ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" червня 2023 р. Справа №914/2150/18

м. Львів

Західний апеляційний господарський суд, в складі колегії:

головуючого (судді-доповідача): Бойко С.М.,

суддів: Бонк Т.Б.,

Якімець Г.Г.,

секретар судового засідання Кришталь М.Б.

явка учасників справи:

від позивача: Сподін В.С. (ордер Серія АІ № 1161313 від 26.04.2023)

від відповідача: Дяків В.Б. (ордер Серія ВС № 1074697 від 11.05.2021)

від третьої особи 1: не з`явилися

від третьої особи 2: Патько Н.Я. (ордер Серія ВС № 1063047 від 03.02.2021)

розглянув апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "БРРЕНТ" б/н від 03.03.2021 (вх.№01-05/821/21 від 03.03.2021)

на рішення Господарського суду Львівської області від 23.03.2020, в справі №914/2150/18

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Мані Флоу", м. Київ,

до відповідача товариства з обмеженою відповідальністю "Оптімус+", м. Харків,

за участю третьої особи 1, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Корпало Ганни Василівни, приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу, м. Львів,

за участю третьої особи 2, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача товариства з обмеженою відповідальністю "БРРЕНТ", м. Львів

про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину, скасування державної реєстрації речових прав, поновлення запису про державну реєстрацію речових прав,

В С Т А Н О В И В:

короткий зміст позовних вимог

19.11.2018 публічне акціонерне товариство "БГ Банк" в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладення фізичних осіб на ліквідацію ПАТ "БГ Банк" Луньо І.В. звернулась до господарського суду Львівської області із позовом до відповідача за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - державного реєстратора - нотаріуса, про застосування наслідків нікчемного правочину шляхом скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 9623076 від 27.12.2013 та скасування запису про проведення державної реєстрації права власності, номер запису 4111803 від 27.12.2013, повернувши сторони у стан, який існував до укладання цього договору.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що договір купівлі-продажу нежитлових приміщень від 27.12.2013 (далі - договір) є нікчемним у силу положень статті 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", оскільки внаслідок неправомірної уцінки (більш ніж на 85%) вартості нежитлових приміщень, загальною площею 4571,2 кв. м., що розташовані у м. Львові по вул. Героїв УПА, 73, які знаходилися на балансі ПАТ «БГ Банк», останнім було продано вказане нерухоме майно за ціною 2391666,67 грн. без ПДВ, що є значно нижчою за ринкову ціну. Внаслідок продажу приміщень не за ринковою вартістю, банк недоотримав кошти щонайменше в розмірі 13689533,33 грн., що призвело до неможливості виконання банком його грошових зобов`язань перед іншими кредиторами, загальних розмір яких склав ,63 грн.

Правовими підставами позову є положення ст.38 Закону України "Про гарантування вкладів фізичних осіб", ст. ст. 203, 215, 236 ЦК України.

Процесуальним правонаступником товариством з обмеженою відповідальністю «Мані Флоу», при новому розгляді справи в суді першої інстанції подано заяву б/н від 27.02.2020 (до закінчення підготовчого засідання) про зміну предмету позову (шляхом доповнення первісних позовних вимог), в зв`язку із зміною фактичних обставин справи, пов`язаних із відчуженням спірного майна на користь ТОВ «БРРЕНТ», яка ухвалою Господарського суду Львівської області від 03.03.2020 прийнята до розгляду.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 18.12.2019 в справі № 914/2150/18 замінено позивача - ПАТ «БГ Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «БГ Банк» його правонаступником - товариством з обмеженою відповідальністю «Мані Флоу» з підстав набуття ТОВ «Мані Флоу» майнових прав/права власності на нерухоме майно, які можуть виникнути в майбутньому на спірні нежитлові приміщення, включаючи права та обов`язки позивача в цій справі.

При первинному розгляді справи рішенням Господарського суду Львівської області від 18.03.2019 у справі № 914/2150/18 в позові публічного акціонерного товариства "БГ Банк" в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ "БГ Банк" відмовлено.

Постановою Західного апеляційного господарського суду від 25.06.2019 у задоволенні апеляційної скарги ПАТ «БГ Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ "БГ Банк" за № 04/125 від 18.04.2019 відмовлено, рішення Господарського суду Львівської області від 18.03.2019 у справі № 914/2150/18 залишено без змін.

Постановою Верховного Суду в складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 16 жовтня 2019 року, постанову Західного апеляційного господарського суду від 25.06.2019 та рішення Господарського суду Львівської області від 18.03.2019 скасовано, справу №914/2150/18 направлено до Господарського суду Львівської області на новий розгляд.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції під час нового розгляду

Рішенням господарського суду Львівської області від 23.03.2020, залишеним без змін постановою Західного апеляційного господарського суду від 11.08.2020, позовні вимоги задоволено. Скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний №9623076 від 27.12.2013 щодо нежитлових приміщень загальною площею 4 571,2 кв.м, які розташовані за адресою: м. Львів, вул. Героїв УПА, будинок 73, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01 та всі послідуючі/пов`язані рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, а саме: індексний номер 50879952 від 29.01.2020 та індексний номер 51284819 від 24.02.2020. Скасовано державну реєстрацію права власності відповідача на нежитлові приміщення загальною площею 4 571,2 кв.м., що розташовані за адресою: м. Львів, вул. Героїв УПА, будинок 73, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01, номер запису: 4111803 від 27.12.2013 та всі послідуючі/пов`язані записи, а саме номер запису: 35249658 від 29.01.2020 та номер запису: 35627627 від 24.02.2020, з одночасним визнанням (поновленням запису про державну реєстрацію права власності номер запису: 4108213 від 27.12.2013 про право власності на об`єкт нерухомого майна реєстраційний номер: 01) права власності за ТОВ «Мані Флоу»(вул. Лейпцизька, 3-А, вхід "Б", офіс 8, м. Київ, 01015; ).

Постановою Західного апеляційного господарського суду від 11.08.2020 рішення Господарського суду Львівської області від 23.03.2020 залишено без змін. Постановою Верховного Суду від 27.10.2020 у справі №914/2150/18 судові рішення залишені без змін.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги в порядку ст.256 ГПК України

В апеляційній скарзі ТОВ «БРРЕНТ», як третя особа на стороні відповідача без самостійних вимог на предмет спору, просить рішення місцевого господарського суду скасувати та прийняти нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити, в зв`язку з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків, викладених в рішенні суду першої інстанції обставинам справи, порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Узагальнені доводи апеляційної скарги ТОВ «БРРЕНТ»

В обгрунтування доводів апеляційної скарги ТОВ «БРРЕНТ» посилається на наступне:

-заява ТОВ «Мані Флоу» про заміну позивача його правонаступником безпідставно задоволена судом враховуючи правовий висновок викладений в п. 6.13 постанови об`єднаної палати Верховного Суду від 05.06.2020 в справі № 920/653/18 за змістом якого неможливим є залучення до участі в справі правонаступника за договором купівлі-продажу майнових прав щодо нерухомого майна, які є відмінними від права власності, якщо на момент подання заяви про заміну сторони правонаступником спір не був вирішений на користь продавця цих майнових прав. Також посилається на аналогічний правовий висновок викладений в постанові Касаційного господарського суду в складі Верховного Суду від 02.09.2020 в справі № 904/1939/18;

-судом першої інстанції безпідставно прийнято заяву ТОВ «Мані Флоу» про зміну предмета позову, за змістом якої позов доповнено новими вимогами про скасування запису та рішення про державну реєстрацію прав за ТОВ «БРРЕНТ». Таким чином, апелянт вважає, що мало місце пред`явлення нового позову до нового відповідача (ТОВ «БРРЕНТ»), тобто відбулась зміна предмету (нові матеріально-правові вимоги) та підстав позову, в порушення приписів ч. 3 ст. 46 ГПК України;

-враховуючи незалучення ТОВ «БРРЕНТ» до участі в справі, товариство не мало можливості подати до суду першої інстанції заяву про призначення експертизи (оскільки товариство не погоджується з оцінкою спірного майна, яку судом взято за основу для встановлення обставин нікчемності правочину) та заяви про застосування наслідків спливу строків позовної давності.

З цих підстав ТОВ «БРРЕНТ» просить застосувати до позовних вимог в цій справі наслідки спливу строків позовної давності обгрунтовуючи тим, що ПАТ «БГ Банк», правонаступником якого себе вважає ТОВ «Мані Флоу» повинен був та міг дізнатися про наявність обставин нікчемності спірного договору купівлі-продажу протягом 30 днів з дня початку тимчасової адміністрації, а саме до 27.12.2014. Вважає, що трирічний строк звернення до суду з позовними вимогами закінчився 27.12.2017, проте з позовом позивач звернувся в листопаді 2018 року, тобто з пропуском строку позовної давності.

-посилається на правовий висновок викладений в постановах Великої Палати Верховного Суду від 11.04.2018 в справі № 910/12294/16 та від 04.06.2019 в справі № 916/3156/17 за змістом яких правочин є нікчемним не за рішенням уповноваженої особи Фонду, а відповідно до закону. Такий правочин є нікчемним з моменту укладення на підставі ч. 2 ст. 215 ЦК України та ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Рішення уповноваженої особи Фонду не є підставою для застосування таких наслідків. Таке рішення є внутрішнім розпорядчим документом, прийнятим уповноваженою особою, що здійснює повноваження органу управління банку;

-вважає, що на момент розгляду справи в суді першої інстанції право власності на спірне нерухоме майно було зареєстроване за ТОВ «БРРЕНТ», а саме товариство володіло цим майном. Спірні об`єкти нерухомого майна не перебували у володінні позивача, а тому вважає, що позов у цій справі неможна вважати негаторним. Зазначає, що належним способом захисту порушених прав ТОВ «Мані Флоу», яке вважає себе власником майна, але не володіє ним, є пред`явлення віндикаційного позову. Вважає, що наведене виключає наявність підстав для задоволення позовних вимог за правилами реституції.

В обгрунтування наведеного посилається на правові позиції викладені в постановах Касаційного господарського суду від 26.02.2020 в справі № 910/56/19 та від 06.08.2019 в справі № 910/1922/18.

Узагальнені доводи та заперечення позивача

У відзиві на апеляційну скаргу, позивач ТОВ «Мані Флоу» просить відмовити в її задоволенні, а оскаржувані судові рішення - залишити без змін, посилаючись на те, що ці судові рішення є законними і обґрунтованими, оскільки суди попередніх інстанцій правильно застосували норми матеріального та процесуального права відповідно до встановлених фактичних обставин справи, дали належну правову оцінку доказам, наданим сторонами.

В обгрунтування доводів відзиву на апеляційну скаргу посилається на те, що в ТОВ «Оптімус+» були відсутні правові підстави для відчуження нежитлового приміщення ТОВ «БРРЕНТ», а звідси вважає, що договір купівлі-продажу № 82 від 29.01.2020 є недійсним та таким, що суперечить положенням ч.ч. 1,2 ст. 319, ч. 1 ст. 321 та ст. 658 ЦК України.

При цьому посилається на правову позицію викладену в постанові Верховного Суду від 28.10.2020 в справі № 910/10963/19 та вважає, що набуття ТОВ «БРРЕНТ» нежитлових приміщень не може вважатися добросовісним.

ТОВ «Мані Флоу» посилається на те, що ухвалою Господарського суду Львівської області від 17.01.2020, зокрема, заборонено ТОВ «ОПТІМУС+», вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо нерухомого майна - нежитлових приміщень загальною площею 4571,2 кв.м., що розташовані за адресою: м. Львів, вул. Героїв УПА, буд. 73, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01.

Таким чином, незважаючи на факт наявної діючої заборони, приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Гусаком Р.Т. було вчинено дії щодо реєстрації права власності на підставі договору купівлі-продажу нежитлових приміщень № 82 від 29.01.2020.

Посилається на правові висновки Верховного Суду викладені в постанові від 11.11.2019 в справі № 760/16751/15-ц.

Вважає, що в зв`язку з нікчемністю правочину щодо відчуження майна ПАТ «БГ Банк» на користь ТОВ «ОПТІМУС+», який є недійсним з моменту його укладення та не створює юридичні наслідки, крім тих, що пов`язані з його недійсністю, укладені в подальшому ТОВ «ОПТІМУС+» правочини теж не мають юридичних наслідків для сторін, при цьому вони не підлягають додатково визнанню недійсними, отже в ТОВ «БРРЕНТ» не виникало жодних прав на нерухоме майно.

Узагальнені доводи та заперечення відповідача

У відзиві на апеляційну скаргу, відповідач ТОВ «Оптімус+» підтримує доводи апеляційної скарги ТОВ «БРРЕНТ» та просить апеляційну скаргу задоволити.

В обгрунтування доводів відзиву на апеляційну скаргу посилається на те, що місцевий господарський суд задоволив позовну вимогу, яка стосувалася прав ТОВ «БРРЕНТ» без залучення такого до участі в справі. Місцевим господарським судом не враховано правові висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 02.02.2021 в справі № 925/642/19 та від 16.02.2021 в справі № 910/2861/19 за змістом яких у разі якщо об`єкти нерухомого майна не можуть бути витребувані від особи, яка незаконно заволоділа ними, зокрема, якщо вони відчужені добросовісному набувачу ,який набув право власності на нього (ст. 330 ЦК України), то колишній власник нерухомого майна вправі вимагати відшкодування його вартості (п. 2 ч. 3 ст. 1212, ч. 2 ст. 1213 ЦК України). Таким чином, відповідач вважає, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту порушеного права. При цьому зазначає, що належним способом захисту є пред`явлення віндикаційного позову.

В судове засідання 30.05.2023 з`явилися представник позивача, представник відповідача та представник третьої особи-2, представник третьої особи-1 в судове засідання не з`явився. З врахуванням строків розгляду апеляційної скарги визначені ч. 1 ст. 273 ГПК України та в порядку п. 2 ч. 3 ст. 202 ГПК України суд розглядає справу за наявних в справі доказів про права і обов`язки сторін з врахуванням положення ч. 12 ст. 270 ГПК України.

У судовому засіданні представник третьої особи-2 підтримав доводи апеляційної скарги, просив апеляційну скаргу задоволити та скасувати рішення місцевого господарського суду, представник відповідача підтримав доводи апеляційної скарги просив апеляційну скаргу задоволити, рішення місцевого господарського суду скасувати. Представник позивача заперечив проти доводів апеляційної скарги, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення місцевого господарського суду без змін.

Згідно з ст. 269 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, представника відповідача та третьої особи-2 без самостійних вимог на стороні відповідача - ТОВ «БРРЕНТ», дослідивши доводи і заперечення, наведені в апеляційній скарзі та відзивах на апеляційну скаргу, перевіривши матеріали справи щодо правильності застосування судом першої інстанцій норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення.

Згідно встановлених судом першої інстанції та неоспорених обставин, а також обставин, встановлених судом апеляційної інстанції, і визначених відповідно до них правовідносин вбачається

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної, зокрема, у постановах від 10.05.2018 у справі №910/22354/15, 11.07.2018 у справі №911/2635/17, 11.12.2018 у справі №916/2878/14 та 03.04.2019 у справі №909/68/18, процесуальним законом визначено алгоритм дій апеляційного господарського суду в разі порушення апеляційного провадження за апеляційною скаргою не залученої до участі у справі особи, який полягає в наступному.

Так, після прийняття апеляційної скарги особи, яка не брала участі у справі, суд апеляційної інстанції з`ясовує, чи прийнято оскаржуване судове рішення безпосередньо про права, інтереси та (або) обов`язки скаржника і які конкретно. Встановивши такі обставини, суд вирішує питання про залучення скаржника до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору.

Безумовним наслідком залучення судом апеляційної інстанції до участі у справі особи, про права, обов`язки та (або) інтереси якої прийнято рішення у справі, є скасування оскаржуваного судового рішення на підставі п. 4 ч. 3 ст. 277 ГПК України, оскільки таке порушення норм процесуального права є в будь-якому випадку підставою для скасування рішення місцевого господарського суду з ухваленням судом апеляційної інстанції нового судового рішення.

Таким чином, суд апеляційної інстанції має першочергово з`ясувати, чи прийнято оскаржуване судове рішення безпосередньо про права, обов`язки, інтереси скаржника, після встановлення таких обставин вирішити питання про залучення такої особи у якості третьої особи шляхом винесення відповідної ухвали, а от питання про скасування судового рішення згідно з правилами ст. 281 ГПК України вирішується шляхом ухвалення окремого судового рішення у формі постанови.

Відповідно до ч. ч. 1 та 2 ст. 269, ч. 1 ст. 270 ГПК України метою апеляційного перегляду справи є перевірка апеляційним судом правильності й законності рішення суду першої інстанції, а способом досягнення цієї мети - розгляд справи по суті повторно. При цьому, в разі допущення процесуальних порушень, перелічених у ч. 3 ст. 277 ГПК України, рішення суду першої інстанції є таким, що підлягає обов`язковому скасуванню, а тому у цьому випадку суд апеляційної інстанції після скасування такого рішення зобов`язаний здійснити повторний розгляд заявлених позовних вимог по суті в повному обсязі незалежно від доводів апеляційної скарги, що прямо випливає зі змісту зазначеної процесуальної норми та приписів ч. 4 ст. 269 ГПК України. Такий правовий висновок викладено в постанові Касаційного господарського суду в складі Верховного Суду від 09 лютого 2022 року, cправа № 17/169-07.

З мотивів безпосереднього впливу рішення місцевого господарського суду на права, інтереси та обов`язки ТОВ «БРРЕНТ», ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 26.05.2021 (т. 7 а.с. 243-245), скаржника залучено до участі у цій справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, оскільки суд першої інстанції прийняв рішення про права та обов`язки особи, яка не була залучена до участі в справі (ТОВ «БРРЕНТ»), а саме зазначено про його права і обов`язки в мотивувальній та є висновки про права та обов`язки скаржника в резолютивній частині рішення.

При розгляді справи, відповідно до частини 1 статті 237 ГПК України вирішуються наступні питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити.

Стала та послідовна правова позиція з відповідного питання вже неодноразово викладалася Верховним Судом, зокрема, у постановах Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 14.08.2019 у справі № 62/112, від 16.01.2020 у справі № 925/1600/16, а також постановах Верховного Суду від 10.05.2018 у справі № 910/22354/15, від 17.05.2018 у справі № 904/5618/17, від 11.07.2018 у справі № 911/2635/17, від 11.07.2018 у справі № 5023/4734/12, від 04.10.2018 у справі № 5017/461/2012, від 29.11.2018 у справі № 918/115/16, від 04.12.2018 у справі № 906/1764/15, від 06.12.2018 у справі № 910/22354/15, від 11.12.2018 у справі № 916/2878/14, від 15.01.2019 у справі № 7/74, від 11.04.2019 у справі № 8/71-НМ, від 03.06.2019 у справі № 910/6767/17, від 09.07.2019 у справі № 905/257/18, від 12.09.2019 у справі № 905/946/18, від 12.09.2019 у справі № 905/947/18, від 11.09.2019 у справі № 4/2023-10, від 05.05.2020 у справі № 910/9254/18, від 28.09.2021 у справі № 908/2899/13 тощо, яку апеляційний суд враховує при вирішенні цього спору.

Предметом спору в цій справі є позовні вимоги про застосування наслідків нікчемного правочину: про повернення активів банку, про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 9623076 від 27.12.2013 та скасування запису про проведення державної реєстрації права власності, номер запису 4111803 від 27.12.2013, де первинно позов пред`являвся ПАТ "БГ Банк" в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ "БГ Банк" Луньо І.В. (до моменту вступу як сингулярного правонаступника ТОВ «Мані Флоу») та прийняті ухвалою Господарського суду Львівської області від 03.03.2020 (заяву вх. №635/20 від 03.03.2020), зміни предмета позову шляхом доповнення позовних вимог, щодо скасування державної реєстрації речових прав за ТОВ «БРРЕНТ» на спірне нерухоме майно, з одночасним поновленням запису про державну реєстрацію права власності ПАТ "БГ Банк за процесуальним правонаступником ТОВ «МАНІ ФЛОУ».

Апеляційний суд звертає увагу на правову позицію, викладену Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 30.06.2020 у справі № 264/5957/17 (провадження № 14-37цс20). Так, Велика Палата Верховного Суду зауважила, що поняття «правонаступництво юридичної особи», «правонаступництво прав та обов`язків юридичної особи» і «процесуальне правонаступництво юридичної особи-сторони у справі» мають різний зміст.

Натомість правонаступництво прав та обов`язків юридичної особи не завжди є наслідком правонаступництва юридичної особи. А тому перше може бути не тільки універсальним (частина перша статті 104 ЦК України), але й сингулярним, тобто таким, за якого до правонаступника переходить певне право кредитора чи обов`язок боржника.

Цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки (частина перша статті 11 ЦК України). Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини, інші юридичні факти (пункти 1 і 4 частини другої вказаної статті). Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства (частина третя цієї статті). У випадках, встановлених актами цивільного законодавства або договором, підставою виникнення цивільних прав та обов`язків може бути настання або ненастання певної події (частина шоста статті 11 ЦК України).

Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (частина перша статті 509 ЦК України). Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу (частина друга статті 509 ЦК України).

Внаслідок певної дії чи події сторону у зобов`язанні можна замінити на іншу особу, яка є її правонаступником або стосовно лише цивільних прав (обов`язків), або одночасно щодо цивільних прав і обов`язків. Іншими словами, заміна сторони у зобов`язанні може бути наслідком або сингулярного правонаступництва, зокрема, на підставах договорів купівлі-продажу (частина третя статті 656 ЦК України).

Так, на підставі договору купівлі-продажу майнових прав щодо нерухомого майна від 22.11.2019 за №11/2019-4 укладеного між ПАТ «БГ Банк» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «БГ Банк» та ТОВ «Мані Флоу», Банк (продавець) передав у власність ТОВ «Мані Флоу» (покупця) майнові права/право власності на нерухоме майно, що виникне в майбутньому на об`єкти нерухомого майна, а саме: нежитлові приміщення загальною площею 4571,2 кв.м. (нежитлові приміщення 1-го, 2-го, 3-го та 4-го поверхів чотириповерхової будівлі), що розташовані за адресою: м. Львів, вул. Героїв УПА (колишня вулиця І. Тургенєва у м. Львові), буд. 73, право власності на яке виникло в продавця внаслідок звернення стягнення на заставлене майно на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя, посвідченого приватним нотаріусом Львівського MHO Стоцком Т.Л., зареєстровано в реєстрі за №1913; право власності продавця було зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 26.08.2009 (перелік документів зазначено в додатку №1) та було припинено на підставі договору купівлі-продажу нежитлових приміщень від 27.12.2013, укладеного між ПАТ «Банк Перший» (правонаступником якого є ПАТ «БГ Банк») та ТОВ «Оптімус+» (відповідачем), посвідчений приватним нотаріусом Львівського MHO Корпало Г.В., зареєстровано в реєстрі №5282 (перелік документів зазначено в додатку №1), який у відповідності до положень ст.38 ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є нікчемним та який в силу закону не породжує жодних правових наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю, висновки апеляційного суду щодо нікчемності цього договору наведені нижче.

Відповідно до пунктів 1.4 та 1.5 Договору купівлі-продажу майнових прав від 22.11.2019 за №11/2019-4 до покупця переходять всі цивільні права та обов`язки продавця за майновими правами в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав. За умови задоволення позовних вимог у справі №914/2150/18 та фактичного виконання судового рішення у справі №914/2150/18, даний Договір є самостійною підставою в розумінні ч. 2 ст. 12 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та ст. ст. 182, 657 ЦК України для реєстрації права власності покупця на нерухоме майно, майнові права на яке є предметом цього Договору.

У п. 1.6. Договору від 22.11.2019 сторонами визначено, що він є підставою для заміни продавця у наявних судових процесах та/чи наявних виконавчих провадженнях, в т.ч. у справі №914/2150/18.

Визначення і обсяг поняття майно, яке використовується в ЦК України, міститься в положенні статті 190 цього Кодексу. Зокрема, відповідно до цієї статті майном, як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки. Майнові права є неспоживною річчю та визнаються речовими правами.

Разом з цим, приписи частин 1 - 3 статті 656 ЦК України (предмет договору-купівлі продажу) виділяють три групи предметів, які можуть бути передані за договорами купівлі-продажу, а саме: товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому; майнові права; право вимоги.

Майнове право, яке можна визначити як «право очікування», є складовою частиною майна як об`єкта цивільних прав. Майнове право - це обмежене речове право, за яким власник цього права наділений певними, але не всіма правами власника майна, та яке засвідчує правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно чи інше речове право на відповідне майно в майбутньому.

Отже, підставою виникнення процесуального правонаступництва в цій справі є договір купівлі-продажу майнових прав від 22.11.2019 за №11/2019-4.

Захист майнових прав здійснюється в порядку, визначеному законодавством, а якщо такий спеціальний порядок не визначений, захист майнового права здійснюється на загальних підставах, визначених цивільним законодавством.

У частині першій статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені у статті 16 ЦК України.

У cтатті 4 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Як захист права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Спосіб захисту може бути визначено як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату.

Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що у такий спосіб буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Належний спосіб захисту, виходячи із застосування спеціальної норми права, повинен забезпечити ефективне використання цієї норми у її практичному застосуванні - гарантувати особі спосіб відновлення порушеного права або можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Отже, засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31.07.2003 у справі "Дорани проти Ірландії" Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає не лише запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Так, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Як правило, суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі № 925/1265/16).

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (Близькі за змістом висновки викладено, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16 та від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц).

Витребування майна із чужого незаконного володіння передбачено статтями 16, 387 ЦК України саме як форма захисту права власності, а не як окреме оборотоздатне майнове право, яке може відчужуватися в порядку передбаченому статтею 656 цього Кодексу, на користь інших осіб, оскільки речові права безпосередньо пов`язані з конкретною річчю і переходять у зв`язку з переходом об`єктів нерухомості. На підтвердження наявності у позивача суб`єктивного матеріального права на витребування майна із чужого незаконного володіння позивач повинен надати суду відповідні належні докази, що підтверджують його право на зазначене майно, проте до таких доказів не належить договір купівлі-продажу майнових прав.

Отже, в цьому спорі для захисту порушеного права позивача не може бути застосовано такий спосіб захисту як витребування майна з чужого незаконного володіння (речово-правовий), а тому доводи апеляційної скарги є такими, що не відповідають вимогам норм права.

В апеляційній скарзі, ТОВ «БРРЕНТ» заперечує дійсність договору купівлі-продажу майнових прав, а звідси і процесуальне правонаступництво ТОВ «Мані Флоу». Проте ці доводи також не знайшли підтвердження в судовому засіданні.

При цьому апелянтом не враховано, що договір купівлі-продажу майнових прав щодо нерухомого майна від 22.11.2019 за №11/2019-4 укладений між ПАТ «БГ Банк» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «БГ Банк» та ТОВ «Мані Флоу», ніколи і ніким не оскаржувався, є дійсним, звідси діє презумпція правомірності цього правочину, яку апеляційний суд враховує при розгляді цієї справи.

Стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Саме цих фактів при розгляді справи апеляційним судом не встановлено.

Аналогічна правова позиція викладена в постанова Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 в справі № 2-383/2010 (провадження № 14-308цс18), яка в силу вимог ч. 4 ст. 236 ГПК України врахована апеляційним господарським судом.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 18.12.2019 у справі № 914/2150/18 місцевий господарський суд замінив позивача - ПАТ «БГ Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «БГ Банк» його правонаступником - товариством з обмеженою відповідальністю «Мані Флоу» (частина 1 резолютивної частини ухвали).

Ухвала Господарського суду Львівської області від 18.12.2019 у справі № 914/2150/18 про вчинення процесуального правонаступництва набула чинності.

В порядку визначеному ст.255 ГПК України, ухвала суду першої інстанції про вчинення процесуального правонаступництва підлягає оскарженню окремо від рішення суду першої інстанції, проте така в апеляційному порядку не оскаржувалася, отже є чинною.

Відповідно до частини другої статті 52 ГПК України усі дії, вчинені в судовому процесі до вступу в справу правонаступника, обов`язкові для нього так само, як вони були обов`язкові для особи, яку правонаступник замінив.

Скаржник зазначає, що судом неправильно застосовано положення статті 16 Цивільного кодексу України щодо обраного позивачем способу захисту порушеного права. Крім того вважає себе власником майна з часу укладення ТОВ «Оптімус+» (продавець) та ТОВ «БРРЕНТ» (покупець) договору купівлі-продажу спірних нежитлових приміщень від 29.01.2020. Відповідно до державної реєстрації права власності за № 35249658 від 29.01.2020 набув права фактичного володіння нерухомим майном. Цей запис було внесено до Державного реєстру на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 50879952 від 29.01.2020 прийнятого приватним нотаріусом Львівського нотаріального округу Гусак Р.Т. При цьому стверджує, що він є добросовісним набувачем , а звідси у нього не може бути витребуване спірне майно.

Так, добросовісність є однією із основоположних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Добросовісність означає прагнення особи сумлінно використовувати цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків, що зокрема підтверджується змістом частини 3 статті 509 цього Кодексу. Отже, законодавець, навів у тексті ЦК України зазначений принцип, установив у такий спосіб певну межу поведінки учасників цивільних правовідносин, тому кожен із них зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, у тому числі передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам та інтересам інших осіб. Цей принцип не є суто формальним, оскільки його недотримання призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту.

Позов у даній справі не є віндикаційним, тобто ТОВ "Мані Флоу" не ставить питання про витребування майна щодо якого так заперечує ТОВ "БРРЕНТ», будуючи свою позицію на власній добросовісності, а тому такі заперечення безпосередньо й не стосуються заявлених позовних вимог.

В цій справі позивач обрав спосіб захисту порушеного права шляхом пред`явлення позову про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину, застосування реституції (ст.216 ЦК України).: шляхом скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та скасування державної реєстрації прав та скасування записів про державну реєстрацію прав відносно ТОВ «Оптімус+» та відносно ТОВ «БРРЕНТ»; та скасування записів про проведену державну реєстрацію права власності, з одночасним поновленням (за первісним позовом - за ПАТ «БГ Банк»), а внаслідок процесуального правонаступництва - за позивачем - ТОВ «Мані Флоу» права власності на спірне нерухоме майно.

З метою захисту прав і законних інтересів вкладників банків, зміцнення довіри до банківської системи України, стимулювання залучення коштів у банківську систему України, забезпечення ефективної процедури виведення неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків прийнято Закон № 4452-VI.

Предметом регулювання Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду, порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами, а також відносини між Фондом, банками, Національним банком України, визначаються повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків.

Зазначений Закон є спеціальним законом, тому з огляду на пункт 8 розділу X «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону законодавчі та інші нормативно-правові акти, прийняті до набрання чинності цим Законом, застосовуються у частині, що не суперечить цьому Закону.

На відміну від статей 219-235 ЦК України, стаття 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» регулює не правила укладення правочинів, а правовідносини щодо забезпечення збереження активів банку, запобігання втрати майна та збитків банку.

Оскільки процедури виведення банку з ринку є тривалими у часі, то для захисту інтересів клієнтів банків, що є проблемними і виводяться з ринку, та задля збереження активів банку, які в подальшому повинні бути спрямовані на погашення заборгованості банку перед кредиторами, законодавством передбачена процедура визнання договорів, укладених банком, нікчемними з підстав, визначених статтею 38 Закону № 4452-VI, в редакції до 11 липня 2014 року. Норма, яка містить підстави нікчемності (темпоральна і сутнісна складова) має бути чинною на момент вчинення правочину.

Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» також регулюються відносини між Фондом, банками, Національним банком України, визначаються повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків.

Відповідно до статті 3 цього Закону Фонд є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб і виведення неплатоспроможних банків з ринку. Аналіз функцій Фонду, викладених у статтях 4, 26, 27, 37, 38 вказаного Закону, свідчить про те, що Фонд бере участь у правовідносинах у різних статусах: з одного боку, він ухвалює обов`язкові для банків та інших осіб рішення, а з іншого - здійснює повноваження органів управління банку, який виводиться з ринку, тобто представляє банк у приватноправових відносинах з третіми особами.

За статтею 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фонд (уповноважена особа) зобов`язаний забезпечити збереження активів і документації банку, зокрема, протягом дії тимчасової адміністрації забезпечити перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними з підстав, визначених частиною третьою цієї статті.

Повідомлення банку про виявлення ним нікчемних правочинів не підлягає примусовому виконанню. Якщо особа добровільно не погоджується з тим, що правочини є нікчемними, і не повертає активи, банк має право звернутися до суду з вимогою застосування наслідків нікчемності правочинів.

Тобто, правочини є нікчемними відповідно до закону (частини другої статті 215 ЦК України та статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»), незалежно від того, чи була взагалі проведена передбачена частиною другою статті 38 цього ж Закону перевірка правочинів, і незалежно від того, на якій саме стадії виведення неплатоспроможного банку з ринку (тимчасова адміністрація або ліквідація) уповноваженою особою Фонду було виявлено такі нікчемні правочини.

На підставі викладеного дії Фонду та застосування ним норм Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» не впливають на оцінку суду про те, що за наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину. Така позиція відповідає правовому висновку, викладеному в постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц (провадження № 14-90цс19) під час розгляду спорів у подібних правовідносинах, відступати від яких Велика Палата Верховного Суду не вбачає правових підстав, постанова ВП Верховного Суду від 04.06.2019 рок , в справі за №916/3156/17.

Врегульовані статтею 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» права та обов`язки сторін щодо забезпечення збереження активів банку, запобігання втрати майна та збитків банку виникли на підставі постанови правління НБУ від 27.11.2014 «Про віднесення ПАТ «БГ Банк» до категорії неплатоспроможних» (т. 1 а.с. 22-24) та запровадження з 28.11.2014 у банку тимчасової адміністрації (рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб "Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ "БГ Банк" за № 131 від 27.11.2014, т. 1 а.с. 26).

Постановою Правління Національного банку України від 26.02.2015 №134 "Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ "БГ Банк" виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд гарантування) прийнято рішення від 27.02.2015 № 43 "Про початок процедури ліквідації ПАТ "БГ Банк" та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку", згідно з яким було розпочато процедуру ліквідації ПАТ "БГ Банк" та призначено уповноваженою особою Фонду на ліквідацію ПАТ "БГ Банк" Новікову Марію Миколаївну строком на 1 рік з 27.02.2015 до 26.02.2016 включно.

Рішенням Фонду гарантування вкладів фізичних осіб № 146 від 11.02.2016 "Про продовження строків здійснення процедури ліквідації ПАТ "БГ Банк" та делегування повноважень ліквідатора" продовжено строки здійснення ліквідації ПАТ "БГ Банк" на два роки до 26.02.2018 включно.

Рішенням Фонду гарантування вкладів фізичних осіб № 2214 від 31.05.2017 "Про зміну уповноваженої особи Фонду на ліквідацію ПАТ "БГ Банк" відкликано всі повноваження у Новікової М.М. та призначено уповноваженою особою Фонду на ліквідацію ПАТ "БГ Банк" Луньо Іллю Вікторовича, якому делеговано всі повноваження ліквідатора ПАТ "БГ Банк".

Рішенням Фонду гарантування вкладів фізичних осіб № 305 від 01.02.2018 продовжено строк ліквідації ПАТ "БГ Банк" до 26.02.2019 року.

06.09.2018 Комісією з перевірки договорів (інших правочинів) ПАТ «БГ Банк» складено Акт №1, згідно якого комісія рекомендувала Уповноваженій особі Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «БГ Банк» на підставі статей 203, 215, 216 ЦК України та пунктів 1, 2, 3 частини 3 статті 38 ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» визнати нікчемним Договір купівлі-продажу нежитлових приміщень від 27.12.2013, укладений між ПАТ «Банк Перший», повним правонаступником якого є ПАТ «БГ Банк» та з ТОВ «Оптімус+», посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Корпало Г.В., який зареєстровано в реєстрі за №5281, а також вчинити наступні дії щодо застосування наслідків нікчемності договорів шляхом витребування (повернення) майна банку, переданого за вказаним договором (т. 3, а.с. 66-69).

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, 27.12.2013 приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Корпало Г.В. проведено державну реєстрацію права власності за ТОВ «Оптімус+» на підставі договору купівлі-продажу спірних нежитлових приміщень від 27.12.2013 за № 5281, що укладений між ПАТ «Банк Перший» (правонаступником якого є ПАТ «БГ Банк») та ТОВ «Оптімус+». Підстава внесення запису - рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 9623076 від 27.12.2013 (т. 1 зворот а.с. 53).

06.09.2018 ліквідатор ПАТ «БГ Банк» визнав нікчемним Договір купівлі-продажу нежитлових приміщень від 27.12.2013 (т. 3, а.с. 85).

06.09.2018 ПАТ "БГ Банк" направило на адресу відповідача та третьої особи (нотаріуса) повідомлення про нікчемність правочину в порядку ст. ст. 37, 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" (т. 3 а.с. 86-89, 91-93) (опис вкладення в цінний лист, поштова накладна про направлення та фіскальний чек т. 3 а.с. 90, 94), за змістом якого Уповноважена особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «БГ Банк» вимагала від відповідача протягом семи днів з дати отримання цього повідомлення повернути банку нежитлові приміщення загальною площею 4571,2 кв.м., що розташовані за адресою: м. Львів, вул. Героїв УПА, 73, а від третьої особи - внесення до державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про скасування державної реєстрації прав, внесеного на підставі нікчемного Договору від 27.12.2013 та поновлення запису про право власності ПАТ «БГ Банк» на вказані нежитлові приміщення.

Враховуючи те, що викладені в повідомленнях вимоги в добровільному порядку виконані не були, нежитлові приміщення не повернуті і право власності банку в Державному реєстрі не було поновлено, Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від імені ПАТ «БГ Банк» звернулася з даним позовом до суду.

Спір у справі пов`язаний з процедурою визнання ПАТ «БГ Банк» неплатоспроможним та його ліквідацією в порядку Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Згідно з частиною другою статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» у редакції Закону з 11.07.2014, підстава - Закон 1586-VII, (чинній на момент введення тимчасової адміністрації), протягом дії тимчасової адміністрації, уповноважена особа Фонду зобов`язана забезпечити перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними з підстав, визначених частиною третьою цієї статті.

Отже, у вказаній нормі міститься пряма вказівка про застосування цієї редакції Закону в частині підстав нікчемності правочинів (частина третя статті 38 Закону) до правочинів, які вчинені банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку.

Стаття 215 ЦК України передбачає, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Згідно з частиною першою статті 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Тлумачення частини другої статті 215 ЦК України свідчить, що нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом, і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду.

Відповідно до частин другої, третьої статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» у редакції, чинній на час укладення договору (27.12.2013) купівлі-продажу нежитлових приміщень редакція була чинна до 11 липня 2014 року), протягом 30 днів з дня початку тимчасової адміністрації уповноважена особа Фонду зобов`язана забезпечити перевірку договорів (інших правочинів), укладених банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення договорів (правочинів), виконання яких спричинило або може спричинити погіршення фінансового стану банку та які відповідають одному з таких критеріїв:

1) договори, за якими було або має бути здійснено відчуження (або передача в користування) майна банку на умовах, значно гірших за звичайні ринкові умови здійснення відповідних операцій;

2) договори про здійснення кредитних операцій, які передбачають надання клієнту пільг і які банк не уклав би за звичайних ринкових умов;

3) договори про здійснення кредитних операцій та інші господарські договори, що мають на меті штучне виведення активів банку внаслідок шахрайських дій та зловмисних намірів;

4) договори, що передбачають платіж чи операцію з майном з метою надання пільг окремим кредиторам банку;

5) договори (правочини) з пов`язаною особою банку, якщо така операція не відповідає вимогам законодавства України або загрожує інтересам вкладників і кредиторів банку;

6) господарські операції, де оплата значно перевищує реальну вартість товарів, послуг, іншого майна, отриманого банком. Договори, зазначені в частині другій цієї статті, є нікчемними. Уповноважена особа Фонду зобов`язана вжити заходів для витребування (повернення) майна (коштів) банку, переданого за такими договорами, а також має право вимагати відшкодування збитків, спричинених їх укладенням.

Закон України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» визначив коло нікчемних договорів, які можуть бути виявлені зобов`язаною та уповноваженою на це особою - Фондом, якщо вони, зокрема, укладені протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, що й здійснила на засіданні 06.09.2018 комісія з перевірки правочинів (інших договорів).

Оцінка дій учасників цих правочинів з метою встановлення підстав для визнання правочинів нікчемними повинна здійснюватися відповідно до усіх наданих доказів та встановлених фактичних обставин справи, а тому суди повинні робити висновки щодо наявності таких підстав, як у відповідності до загальних принципів цивільного права та принципів ділового обороту, так і усіх положень законодавства, у тому числі локального і індивідуального характеру в кожному конкретному випадку.

Так, 27.12.2013 ПАТ «Банк Перший» (правонаступником якого є ПАТ «БГ Банк») та ТОВ «Оптімус+» уклали договір купівлі-продажу нежитлових приміщень, який посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Корпало Г.В., зареєстрований в реєстрі за № 5281. Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Корпало Г.В. проведено державну реєстрацію права власності за ТОВ «Оптімус+» на підставі договору купівлі-продажу нежитлових приміщень від 27.12.2013. Підстава внесення запису - рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 9623076 від 27.12.2013 (т. 1 зворот а.с. 53).

Такий правочин є нікчемним з моменту укладення на підставі ч. 2 ст. 215 ЦК України та ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Наслідки нікчемності правочину також настають для сторін у силу вимог закону. Аналогічна правова позиція викладена в Постанові КЦС ВС від 14.09.2022, справа № 359/4886/15-ц.

Судом встановлено, що відповідно до даних первісного бухгалтерського обліку та даних АБС Б2, нежитлові приміщення загальною площею 4571,2 кв.м, що розташовані за адресою: м. Львів, вул. Героїв УПА, 73 набуто у власність банком 26.08.2009, внаслідок звернення стягнення на заставлене майно, на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя. Право власності банку було зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та вказане майно поставлено на балансовий облік 26.02.2010 за вартістю 16 045 886,00 грн. З виписки по особовим рахункам прослідковується, що на підставі звіту про незалежну оцінку від 10.12.2012, 28.12.2012 здійснено дооцінку об`єкта нерухомості на суму 3 5314,00 грн. та вказаний об`єкт переведено до групи інвестиційної нерухомості балансовою вартістю 16 081 200,00 грн.

Відповідно до протоколу позачергового засідання ПАТ "Банк Перший" від 20.12.2013 № 86/1 було прийняте рішення про уцінку нежитлових приміщень загальною площею 4571,2 кв.м, що розташовані за адресою: м. Львів, вул. Героїв УПА, 73 на 13 691 020,00 грн., тобто на 85% від балансової вартості майна.

Згідно з протоколом позачергового засідання ПАТ "Банк Перший" від 23.12.2013 № 87 надано згоду на укладення з Відповідачем Договору за ціною 2 391 666,67 грн., окрім того ПДВ 20% - 478 333,33 грн., разом з ПДВ - 2 870 000,00 грн. Як вже зазначалося, сам договір на вказаних умовах було укладено 27.12.2013.

За звітом, який проведено ТОВ «Експертно-консультаційний центр» вих. № 377 (період складання звіту 28.01.2020-29.01.2020) про оцінку майна нежитлових приміщень, загальною площею 4 571,2 кв.м, що розташовані за адресою: Львівська область, м. Львів, вул. Героїв УПА. Буд 73, ринкова вартість нежитлових приміщень загальною площею 4571,2 кв.м, що розташовані за адресою: м. Львів, вул. Героїв УПА, 73, станом на 27.12.2013 (дату їх продажі), становила 10184000,00 грн., без урахування ПДВ (т. 3 а.с. 141-245).

У матеріалах справи міститься також і звіт про оцінку майнових прав на вказані нежитлові приміщення станом на 01.11.2018, який проведено ТОВ «Оціночна фірма «Де Візу», відповідно до якого вартість майна становить 20 920 000,00 грн. без урахування ПДВ (т. 3 а.с. 96-134).

Відтак, з наведеного вбачається, що за договором нерухоме майно було відчужене за ціною, яка становила лише 23,48% від ринкової вартості цього майна (2 391 666,67 грн. х 100% : 10 184 000,00 грн.). Тобто продаж нежитлових приміщень загальною площею 4571,2 кв.м, що розташовані за адресою: м. Львів, вул. Героїв УПА, 73, за ціною нижчою на 76,52% від їх ринкової вартості є таким, що здійснюється на умовах значно гірших за звичайні ринкові ціни, що в силу приписів пункту 1 частини другої та частини третьої статті 38 Закону України "Про гарантування вкладів фізичних осіб" (у редакції, чинній на момент укладення договору), свідчить про нікчемність договору.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 38 Закону України «Про гарантування вкладів фізичних осіб" (у редакції, чинній на момент укладення договору), протягом 30 днів з дня початку тимчасової адміністрації уповноважена особа Фонду зобов`язана забезпечити перевірку договорів (інших правочинів), укладених банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення договорів (правочинів), виконання яких спричинило або може спричинити погіршення фінансового стану банку та які відповідають одному з таких критеріїв, а саме договори, за якими було або має бути здійснено відчуження (або передача в користування) майна банку на умовах, значно гірших за звичайні ринкові умови здійснення відповідних операцій.

Обставини, якими позивач обгрунтовує нікчемність договору купівлі-продажу від 27.12.2013 зводяться до того, що внаслідок неправомірної уцінки (більш ніж на 85%) вартості нежитлових приміщень, загальною площею 4571,2 кв. м., що розташовані у м. Львові по вул. Героїв УПА, 73, які знаходилися на балансі ПАТ «БГ Банк», останнім було продано вказане нерухоме майно за ціною 2391666,67 грн. без ПДВ, що є значно нижчою за ринкову ціну. Внаслідок продажу приміщень не за ринковою вартістю, банк недоотримав кошти щонайменше в розмірі 13689533,33 грн., що призвело до неможливості виконання банком його грошових зобов`язань перед іншими кредиторами, загальних розмір яких склав ,63 грн. Крім цього, в результаті вчинення одностороннього правочину щодо зменшення балансової вартості нерухомого майна та подальшого укладення Договору купівлі-продажу за ціною майна в сумі 2391666,67 грн. без ПДВ, банк фактично відмовився від власних майнових вимог в розмірі 13689533,33 грн. без ПДВ. Також, оскільки відчуження майна відбулося до моменту здійснення відповідачем будь-яких платежів за Договором купівлі-продажу, а також до моменту укладення нотаріально посвідченого Акту приймання-передачі нежитлових приміщень, оформлених відповідно до п. 2.4 та п. 4.2 Договору, позивач вважає, що банк безоплатно відчужив його відповідачу.

При оцінці наведених доводів позивача суд зазначає, що станом на момент укладення Договору купівлі-продажу нерухомих приміщень від 27.12.2013 положення ч. 3 ст. 38 Закону України «Про гарантування вкладів фізичних осіб» у наведеній позивачем редакції не існували. Чинна на час укладення договору редакція ст. 38 Закону передбачала підстави нікчемності правочинів в частині другій цієї статті, а не третій. І такі підстави нікчемності, як безоплатне відчуження банком майна та відмова від власних майнових вимог, а також взяття банком на себе зобов`язань, внаслідок чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов`язань перед іншими кредиторами повністю чи частково стало неможливим, не було передбачено чинним на той час Законом.

Разом з тим, правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. При цьому незгода суду з наведеним у позовній заяві правовим обґрунтуванням щодо спірних правовідносин не є підставою для відмови у позові.

Оскільки повноваження органів влади, зокрема і щодо здійснення захисту законних інтересів держави, є законодавчо визначеними, суд згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін.

При цьому суд, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини (аналогічну правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2019 у справі № 924/1473/15).

Також, як зазначила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 04.12.2019 у справі № 917/1739/17 самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.

Враховуючи наведене, не зважаючи на факт посилання позивачем в позовній заяві, письмових поясненнях до неї, а також заяві про визнання правочину нікчемним на норми пунктів 1, 2, 3 ч. 3 ст. 38 ЗУ «Про гарантування вкладів фізичних осіб», при вирішенні даної справи суд самостійно і з огляду на викладені позивачем обставини буде керуватися положеннями ст. 38 цього Закону, які визначали підстави нікчемності правочинів станом на момент укладення Договору купівлі-продажу від 27.12.2013 року.

Зокрема, відповідно до п. 1 ч. 2 та ч. 3 ст. 38 ЗУ «Про гарантування вкладів фізичних осіб» нікчемними є договори, за якими було або має бути здійснено відчуження (або передача в користування) майна банку на умовах, значно гірших за звичайні ринкові умови здійснення відповідних операцій.

Відповідно до частини другої статті 38 Закону № 4452-VI уповноважена особа Фонду зобов`язана забезпечити збереження активів і документації банку, у тому числі шляхом перевірки правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними з підстав, визначених частиною третьою цієї статті.

За результатами перевірки, здійсненої відповідно до статті 38 цього Закону, виявляються правочини, які є нікчемними в силу приписів (на підставі) закону.

У відповідності до вимог ст. 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Якщо за недійсним правочином права та обов`язки передбачалися лише на майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється.

Отже, проаналізований у справі договір, укладений сторонами, зареєстрований в установленому законом порядку, є в цілому нікчемним, тобто розглядається з точки зору права як такий, що юридично не мав місця, не створив будь-яких правових наслідків, окрім тих, що пов`язані з його недійсністю. Нікчемний договір є недійсним разом з усіма його умовами та не створює для сторін зобов`язань, що в ньому закріплені.

У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 січня 2022 року в справі № 910/10784/16, висловлено позицію, що правочин є нікчемним з моменту його вчинення незалежно від пред`явлення позову і бажання сторін.

Відповідно до законодавства за ступенем недійсності всі правочини поділяються на абсолютно недійсні з моменту їх вчинення (нікчемні), недійсність яких прямо передбачена законом, та відносно недійсні, які можуть бути визнані судом недійсними за певних умов (оспорювані).

Нікчемний правочин недійсний через пряму вказівку у правовій нормі у момент його вчинення, тому судового рішення про визнання його недійсним не вимагається (quae contra ius fiunt debent utique pro infectis haberi - зроблене проти закону повинне вважатися нікчемним). Нікчемний правочин не підлягає виконанню. На нікчемність правочину мають право посилатися і вимагати в судовому порядку застосування наслідків його недійсності будь-які заінтересовані особи, в тому числі ТОВ «Мані Флоу», що набув на підставі вищезазначеного договору купівлі-продажу майнові права на спірне нерухоме майно.

Нікчемний правочин є недійсним тільки у випадках, передбачених законом. Відповідно до частини другої статті 215 ЦК України правочин є нікчемним, якщо його недійсність встановлена законом. У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається, тому сторони не вправі вимагати одна від одної його виконання.

Таким чином, апеляційний суд до спірних правовідносин застосував положення п.1 ч. 2, ч.3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» у редакції Закону № 245-VII від 09.06.2013 та здійснив перевірку відповідних доводів позивача та підтверджує відповідно до встановлених обставин справи про нікчемність договору та щодо застосування правових наслідків нікчемного правочину. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18) зазначила, що за наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та в мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.

Нікчемний правочин не породжує правових наслідків, притаманних правочинам даного виду, і сторони не досягнуть бажаного результату внаслідок вчинення нікчемного правочину.

Нікчемний правочин породжує лише наслідки, пов`язані з його недійсністю. Відповідно до статті 216 ЦК України такими наслідками будуть поновлення сторін у початковому становищі (двостороння реституція) та відшкодування збитків або моральної шкоди, завданих другій стороні або третій особі внаслідок його вчинення.

Аналогічний висновок висловлений в постанові Великої Палати Верховного Суду 11 січня 2022 року в справі № 910/10784/16.

За змістом пункту 1 частини 1 статті 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до статті 11 зазначеного Закону державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав. Втручання, крім випадків, передбачених цим Законом, будь-яких органів влади, їх посадових осіб, юридичних осіб, громадян та їх об`єднань у діяльність державного реєстратора під час проведення реєстраційних дій забороняється і тягне за собою відповідальність згідно із законом.

У частині 2 статті 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (у редакції, чинній до 16.01.2020, яка діяла на час прийняття оскаржених рішень державних реєстраторів, звернення з позовом у цій справі) було унормовано порядок внесення записів до Державного реєстру прав, змін до них та їх скасування. Так, за змістом зазначеної норми у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини 6 статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. У разі скасування судом документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав до 01.01.2013, або скасування записів про державну реєстрацію прав, інформація про які відсутня в Державному реєстрі прав, запис про державну реєстрацію прав вноситься до Державного реєстру прав та скасовується.

Однак згідно із Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству", який набрав чинності з 16.01.2020, статтю 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" викладено у новій редакції.

Так, відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини 3 статті 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (у редакції, чинній із 16.01.2020) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини 6 статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини 6 статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Отже, у розумінні положень наведеної норми у чинній редакції, на відміну від положень частини 2 статті 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" у попередній редакції, на час подачі позову і під час розгляду судом першої інстанції спору, яка передбачала такі способи судового захисту порушених прав як скасування записів про проведену державну реєстрацію прав та скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, наразі способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; судове рішення про скасування державної реєстрації прав. При цьому з метою ефективного захисту порушених прав законодавець уточнив, що ухвалення зазначених судових рішень обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

У пункті 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству" унормовано, що судові рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що на момент набрання чинності цим Законом набрали законної сили та не виконані, виконуються в порядку, передбаченому Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" до набрання чинності цим Законом.

Отже, за змістом цієї правової норми виконанню підлягають виключно судові рішення: 1) про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 2) про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 3) про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, тобто до їх переліку не належить судове рішення про скасування запису про проведену державну реєстрацію права, тому починаючи з 16.01.2020 цей спосіб захисту вже не може призвести до настання реальних наслідків щодо скасування державної реєстрації прав за процедурою, визначеною у Законі України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". А тому в цій частині позовних вимог щодо скасування запису про державну реєстрацію права слід відмовити з підстав неправильного способу захисту порушеного права.

Відповідно позовні вимоги в частині застосування наслідків недійсності нікчемного правочину підлягають задоволенню частково, а саме в частині скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний № 9623076 від 27.12.2013 щодо нежитлових приміщень загальною площею 4571,2 кв.м., що розташовані за адресою: м. Львів, вул. Героїв УПА, будинок 73, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01 та скасування державної реєстрації права власності ТОВ «Оптімус+» на нежитлові приміщення загальною площею 4571,2 кв.м., що розташовані за адресою: м. Львів, вул. Героїв УПА, будинок 73, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01, номер запису: 4111803 від 27.12.2013, з одночасним поновленням запису про державну реєстрацію права власності номер запису: 4108213 від 27.12.2013 про право власності на об`єкт нерухомого майна реєстраційний номер: 01 права власності за ТОВ «Мані Флоу» (вул. Лейпцизька, 3-А, вхід «Б», офіс 8, м. Київ, 01015; ), як процесуальним правонаступником ПАТ «БГ Банк».

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 17.01.2020 (т. 2 а.с. 210-215) задоволено заяву позивача ТОВ «Мані Флоу» про забезпечення позову. Заборонено ТОВ «ОПТІМУС+», державним реєстраторам речових прав на нерухоме майно та органам державної реєстрації прав (в тому числі Міністерству юстиції України та його територіальним органам, виконавчим органам сільських, селищних та міських рад, Київській, Севастопольській міським, районним, районним у містах Києві і Севастополі державним адміністраціям, акредитованим суб`єктам, нотаріусам, іншим особам та органам, які виконують функції державного реєстратора прав на нерухоме майно відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень») вчиняти будь-які реєстраційні дії, в тому числі, але не обмежуючись, державну реєстрацію речових прав та їх обтяжень на нерухоме майно, скасування державної реєстрації речових прав та їх обтяжень на нерухоме майно, відкриття та/або закриття розділів в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, а також вносити до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно записи про державну реєстрацію речових прав та їх обтяжень, записи про скасування державної реєстрації речових прав та їх обтяжень, зміни до таких записів щодо нерухомого майна - нежитлових приміщень загальною площею 4571,2 кв.м., що розташовані за адресою: м. Львів, вул. Героїв УПА, буд. 73 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01.

27.01.2020 об 14:25:46 ухвала Господарського суду Львівської області від 17.01.2020 була пред`явлена до виконання приватному нотаріусу Войтовському В.С., що підтверджується карткою-приймання заяви № (т. 4 а.с. 33).

Відповідно до ст. 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання.Не дивлячись на це, під час судового спору та ухвали господарського суду про заборону вчинення реєстраційних дій щодо спірного нерухумого майна ТОВ «Оптімус+» відчужив нерухоме майно ТОВ «БРРЕНТ», не набувши на це майно прав власника.

Так, 29.01.2020 між ТОВ «Оптімус+» (продавець) та ТОВ «БРРЕНТ» (покупець) укладено договір купівлі-продажу нежитлових приміщень (т. 7 а.с. 32-33), відповідно до якого продавець передає у власність покупця нежитлові приміщення, літ. «Б-3» загальною площею 4 571,2 кв.м, що розташовані за адресою м. Львів, вул. Героїв УПА, 73.

Відповідно до п. 2 договору зазначено, що нежитлові приміщення належать продавцю на підставі договору купівлі-продажу нежитлових приміщень, серія та номер: 5281, виданий 27.12.2013, приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Корпало Г.В. Право власності зареєстроване в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень 27.12.2013. Номер запису 4111803. Реєстраційний номер об`єкта нерухомості 01.

Відповідно до запису про право власності за № 35249658 від 29.01.2020 право власності на спірний об`єкт нерухомості перейшло від ТОВ «ОПТІМУС+» на користь ТОВ «БРРЕНТ». Цей запис було внесено до Державного реєстру на підставі рішення приватного нотаріуса Гусака Р.Т., Львівського нотаріального округу, про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 50879952 від 29.01.2020.

Тобто під час дії ухвали Господарського суду Львівської області від 17.01.2020 (т. 2 а.с. 210-215) про забезпечення позову шляхом заборони ТОВ «ОПТІМУС+», державним реєстраторам речових прав на нерухоме майно та органам державної реєстрації прав (в тому числі Міністерству юстиції України та його територіальним органам), в тому числі і нотаріусам, яким делеговані повноваження Державного реєстратора, відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», вчиняти будь-які реєстраційні дії.

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, за № 201209402 від 21.02.2020 (т. 4 а.с. 95-96) відповідачем вчинено дії щодо переоформлення права власності на об`єкти нерухомого майна, на користь ТОВ «БРРЕНТ».

При цьому, відповідно до запису за № 35627627 від 24.02.2020 право власності на спірний об`єкт нерухомості зареєстровано(поновлено)за ТОВ «ОПТІМУС+». Цей запис було внесено до Державного реєстру на підставі рішення приватного нотаріуса Гусака Р.Т., Львівського нотаріального округу, про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 51284819 від 24.02.2020, який і вчинив попередній запис про державну реєстрацію речового права за ТОВ «БРРЕНТ».

Наказом Міністерства юстиції України за № 3743/5 від 27.10.2020 «Про задоволення скарги» (т. 7 а.с. 34), скаргу ТОВ «БРРЕНТ» задоволено повністю та скасовано рішення від 24.02.2020 № 51284819, прийняте приватним нотаріусом Львівського нотаріального округу Гусаком Р.Т. проте не виконано.

Відповідно до висновку колегії Міністерства юстиції України з розгляду скарг на рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єктів державної реєстрації, територіальних органів міністерства юстиції від 08.10.2020 (т. 7 а.с. 35-37), колегією було встановлено, що приватним нотаріусом Гусаком Р.Т. не було належним чином перевірено документи, які подавались для проведення припинення права власності на об`єкт нерухомого майна, оскільки підставою для прийняття оскаржуваного рішення є договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Корпало Г.В. від 27.12.2013 за реєстровим № 5281. Водночас право власності скаржника виникло відповідно до договору № 82. Тобто оскільки право власності на об`єкт нерухомого майна було набуте скаржником 29.01.2020, припинення його права власності на об`єкт нерухомого майна не могло проводитися на підставі договору № 5281 від 27.12.2013.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 23.02.2021 в справі № 910/17574/20 задоволено позов ТОВ «Мані Флоу» та скасовано наказ Міністерства юстиції України за № 3743/5 від 27.10.2020 «Про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень» (т. 7 а.с. 101-107).

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 15.08.2022 у справі № 910/17574/20 задоволено клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю "БРРЕНТ" про зупинення провадження у справі №910/17574/20. Зупинено провадження за апеляційними скаргами Товариства з обмеженою відповідальністю "БРРЕНТ" та Міністерства юстиції України на рішення Господарського суду міста Києва від 23.02.2021 у справі №910/17574/20 до набрання законної сили рішенням Західного апеляційного господарського суду в справі №914/2150/18.

Окремо суд зазначає, що на час розгляду цієї справи при новому розгляді державна реєстрація речового права на спірне нерухоме майно не була поновлена за апелянтом; на час розгляду повторної апеляції речове право зареєстроване за позивачем, що підтверджено відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (т. 7, а.с. 26-27), оскільки рішення Господарського суду Львівської області від 23.03.2020 виконане як таке, що набуло чинності. Проте це не впливає на наслідки розгляду повторної апеляційної скарги на це рішення господарського суду, де апеляційним судом перевіряють обставини чи порушено право позивача, яке саме і чи підлягає воно захисту в установленому законом порядку.

Заява позивача про зміну предмета позову (вх. №635/20 від 03.03.2020) мотивована тим, що позивачу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, а саме з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, за № 201209402 від 21.02.2020 стало відомо, що відповідачем вчинено дії щодо переоформлення права власності на об`єкти нерухомого майна, на користь ТОВ «БРРЕНТ».

Відповідно до запису про право власності за № 35249658 від 29.01.2020 право власності на спірний об`єкт нерухомості перейшло від ТОВ «ОПТІМУС+» на користь ТОВ «БРРЕНТ». Як вище зазначалося цей запис було внесено до Державного реєстру на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 50879952 від 29.01.2020 прийнятого приватним нотаріусом Львівського нотаріального округу Гусак Р.Т. (т. 4 а.с. 95-96).

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, за № 202043487 від 27.02.2020 (т. 4 а.с. 97-98) вчинено дії приватним нотаріусом Львівського нотаріального округу Гусак Р.Т. щодо повернення права власності на об`єкти нерухомого майна за ТОВ «ОПТІМУС+» 24.02.2020.

Відповідно до запису про право власності за № 35627627 від 24.02.2020 на спірний об`єкт нерухомості зареєстровано за ТОВ «ОПТІМУС+». Цей запис було внесено до Державного реєстру на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 51284819 від 24.02.2020 прийнятого приватним нотаріусом Львівського нотаріального округу Гусак Р.Т.

Приймаючи до уваги те, що фактичні обставини справи змінилися при новому розгляді справи, під час підготовчого засідання, то судом першої інстанції, в порядку ч.3, ч.4, ст.46 ГПК України ухвалою суду від 03.03.2020 року (т.4, а.с.103-106) правильно прийняв зміну предмету позову.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 03.03.2020 (т. 4 а.с. 103-106) прийнято до розгляду заяву ТОВ «Мані Флоу» про зміну предмета позову.

Заяву про зміну предмета позову позивач обгрунтовує з підстав необхідності захисту його прав у зв`язку із зміною фактичних обставин справи, які мали місце 29.01.2020, а також 24.02.2020. Про вказану зміну обставин позивачу стало відомо, відповідно, 21.02.2020 та 26.02.2020. Зокрема, 29.01.2020 здійснено державну реєстрацію переходу права власності на нерухоме приміщення площею 4571,2 кв.м., розташоване за адресою: м. Львів, вул. Героїв УПА, буд. 73, яке виступає предметом даного спору, від ТОВ «Оптімус+» до ТОВ «БРРЕНТ». Підставою для внесення запису слугувало Рішення про державну реєстрацію №50879952 від 29.01.2020 та договір купівлі-продажу від 29.01.2020. Також 24.02.2020 було здійснено державну реєстрацію виправлення права власності на вказане нерухоме майно, а саме видалено з реєстру запис про договір про розірвання договору купівлі-продажу від 24.02.2020 та додано договір купівлі-продажу від 27.12.2013. Отже, офіційним володільцем спірного майна знову виступає ТОВ «Оптімус+».

Як зазначає позивач, з огляду на вказану зміну фактичних обставин справи (вчинення реєстраційних дій та записів) право власності як і раніше зареєстроване за відповідачем, однак відбулася фактична зміна індексного номеру рішення про державну реєстрацію права власності та дати такого рішення, а також зміна номеру запису про державну реєстрацію права власності та дати такого запису. Водночас, підстава для таких записів в Державному реєстрі залишилася без змін - нікчемний Договір купівлі-продажу нежитлових приміщень від 27.12.2013, укладений між ПАТ «Банк Перший», (повним правонаступником якого є ПАТ «БГ Банк») та ТОВ «Оптімус+», посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Корпало Г.В. та зареєстрований в реєстрі за №5281.

А тому, позивач, окрім первісних позовних вимог про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний № 9623076 від 27.12.2013 та запису про проведену державну реєстрацію права власності номер запису: 4111803 від 27.12.2013 щодо зміни власника нерухомого майна - нежитлових приміщень загальною площею 4 571,2 кв.м., що розташовані за адресою: Львівська обл., м. Львів, вул. Героїв УПА, будинок 73, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01, додатково просить:

- скасувати всі послідуючі/пов`язані рішення про Державну реєстрацію прав та їх обтяжень, а саме: індексний № 50879952 від 29.01.2020 та індексний № 51284819 від 24.02.2020;

- скасувати всі послідуючі/пов`язані записи про Державну реєстрацію прав та їх обмежень, а саме номер запису: 35249658 від 29.01.2020 та номер запису: 35627627 від 24.02.2020, з одночасним визнанням (поновленням запису про державну реєстрацію права власності номер запису: 4108213 від 27.12.2013 про право власності на об`єкт нерухомого майна реєстраційний номер: 01) права власності за ТОВ «МАНІ ФЛОУ» (вул. Лейпцизька, 3-А, вхід «Б», офіс 8, м. Київ, 01015; ).

Як зазначила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 25.06.2019 у справі № 924/1473/15, під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Зміна предмета позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача. Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду в постанові № 914/484/18 від 11.02.2020р. притримується правової позиції, що заява про доповнення позовних вимог є заявою про зміну предмета позову (п. 72).

В даній справі позивач обрав спосіб захисту свого порушеного права шляхом пред`явлення позову про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину - Договору купівлі-продажу від 27.12.2013 шляхом скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень та скасування запису від 27.12.2013 про проведену державну реєстрацію права власності ТОВ «Оптімус+» на нерухоме майно.

Отже, зміна підстав позову не відбулася, а лише відбулася зміна предмету позову. Одночасна зміна підстав та предмету позову апеляційним судом не встановлена, а тому доводи апеляційної скарги не знайшли підтвердження в судовому засіданні.

Підставою виникнення у відповідача права власності є договір купівлі-продажу нежитлових приміщень від 27.12.2013, укладений між первісним позивачем та відповідачем, який в силу ч.3 ст.38 Закону України «Про Фонд гарантування вкладів фізичних осіб» є нікчемним.

Відповідно до ч. 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону.

Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

З огляду на це, обрання позивачем способу захисту своїх прав, застосування наслідків нікчемного правочину та застосування ст. 216 ЦК України (при підтвердженні судом обставин нікчемності правочину) є належним та ефективним способом захисту прав позивача.

Щодо доводів апелянта про застосування наслідків спливу строків позовної давності.

Відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення.

Так, тлумачення цієї норми, положення якої сформульоване зі словом "лише" (аналог "тільки", "виключно"), та відсутність будь-якого іншого нормативно-правового акта, який би встановлював інше правило застосування позовної давності, дає підстави для твердження, що із цього положення виплаває безумовний висновок, відповідно до якого за відсутності заяви сторони у спорі позовна давність судом не застосовується.

Отже, без заяви сторони у спорі ні загальна, ні спеціальна позовна давність застосовуватися не може за жодних обставин, оскільки можливість застосування позовної давності пов`язана лише із наявністю про це заяви сторони.

Суд за власною ініціативою не має права застосувати позовну давність.

Згідно з ч. 1 ст. 41 ГПК України у справах позовного провадження учасниками справи є сторони та треті особи.

Відповідно до ч. 1 ст. 45 ГПК України сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені у статті 4 цього Кодексу.

З огляду на викладене, апеляційний господарський суд не бере до уваги заяву про застосування наслідків спливу строку позовної давності, подану третьою особою у справі.

Отже доводи апеляційної скарги щодо застосування спливу строків позовної давності не підлягають задоволенню.

Обговорюючи питання щодо часткової відмови в задоволенні позовних вимог відповідно задоволення апеляційної скарги в цій частині, апеляційний господарський суд зазначає.

Договір укладений між ПАТ «БГ Банк» та ТОВ «Оптімус+» не породжує правових наслідків, притаманних правочинам даного виду, і сторони не досягнуть бажаного результату внаслідок вчинення нікчемного правочину. Нікчемний правочин породжує лише наслідки, пов`язані з його недійсністю.

Відповідно до статті 216 ЦК України такими наслідками будуть поновлення сторін у початковому становищі ( реституція).

Оскільки судом підтверджено, на підставі встановлених обставин справи, нікчемність цього договору. То відповідно у ТОВ «Оптімус+» не виникло жодних прав і обов`язків щодо спірного нерухомого майна, а отже він і не міг ними розпорядитися на користь ТОВ «Бррент».

Окрім того, нотаріусом-державним реєстратором (на час розгляду справи судом першої інстанції) скасовано рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та скасовано державну реєстрацію прав 24.02.2020 за ТОВ «Бррент» на спірні нежитлові приміщення, що свідчить про те, що апелянт на час прийняття рішення судом першої інстанції не був фактичним володільцем права власності на спірні нежитлові приміщення. При цьому апелянт вважає себе добросовісним володільцем.

Наведене судом першої інстанції не було враховано та вирішено питання про права та обов`язки ТОВ «БРРЕНТ» без залучення апелянта в якості третьої особи до участі у справі.

Відповідно до п. 4 ч. 3 ст. 277 ГПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо суд прийняв судове рішення про права, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі.

У зв`язку з цим рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню.

Також апеляційним судом враховано, що під час прийняття рішення судом першої інстанції,ТОВ БРРЕНТ" не був фактичним володільцем спірного нерухомого майна, оскільки за ним не було зареєстровано з 24.02.2020 року право власності на це майно.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

У справі "Трофимчук проти України" (№ 4241/03, §54, ЄСПЛ, 28 жовтня 2010 року) Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

У ряді рішень Європейського суду з прав людини міститься вказівка на те, що вимога п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов`язок суду детально відповідати на кожен аргумент заявника; ст. 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінювання, що є предметом регулювання, насамперед, національного законодавства та оцінювання національними судами (зокрема, рішення у справі «Суомінеен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), №37801/97).

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 26.02.2020 (т. 4 а.с. 24-28) задоволено заяву ТОВ «Мані Флоу» про забезпечення позову. Накладено арешт на нежитлові приміщення загальною площею 4571,2 кв.м., що розташовані за адресою: м. Львів, вул. Героїв УПА, буд. 73, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01.

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, за № 210898979 (т. 5 а.с. 160-161) відомості про арешт відповідно до ухвали Господарського суду Львівської області від 26.02.2020 було внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 27.02.2020.

У відповідності до вимог ч. 1 ст. 145 ГПК України суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи.

Оскільки Західним апеляційним господарським судом вирішений спір по суті, а також з врахуванням того, що за позивачем зареєстроване речове право на спірне нерухоме майно, а тому підлягають скасуванню вищезазначені заходи забезпечення позову.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до ч. ч. 1 та 2 ст. 269, ч. 1 ст. 270 ГПК України метою апеляційного перегляду справи є перевірка апеляційним судом правильності й законності рішення суду першої інстанції, а способом досягнення цієї мети - розгляд справи по суті повторно.

При цьому, оскільки апеляційним судом встановлено порушення судом першої інстанції допущених процесуальних порушень перелічених у ч. 3 ст. 277 ГПК України, рішення суду першої інстанції підлягає обов`язковому скасуванню. Суд апеляційної інстанції після скасування такого рішення приймає нове рішення після повторного розгляду заявлених позовних вимог по суті в повному обсязі незалежно від доводів апеляційної скарги, що прямо випливає зі змісту зазначеної процесуальної норми та приписів ч. 4 ст. 269 ГПК України.

Отже, позовні вимоги щодо скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та про скасування державної реєстрації прав за ТОВ «Оптімус+» підлягають задоволенню з одночасним скасуванням рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний № 9623076 від 27.12.2013 щодо нежитлових приміщень загальною площею 4571,2 кв.м., що розташовані за адресою: м. Львів, вул. Героїв УПА, будинок 73, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01 та скасуванням державної реєстрації права власності ТОВ "Оптімус+" на нежитлові приміщення загальною площею 4571,2 кв.м., що розташовані за адресою: м. Львів, вул. Героїв УПА, будинок 73, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01, номер запису: 4111803 від 27.12.2013р., з одночасним визнанням (поновленням запису про державну реєстрацію права власності номер запису: 4108213 від 27.12.2013р. про право власності на об`єкт нерухомого майна реєстраційний номер: 01) права власності за ТОВ "МАНІ ФЛОУ" (вул. Лейпцизька, 3-А, вхід "Б", офіс 8, м. Київ, 01015; ).

Щодо скасування записів про державну реєстрацію прав за ТОВ «Оптімус+», суд відмовляє в задоволенні цих позовних вимог у зв`язку з обранням позивачем неправильного способу захисту порушених прав, що зазначено вище.

В частині позовних вимог: скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та скасування державної реєстрації прав за ТОВ «Бррент», стосувалися прав та обов`язків ТОВ «Бррент» суд відмовляє у зв`язку з тим, що на час прийняття рішення суду першої інстанції за ним не існувало державної реєстрації речових прав, проте вирішувався спір про його права без його залучення.

Згідно з ч. 1 ст. 277 ГПК України, зокрема, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, а також порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права є підставами для скасування судового рішення та прийняття нового про часткове задоволення позовних вимог.

Апеляційний суд доходить до висновку про невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, та вважає, що рішення місцевого господарського суду підлягає скасуванню, з прийняттям нового про часткове задоволення позову товариства з обмеженою відповідальністю "Мані Флоу" до товариства з обмеженою відповідальністю "Оптімус+" про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

Відповідно до ст. 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до ч. 1-3 статті 86 ГПК України (в редакції Закону №132-IX від 20.09.2019), суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України, у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи те, що суд скасував рішення суду першої інстанції, проте не з підстав зазначених в апеляційній скарзі, апеляційний господарський суд дійшов до висновку про покладення на апелянта судового збору за подання апеляційної скарги в сумі 39 619,50 грн., який сплачений згідно з квитанцією за № ПН353 від 24.02.2021.

Керуючись ст. ст. 145, 236, 269, 270, 275, 277, 281-284 ГПК України, Західний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "БРРЕНТ" б/н від 03.03.2021 (вх.№01-05/821/21 від 03.03.2021) - частково задоволити.

Рішення Господарського суду Львівської області від 23.03.2020 у справі №914/2150/18 - скасувати.

Прийняти нове рішення.

Позов товариства з обмеженою відповідальністю "Мані Флоу" до товариства з обмеженою відповідальністю "Оптімус+" про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину - задоволити частково.

Скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний № 9623076 від 27.12.2013р. щодо нежитлових приміщень загальною площею 4571,2 кв.м., що розташовані за адресою: м. Львів, вул. Героїв УПА, будинок 73, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01.

Скасувати державну реєстрацію права власності ТОВ "Оптімус+" на нежитлові приміщення загальною площею 4571,2 кв.м., що розташовані за адресою: м. Львів, вул. Героїв УПА, будинок 73, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01, номер запису: 4111803 від 27.12.2013р., з одночасним визнанням (поновленням запису про державну реєстрацію права власності номер запису: 4108213 від 27.12.2013р. про право власності на об`єкт нерухомого майна реєстраційний номер: 01) права власності за ТОВ "МАНІ ФЛОУ" (вул. Лейпцизька, 3-А, вхід "Б", офіс 8, м. Київ, 01015; ).

В решті в задоволенні позову відмовити.

Скасувати вжитий ухвалою Господарського суду Львівської області від 26.02.2020 в даній справі накладений арешт на нежитлові приміщення загальною площею 4571,2 кв.м., що розташовані за адресою: м. Львів, вул. Героїв УПА, буд. 73, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01.

Скасувати державну реєстрацію в Єдиному реєстрі заборон відчуження від 27.02.2020 17:16:16 вчинену державним реєстратором: приватним нотаріусом Войтовським Валентином Сергійовичем, Київський міський нотаріальний округ, м. Київ, підстава для державної реєстрації: ухвала суду, серія та номер: б/н, виданий: 26.02.2020, видавник: Господарський суд Львівської області справа № 914/2150/18, вид обтяження: арешт нерухомого майна, власники: особа, в інтересах якої встановлено обтяження: товариство з обмеженою відповідальністю "Мані Флоу", , особа, майно/права якої обтяжуються: товариство з обмеженою відповідальністю "Оптімус+", , обтяжувач: Господарський суд Львівської області.

Судовий збір в розмірі 39 619,50 грн. покласти на апелянта.

Місцевому господарському суду видати накази в порядку ст. 327 ГПК України.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня її проголошення згідно зі ст.ст. 286-289 ГПК України.

Справу скерувати на адресу місцевого господарського суду.

Головуючий-суддя Бойко С.М.

Судді Бонк Т.Б.

Якімець Г.Г.

Повний текст постанови складено 16.06.2023