СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 червня 2023 року м. Харків Справа № 922/2234/22

Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Шутенко І.А., суддя Гребенюк Н.В. , суддя Слободін М.М.

без виклику учасників справи

розглянувши в порядку спрощеного (письмового) провадження без проведення судового засідання за наявними в справі матеріалами апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Українські енергетичні машини" (вх. № 543Х)

на рішення Господарського суду Харківської області від 21.02.2023 (повний текст складено 21.03.2023), ухвалене у складі судді Бринцева О.В.

у справі № 922/2234/22

за позовом Концерна "СОЮЗЕНЕРГО"

до Акціонерного товариства "Українські енергетичні машини"

про стягнення коштів

ВСТАНОВИВ:

Концерн "СОЮЗЕНЕРГО" звернувся до Господарського суду Харківської області з позовом до Акціонерного товариства "Українські енергетичні машини" про стягнення заборгованості за договором про закупівлю продукції від 06.04.2021 №5121, з яких: основний борг у розмірі 347174,67 грн, 3% річних у розмірі 13639,68 грн та інфляційних втрат у розмірі 90251,61 грн.

Рішенням Господарського суду Харківської області від 21.02.2023 у справі № 922/2234/22 позов задоволено частково. Стягнуто з Акціонерного товариства "Українські енергетичні машини" на користь Концерну "СОЮЗЕНЕРГО" 347174,67 грн основного боргу; 13582,61 грн - 3% річних; 90251,61 грн інфляційних втрат; 6765,13 грн витрат зі сплати судового збору. В решті позову відмовлено.

Не погодившись з рішенням, ухваленим господарським судом першої інстанції, до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою звернулось Акціонерне товариство "Українські енергетичні машини", яке просить:

- поновити строк на апеляційне оскарження рішення;

- скасувати рішення Господарського суду Харківської області від 21.02.2023 у справі № 922/2234/22 в частині стягнення 3 % річних у розмірі 13639,68 грн та інфляційних втрат у розмірі 90251,61 грн;

-ухвалити нове рішення, яким відмовити Концерну "СОЮЗЕНЕРГО" у задоволенні позову в частині стягнення з Акціонерного товариства "Українські енергетичні машини" 3 % річних у розмірі 13639, 68 грн та інфляційних втрат у розмірі 90251, 61 грн;

-відстрочити сплату судового збору у зв`язку із скрутним фінансовим становищем відповідача.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги скаржник наводить такі доводи:

-позивачем не надано до матеріалів справи доказів обчислення індексу інфляції центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері статистики та публікації в офіційних періодичних виданнях останнього;

-позивач невірно розрахував розмір інфляційних втрат, а господарський суд не перевірив наданий розрахунок;

-позивачем не надано суду доказів понесення ним збитків внаслідок допущеного відповідачем порушення грошових зобов`язань за договором поставки;

-стягнення 3 % річних є невиправдано обтяжливим для відповідача.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22.03.2023 у справі № 922/2234/22 для розгляду справи сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя - Шутенко І.А., суддя Гребенюк Н.В., суддя Слободін М.М.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 30.03.2023 відмовлено Акціонерному товариству "Українські енергетичні машини" у задоволенні клопотання про відстрочення сплати судового збору. Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Українські енергетичні машини" (вх. № 543Х) на рішення Господарського суду Харківської області від 21.02.2023 у справі № 922/2234/22 залишено без руху. Встановлено апелянту десятиденний строк з моменту отримання цієї ухвали на усунення встановлених при поданні апеляційної скарги недоліків, а саме:

- надати до Східного апеляційного господарського суду докази сплати судового збору у розмірі 3721, 50 грн.

- надати до Східного апеляційного господарського суду докази направлення копії апеляційної скарги і доданих до неї документів листом з описом вкладення на адресу Концерна "СОЮЗЕНЕРГО".

14.04.2023 на адресу Східного апеляційного господарського суду від Акціонерного товариства "Українські енергетичні машини" надійшла заява про усунення недоліків з додатками, а саме: доказами сплати судового збору у розмірі 3721,50 грн та доказами направлення копії апеляційної скарги і доданих до неї документів листом з описом вкладення на адресу Концерна "СОЮЗЕНЕРГО".

Беручи до уваги усунення скаржником недоліків апеляційної скарги, ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 20.04.2023 поновлено Акціонерному товариству "Українські енергетичні машини" строк на подання апеляційної скарги на рішення Господарського суду Харківської області від 21.02.2023 у справі № 922/2234/22, відкрито апеляційне провадження за даною апеляційною скаргою, розгляд апеляційної скарги ухвалено здійснювати без повідомлення учасників справи. Встановлено учасникам справи п`ятнадцятиденний строк з моменту отримання ухвали про відкриття провадження у справі для подання відзиву на апеляційну скаргу з доказами надсилання його копії іншим учасникам справи.

Згідно з ч.1 ст. 270 ГПК України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі.

Враховуючи, що ціна позову в даній справі є меншою від ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, судом було повідомлено сторони, що апеляційна скарга буде розглянута за правилами ч. 10 ст. 270 ГПК України без повідомлення учасників справи - за відсутності клопотань учасників справи про розгляд справи з їх повідомленням (викликом).

Частиною 5 ст. 176 ГПК України передбачено, що ухвала про відкриття провадження у справі надсилається учасникам справи, а також іншим особам, якщо від них витребовуються докази, в порядку, встановленому ст. 242 цього Кодексу та з додержанням вимог ч.4 ст. 120 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 6 ст. 242 ГПК України у випадку розгляду справи за матеріалами в паперовій формі судові рішення надсилаються в паперовій формі рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

Як вбачається з матеріалів справи, ухвали про відкриття провадження у справі згідно рекомендованих повідомлень про вручення поштових відправлень були отримані позивачем - 09.05.2023 та відповідачем - 01.05.2023.

Тобто, матеріалами справи підтверджується належне повідомлення сторін про відкриття провадження у справі та розгляд справи в порядку, передбаченому ч. 10 ст. 270 ГПК України.

Колегія суддів повідомляє, що позивач не скористався правом подачі відзиву на апеляційну скаргу, клопотань від учасників справи про розгляд апеляційної скарги з їх повідомленням (викликом) до суду не надійшло.

Відповідно до ч.1 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду встановила таке.

Як вбачається з матеріалів справи, 06.04.2021 між Концерном «СОЮЗЕНЕРГО» (Постачальник) та Акціонерним товариством «Турбоатом» (Покупець) укладено договір № 5121 про закупівлю продукції.

16.11.2021між Концерном «СОЮЗЕНЕРГО» (Постачальник) та Акціонерним товариством «Українські енергетичні машини» (Покупець) було укладено письмову додаткову угоду до договору № 5121 від 06.04.2021 згідно p п. 1 якої визначено, що у зв`язку із зміною назви Акціонерного товариства «Турбоатом» на Акціонерне товариство «Українські енергетичні машини» усі права та обов`язки Покупця за Договором № 5121 від 06.04.2021 зберігаються за АТ «Українські енергетичні машини» з 10.09.2021.

Таким чином, АТ «Укренергомашини» є Покупцем за договором № 512 про закупівлю продукції від 06.04.2021.

Згідно до р.1 п.1.1. договору Постачальник зобов`язується поставити Покупцю, а Покупець прийняти та сплатити продукцію матеріально-технічного призначення у визначеному п.1.1. даного договору об`ємі на загальну суму 694349,35 грн з ПДВ.

Відповідно до п. 4.1. договору покупець здійснює оплату за поставлений Товар у наступному порядку: передплата у розмірі 50% вартості товару протягом десяти календарних днів після підписання договору, залишок у розмірі 50% вартості товару протягом 30 днів після поставки товару на склад Покупця.

Згідно п. 5.2. договору, поставка товару здійснюється за рахунок Постачальника, місце поставки - м. Харків, пр. Московський (Героїв Харкова), 199, склад Покупця.

У п. 5.5. договору сторони визначили, що право власності на товар переходить від Постачальника до Покупця з моменту отримання останнім товару та підписання Сторонами видаткових накладних.

З матеріалів справи вбачається, що Покупець на виконання умов договору здійснив передплату вартості товару у розмірі 347174,68 грн, що складає п`ятдесят відсотків вартості товару.

На виконання умов договору позивачем була поставлена, а відповідачем прийнята продукція на загальну суму 694349,35 грн з ПДВ, що підтверджується наявними в матеріалах справи видатковою накладною від 10.06.2021 №909, товарно-транспортною накладною від 10.06.2021 №909. Також позивачем були зареєстровані в Єдиному реєстрі податкових накладних відповідні податкові накладні від 08.04.2021 №45 та від 10.06.2021 №67.

Факт отримання Покупцем товару підтверджується підписами посадових осіб та печатками Покупця на видатковій та товаро-транспортній накладній.

Посилаючись на неповну оплату Покупцем отриманого товару, позивач просив стягнути з відповідача основний борг у розмірі 347174,67 грн, 3% річних у розмірі 13639,68 грн та інфляційних втрат у розмірі 90251,61 грн.

Аналізуючи встановлені обставини справи та переглядаючи спірні правовідносини на предмет наявності правових підстав для задоволення позовних вимог, суд апеляційної інстанції приймає до уваги наступні положення діючого законодавства з урахуванням фактичних обставин справи.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (п.1 ч.2 ст.11 ЦК України).

Згідно з ч.1 ст.265 ГК України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

У ст.629 ЦК України зазначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно із ст.526 ЦК України та ст.193 ГК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Як було зазначено вище, на виконання умов договору позивач поставив, а відповідач прийняв продукцію на загальну суму 694349,35 грн, що підтверджується наявною в матеріалах справи видатковою накладною.

У ст. 692 ЦК України зазначено, що покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

У строк, встановлений п. 4.1. договору (протягом 30 днів після поставки товару на склад покупця) відповідач за отриману продукції оплату не здійснив. Заборгованість відповідача перед позивачем станом на момент звернення з даним позовом до суду склала 347174,67 грн.

Зазначена обставина відповідачем у відзиві на позов не заперечувалась, у зв`язку з чим, не підлягає доведенню з огляду на приписи ч.1 ст.75 ГПК України (обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованих підстав вважати їх недостовірними або визнаними у зв`язку з примусом).

З огляду на вищевикладене, в оскаржуваному рішенні господарський суд дійшов вірного висновку про наявність достатніх правових підстав для задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача 347174,67 грн основного боргу за договором.

Згідно зі ст.611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч.1 ст.612 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст.216 ГК України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Частиною 2 ст.625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Враховуючи, що матеріалами справи підтверджується факт невиконання відповідачем свого обов`язку щодо оплати отриманого за договором товару, позивач має право на стягнення вартості вказаного товару, а також, нарахованих з прострочення виконання обов`язку по його оплаті, 3 % річних та інфляційних втрат.

З цих підстав, оскаржуваним рішенням задоволено позов в частині стягнення з відповідача інфляційних втрат у розмірі 90251,61 грн та 3% річних у розмірі 13639,68 грн.

Не погоджуючись із задоволенням позовних вимог щодо стягнення інфляційних втрат у розмірі 90251,61 грн та 3% річних у розмірі 13639,68 грн у апеляційній скарзі відповідач посилаюється на такі обставини:

-позивачем не надано до матеріалів справи доказів обчислення індексу інфляції центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері статистики та публікації в офіційних періодичних виданнях останнього;

-позивач невірно розрахував розмір інфляційних втрат, а господарський суд не перевірив наданий розрахунок;

-позивачем не надано суду доказів понесення ним збитків внаслідок допущеного відповідачем порушення грошових зобов`язань за договором поставки;

-стягнення 3 % річних є невиправдано обтяжливим для відповідача.

Колегія суддів вважає твердження скаржника безпідставними з огляду на таке.

Статтею 233 ГК України встановлено, що у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Вказане свідчить про те, що положеннями ст. 233 ГК України, на яку посилався скаржник передбачено право суду зменшити виключно розмір штрафних санкцій до яких ч. 1 ст. 230 ГК України інфляційні втрати та 3% річних не відносить.

За змістом положень ч.ч. 1, 2 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 входить до р. I «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, тому в ній визначені загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання і її дія поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.

Згідно з усталеною судовою практикою нарахування на суму боргу трьох процентів річних та інфляційних втрат відповідно до ст. 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання.

Таких висновків у подібних правовідносинах Велика Палата Верховного Суду дійшла у постановах від 19.06.2019 у справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц, від 04.02.2020 у справі № 912/1120/16.

Отже, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат не є санкцією, а виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та у отриманні компенсації від боржника.

Подібна за змістом правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 14.05.2018 у справі №904/4593/17, від 13.06.2018 у справі №912/2708/17, від 22.11.2018 у справі №903/962/17, від 23.05.2018 у справі № 908/660/17, від 05.08.2020 у справі №757/12160/17-ц, від 02.09.2020 у справі № 802/1349/17-а, від 22.04.2020 у справі № 922/795/19, від 19.12.2019 у справі № 911/2845/18.

Щодо тверджень скаржника про необхідність застосування у даній справі висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 18.03.2020 у справі №902/417/18 колегія суддів зауважує таке.

У вказаній постанові Верховного Суду зазначено про можливість суду зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до ст. 625 ЦК України «за певних умов».

Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 902/417/18, вказано, що з огляду на компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві суд за певних умов з урахуванням конкретних обставин справи може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до ст. 625 ЦК України, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери боржника.

Водночас, колегія суддів зазначає про те, що обставини у даній справі та справі № 902/417/18 не є подібними, оскільки в них різні предмети та підстави позову, зміст позовних вимог та фактичні обставини, а також має місце неоднакове матеріально-правове регулювання спірних відносин.

Так, у договорі, вимоги про стягнення основного боргу, пені, штрафу та відсотків річних за яким були предметом розгляду у справі № 902/417/18, сторони дійшли згоди щодо зміни розміру процентної ставки, передбаченої ч. 2 ст. 625 ЦК України, і встановили її в розмірі 40 % річних від несплаченої загальної вартості товару протягом 90 календарних днів з дати, коли товар повинен бути сплачений покупцем та 96 % річних від несплаченої ціни товару до дня повної оплати з дати закінчення дев`яноста календарних днів, а загальна сума заявлених позивачем до стягнення пені, штрафу та відсотків річних майже в два рази перевищила суму основного боргу станом на дату звернення позивача до суду з позовом та який був сплачений відповідачем у повному обсязі після відкриття провадження у справі.

Саме з огляду на вказані обставини та враховуючи компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до ст. 625 ЦК України, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери боржника.

Проте, у цій справі, сторони в договорі не передбачили інший розмір відсотків річних, ніж той, який встановлений ЦК України, тобто, обставини справ відрізняються.

При цьому, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що розмір нарахованих 3% річних становить 13582,61 грн та складає 3,91% від суми основного боргу. А отже, їх зменшення взагалі не відповідає передбаченим у п. 6 ст. 3, ч.3 ст. 509 та ч.1, 2 ст. 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права.

Також колегія суддів приймає до уваги, що загальною ознакою відповідальності є її компенсаторний характер. Так, заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Так само господарські санкції, що встановлюються відповідно до договору чи закону за несвоєчасне виконання зобов`язання, спрямовані передусім на компенсацію кредитору майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку боржника.

При цьому, слід зазначити, що висновок Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 902/417/18 про можливість за певних умов зменшити розмір процентів річних за час затримки розрахунків відповідно до ст. 625 ЦК України не стосується такого способу захисту майнового права та інтересу, як відшкодування матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів як стягнення інфляційних втрат. У зв`язку з чим, відсутні правові підстави для зменшення розміру інфляційних втрат.

Заперечення скаржника у апеляційній скарзі щодо ненадання позивачем доказів обчислення індексу інфляції центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері статистики, є безпідставними, оскільки зазначена інформація є загальнодоступною та загальновідомою, а тому не потребує доказування.

Відповідно до ст.ст. 79, 86, ч.5 ст. 236, ст. 237 ГПК України, господарський суд у вирішенні спору має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв`язку з порушенням грошового зобов`язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру заборгованості.

Колегія суддів зазначає, що нарахування індексу інфляції здійснено позивачем арифметично вірно, відповідно до вимог чинного законодавства та перевірено господарським судом, про що зазначено в оскаржуваному рішенні суду.

Проте, перевіркою доданого до позовної заяви розрахунку 3% річних судом було встановлено, що позивачем не враховані положення ч.5 ст. 254 ЦК України (якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день). Оскільки останній день строку оплати за поставлену продукцію припадав на 10.07.2021 (вихідний день, субота), то днем закінчення строку оплати є 12.07.2021 (перший робочий день).

Враховуючи вищенаведене, здійснивши перерахунок 3% річних за період з 13.07.2021 по 31.10.2022, господарський суд вірно зазначив, що їх розмір становить 13582,61 грн. В іншій частині 3% річних у сумі 57,07 грн нараховані безпідставно.

При цьому, встановлена судом помилка не вплинула на розрахунок інфляційних втрат.

З огляду на вказані обставини, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для зменшення розміру 3 % річних та інфляційних втрат.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржників та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" (Рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006 року).

Зокрема, Європейський суд з прав людини у своєму рішенні зазначив, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Апелянту було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правомірних висновків господарського суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Стаття 74 ГПК України встановлює, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У справі "Трофимчук проти України" Європейський суд з прав людини зазначив, що хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин. Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, які мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

З урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення місцевого господарського суду ухвалене з повним, всебічним та об`єктивним з`ясуванням обставин, які мають значення для справи, а також з правильним застосуванням норм матеріального права та дотриманням норм процесуального права.

Наведені в апеляційній скарзі аргументи не можуть бути підставами для скасування або зміни рішення суду першої інстанції, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи та ґрунтуються на неправильному тлумаченні скаржником норм матеріального та процесуального права, тому колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку про залишення без задоволення апеляційної скарги Акціонерного товариства "Українські енергетичні машини", а рішення Господарського суду Харківської області від 21.02.2023 у справі № 922/2234/22 - без змін.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати по сплаті судового збору покладаються на апелянта.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 270, 275, 276, 281, 282, 283, 284 Господарського процесуального кодексу України, Східний апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Українські енергетичні машини" на рішення Господарського суду Харківської області від 21.02.2023 у справі № 922/2234/22 - залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Харківської області від 21.02.2023 у справі № 922/2234/22 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Порядок та строки оскарження постанови апеляційного господарського суду передбачені ст.ст. 286-289 ГПК України.

Повний текст постанови складено 14.06.2023.

Головуючий суддя І.А. Шутенко

Суддя Н.В. Гребенюк

Суддя М.М. Слободін