприємства складається із виручки від реалізації електричної енергії, що виробляється його відокремленими підрозділами - атомними електростанціями, у зв`язку із військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі чого запроваджено воєнний стан, атомні станції працюють в екстремальних умовах.

Відповідач зауважує, що ним були втрачені виробничі потужності, що забезпечували майже половину від його доходу, що значно погіршило матеріальний стан відповідача та ускладнило виконання основного зобов`язання.

Заперечуючи проти нарахування інфляційних втрат відповідач послалося на настання форс-мажорних обставин, а саме, введення воєнного стану в Україні через військову агресію Російської Федерації проти України, внаслідок чого розмір інфляції з 24.02.2022 в Україні є наслідком війни, а тому не може бути застосовано до відповідача відповідальність у вигляді нарахування інфляційних втрат.

Крім того, відповідач просив суд зменшити розмір 3% річних.

Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання (ч. 1 ст. 625 ЦК України).

За змістом частини 2 статті 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних, як складова грошового зобов`язання та особлива міра відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц (провадження № 14-241цс19) та № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18), від 13 листопада 2019 року у справі № 922/3095/18 (провадження № 12-105гс19), від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19).

Доводи відповідача про настання форс-мажорних обставин та відсутність його вини у несвоєчасному виконанні зобов`язання з оплати основного зобов`язання, як підстави для звільнення від нарахування та стягнення з нього інфляційних втрат, є необґрунтованими.

Щодо клопотання відповідача про зменшення заявлених до стягнення трьох процентів річних суд зазначає, що ці компенсаційні нарахування не є штрафними санкціями, передбаченими статтею 230 ГК України, а тому на них не поширюються положення часини 1 статті 233 ГК України, частини 3 статті 551 ЦК України щодо зменшення розміру штрафних санкцій.

Посилання відповідача на правову позицію, викладену в постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року № 902/417/18 не беруться судом до уваги, так як у цій постанові досліджувалося питання зменшення відсотків річних, як визначені у більшому розмірі (40 %), ніж передбачені у статті 625 ЦК України. Також суд звертає увагу на те, що у вказаній постанові Верховний Суд не вказував на можливість суду самостійно та/або за клопотанням сторони зменшувати інфляційні нарахування.

Враховуючи вищевикладене, клопотання позивача про зменшення розміру трьох процентів річних є необґрунтованим, а відтак не підлягає задоволенню.

Статтею 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Приписами статей 76-77 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з приписами статей 78-79 ГПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Статтею 86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Розрахунок 3% річних та інфляційних втрат, доданий позивачем до позову, судом перевірено і визнано обґрунтованим, а їх розмір є доведеним залученими позивачем до справи вищеописаними доказами, а також відсутністю їх спростування з боку відповідача.

Судові витрати, у які позивачем включено витрати по оплаті судового збору, відповідно до ст. 129 ГПК України покладаються на відповідача.

Щодо клопотання відповідача про відстрочення виконання судового рішення на один рік суд зазначає наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 239 Господарського процесуального кодексу України суд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, надати відстрочення або розстрочити виконання, вжити заходів для забезпечення його виконання, про що зазначає в рішенні.

Відповідно до усталеної практики Верховного Суду підставою для відстрочення, розстрочення виконання рішення суду можуть бути конкретні обставини, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим у визначений строк або встановленим господарським судом способом. Вирішуючи питання про відстрочку чи розстрочку виконання рішення суд повинен враховувати матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини справи, зокрема, щодо фізичної особи (громадянина) - тяжке захворювання її самої або членів її сім`ї, скрутний матеріальний стан, стосовно юридичної особи - наявну загрозу банкрутства, відсутність коштів на банківських рахунках і майна, на яке можливо було б звернути стягнення, щодо як фізичних, так і юридичних осіб - стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

Отже, в основу судового акту про надання відстрочення виконання рішення суду має бути покладений обґрунтований висновок про наявність обставин, що ускладнюють чи роблять неможливим його виконання.

Суд звертає увагу, що відповідач просить відстрочити виконання рішення у цій справі на один рік з дня його ухвалення, проте жодним чином не обґрунтовує запропонований строк та не надає жодних доказів на підтвердження того, що після спливу цього строку рішення суду буде ним виконано.

Не є безумовною підставою для надання відстрочки у виконанні судового рішення введення 24.02.2022 в Україні воєнного стану, оскільки ДП "НАЕК "Енергоатом" не доведено наявності причинно-наслідкового зв`язку між введенням в Україні воєнного стану та неможливістю своєчасного виконання своїх договірних зобов`язань.

Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і неупередженим судом. Отже, ця стаття проголошує "право на суд", одним з аспектів якого є право на доступ до правосуддя, тобто право подати до суду позов з цивільно-правових питань. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося, на шкоду одній із сторін.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 20.07.2004 у справі "Шмалько проти України" (заява № 60750/00) зазначено, що для цілей статті 6 Конвенції виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як невід`ємна частина "судового розгляду".

З урахуванням підстав, умов та меж надання відстрочки виконання судового рішення, суд зазначає, що надання відстрочки без обґрунтованих на те мотивів на тривалий період без дотримання балансу інтересів сторін порушує основи судового рішення, яке ухвалюється іменем України, позбавляє кредитора можливості захистити свої права, знижує авторитет судового рішення, а тому таке судове рішення не може вважатися законним та справедливим.

Суд відзначає, що при вирішенні питання про відстрочення виконання судового рішення необхідно враховувати не тільки фінансовий стан відповідача, а й позивача.

З огляду на викладене, з урахуванням балансу інтересів сторін, оскільки довготривале невиконання рішення суду порушуватиме право позивача на справедливий судовий розгляд, суд не вбачає правових підстав для відстрочення виконання судового рішення в цій справі.

Керуючись ст. 86, 231, 232, 233, 237, 238, 240 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Стягнути з Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" (01032, місто Київ, вулиця Назарівська, будинок 3; ідентифікаційний код 24584661) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансово-промислова компанія "Атомстройсервіс" (10009, місто Житомир, вулиця Вітрука, будинок 55; ідентифікаційний код 39292 (один мільйон сто дев`ять тисяч вісімсот одинадцять) грн 04 коп. трьох процентів річних, 7532991 (сім мільйонів п`ятсот тридцять дві тисячі дев`ятсот дев`яносто одну) грн 38 коп. інфляційних втрат, а також 129642 (сто двадцять дев`ять тисяч шістсот сорок дві) грн 03 коп. судового збору.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 241 ГПК України, і може бути оскаржено в порядку та строк встановлені статтями 254, 256, 257 ГПК України.

Повний текст рішення підписано 19.06.2023.

Суддя Сташків Р.Б.