ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

"02" червня 2023 р.м. Одеса Справа № 916/3324/22

Господарський суд Одеської області у складі судді Бездолі Д.О.

секретар судового засідання Христенко А.О.

при розгляді справи за позовом: Публічного акціонерного товариства Центренерго (вул. Рудиківська, 49, смт. Козин, Обухівський р-н, Київська обл., 08711) в особі відокремленого підрозділу Зміївської теплової електричної станції (вул. Балаклійське шосе, 2, смт. Слобожанське, Зміївський р-н, Харківська обл., 63460)

до відповідача: Приватного акціонерного товариство з іноземними інвестиціями Синтез Ойл (вул. Північна, буд. 2, м. Чорноморськ, Одеська обл., 68000)

про стягнення 10466150,07 грн,

за участю представників учасників справи:

від позивача: Чебаненко В.Л.;

від відповідача: Петрова А.М.

УСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство Центренерго в особі відокремленого підрозділу Зміївської теплової електричної станції звернулось до Господарського суду Одеської області з позовною заявою до Приватного акціонерного товариства з іноземними інвестиціями Синтез Ойл, в якій просить суд стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість з загальному в розмірі 10466150,07 грн, яка складається з: 7161387,52 грн вартості послуг зі зберігання вугільної продукції, 2458583,42 грн інфляційних втрат, 560845,80 грн 3% річних, 285333,33 грн пені.

Позиції учасників справи

В обґрунтування підстав позову позивач посилається на обставину порушення відповідачем умов укладеного між сторонами договору зберігання від 09.09.2019 №15/302 в частині здійснення повної та своєчасної оплати за надані позивачем послуги зі зберігання вугілля у період з листопада 2019 року по березень 2020 року.

13.02.2023 відповідачем було подано до суду заяву (а.с. 181-182, т.2), в якій останній, будучи незгодним з позовними вимогами в цілому, просить суд застосувати до вимог позивача позовну давність.

21.02.2023 від відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву (а.с. 186-190, т.1), відповідно до якого відповідач просить суд відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, наголосивши про таке: відповідач вважає, що позивачем пропущений строк позовної давності для звернення до суду з вимогами, що розглядаються в межах цієї справи; відповідач наполягає на тому, що він не отримував від позивача рахунків для оплати, які є підставою для здійснення розрахунку відповідно до умов договору; відповідач стверджує, що долучені позивачем до матеріалів справи копії рахунків не можна вважати такими, що були виставлені відповідачу належним чином, оскільки їх було направлено не за юридичною адресою відповідача, крім цього, рахунки містять банківські реквізити позивача, які не були зазначені у договорі зберігання від 09.09.2019 № 15/302, при цьому сторони у рахунках вказані як вантажоодержувач та вантажовідправник, а не поклажодавець та зберігач, як це визначено договором; відповідач звертає увагу, що деякі рахунки взагалі не зазначені у описах вкладення, які подані позивачем на підтвердження обставин направлення рахунків відповідачу, зокрема, рахунок-фактура від 14.11.2019 № 0133072 на суму 286894,58 грн та рахунок-фактура від 30.03.2020 № 0133364 на суму 216079,37 грн; відповідач наголошує, що рахунки виставлялись відокремленим підрозділом Зміївської теплової електричної станції Публічного акціонерного товариства Центренерго, а не безпосередньо Публічним акціонерним товариством Центренерго.

21.02.2023 від позивача до суду надійшли письмові заперечення на заяву відповідача про застосування строків позовної давності (а.с. 191-201, т. 2), в яких позивач наголосив, що перша партія рахунків, які є підставою для здійснення оплати по договору, відповідачем була отримана 27.12.2019, відповідно, позивач повинен був довідатись про порушення свого права тільки через 30 днів після цієї дати, тобто 27.01.2020, коли закінчився строк для здійснення оплати. Оскільки позивач звернувся до суду з позовом 28.11.2022, останній вважає, що ним позовні вимоги пред`явлені в межах встановленого законом трирічного строку загальної позовної давності. Щодо позовної давності відносно вимог про стягнення суми пені позивач зауважив, що визначений ст. 258 ЦК України однорічний строк позовної давності до вимог про стягнення неустойки продовжений відповідно до п. 12 та п. 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України на час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби, а також на час дії в Україні воєнного стану.

03.03.2023 до суду від позивача надійшла відповідь на відзив (а.с. 202-206, т. 2), в якій останній наголосив на відсутності підстав для застосування до вимог позивача позовної давності, а також відзначив, що долучені до матеріалів справи описи вкладення у цінні листи та рекомендовані поштові повідомлення підтверджують обставину отримання уповноваженою особою відповідача рахунків та актів. Також позивач звертає увагу на те, що він виконав належним чином свої зобов`язання за договором, не відмовлявся від прийняття належного виконання зобов`язання, запропонованого відповідачем, при цьому між сторонами був підписаний акт звірки, відповідно до якого відповідач визнав обставину наявності заборгованості перед позивачем у розмірі 7161387,52 грн. Всі інші посилання відповідача у відзиві позивач вважає формальними, необґрунтованими, безпідставними та такими, що не тягнуть за собою наслідків відмови у задоволенні позову.

11.05.2023 позивачем були подані суду письмові пояснення (а.с. 11-15, т.3), в яких останній наголосив, що сторони підтвердили в повному обсязі обставину надання позивачем послуг на спірну суму, а отримавши від позивача рахунки відповідач, відповідно до умов договору, був зобов`язаний їх оплатити. Також позивач наголошує, що за наявності підписаного між сторонами акту звірки взаємних розрахунків, позивач не повинен доводити наявність спірного боргу. Крім цього позивач наполягає на тому, що в матеріалах справи наявні докази щодо отримання відповідачем всіх рахунків, за виключенням рахунку від 14.11.2020 № 01133072, при цьому, рахунки направлялись на адресу відповідача, зазначену останнім у договорі як поштової. Між цим, позивач вважає, що всі рахунки оформлені належним чином, містять обов`язкові реквізити, а тому доводи відповідача не заслуговують на увагу.

Відповідач правом на подання письмових заперечень на відповідь на відзив не скористався.

Під час розгляду справи по суті у судових засіданнях представник позивача заявлені до відповідача вимоги повністю підтримав, наполягав на їх задоволенні. Представник відповідача, у свою чергу, проти позову заперечував, просив суд відмовити позивачу у його задоволенні.

Процесуальні дії у справі

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 13.12.2023 позовну заяву Публічного акціонерного товариства Центренерго в особі відокремленого підрозділу Зміївської теплової електричної станції було прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі №916/3324/22; ухвалено справу розглядати за правилами загального позовного провадження з викликом учасників справи; призначено у справі підготовче засідання на 16 січня 2023 року о 12:00.

Ухвалою суду від 16.01.2023 позовну заяву Публічного акціонерного товариства Центренерго в особі відокремленого підрозділу Зміївської теплової електричної станції у справі № 916/3324/22 було залишено без руху із встановленням позивачу строку для усунення виявлених судом недоліків.

Приймаючи до уваги усунення позивачем недоліків позовної заяви у строк, встановлений судом, ухвалою суду від 24.01.2023 було продовжено розгляд справи та призначено підготовче засідання у справі на 13 лютого 2023 року об 11:45, в яке викликано учасників справи.

13 лютого 2023 року судом було постановлено протокольну ухвалу про продовження строку підготовчого провадження у справі на 30 днів та відкладення підготовчого засідання на 06.03.2023 о 12:40.

Протокольною ухвалою від 06.03.2023 судом було відкладено підготовче засідання у справі на 20.03.23 о 16:15.

20 березня 2023 року суд постановив протокольну ухвалу, згідно з якою суд закрив підготовче провадження та призначив справу до розгляду по суті у судовому засіданні на 10.04.2023 о 17.00.

У судовому засіданні 10 квітня 2023 року суд оголосив протокольну перерву до 15.05.2023 о 15:00.

Судове засідання 15 травня 2023 року о 15:00 не відбулось, у зв`язку з перебуванням судді Бездолі Д.О. у відпустці за особистими обставинами. Ухвалою суду від 16.05.2023 судом було призначено судове засідання у справі на 01 червня 2023 року о 16:00, в яке викликано учасників справи.

Крім цього, ухвалами суду від 26.12.2022 та від 31.01.2023 судом були задоволені заяви позивача про участь у судових засіданнях в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду за допомогою системи відеоконференцзв`язку "EаsyCon".

У судовому засіданні 02.06.2023 судом було проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Обставини справи

09.09.2019 між Публічним акціонерним товариством Центренерго в особі директора теплової електростанції відокремленого підрозділу Зміївської теплової електричної станції Публічного акціонерного товариства Центренерго (зберігач) та Приватним акціонерним товариством з іноземними інвестиціями Синтез Ойл (поклажодавець) був укладений договір зберігання № 15/302 (а.с. 12-15, т.1; далі - договір), згідно з п. 1.1. якого поклажодавець передає зберігачу вугільну продукцію (далі майно або вугілля) в кількості, асортименті, з якісними характеристиками та в порядку і на умовах, визначених цим договором.

Відповідно до п. 1.3. договору строк надання послуг зі зберігання вугілля дорівнює строку дії договору та може бути зменшено при знятті вугілля зі зберігання.

За умовами п. 6.1. договору ціна зберігання майна за цим договором установлюється в грн без ПДВ за 1 тонну вугілля протягом доби згідно калькуляції (Додаток № 1 до договору). Вартість ПДВ нараховується на загальну вартість зберігання вугілля. Оплата відбувається протягом 30 днів з дати отримання поклажодавцем рахунків зберігача, виставлених на підставі підписаних сторонами актів приймання наданих послуг.

Згідно з п. 7.4. договору при порушенні термінів оплати вартості послуг зі зберігання вугілля, обговорених у п. 6.1. цього договору, поклажодавець сплачує зберігачу пеню у розмірі однієї облікової ставки НБУ за кожний день прострочення оплати, виходячи з розміру несплачених сум.

Відповідно до п. 9.1. договору він вважається укладеним і набирає чинності з дати підписання і діє до 31.12.2019.

Пунктом 10.2. договору передбачено, що сторони несуть повну відповідальність за правильність вказаних ними у цьому договорі реквізитів та зобов`язуються своєчасно у письмовій формі повідомляти іншу сторону про їх зміну, а у разі неповідомлення несуть ризик настання пов`язаних із ним несприятливих наслідків.

Згідно з п. 10.3. договору додаткові угоди, додатки та акти приймання-передачі до цього договору є його невід`ємною частиною і мають юридичну силу у разі, якщо вони викладені у письмовій формі, підписані сторонами та скріплені їх печатками.

У Розділі 11 «Реквізити сторін» відповідачем вказано, зокрема, відомості щодо поштової адреси, якою є: 65003, м. Одеса, вул. М. Гефта, 2-А. У реквізитах позивача, зокрема, зазначені як реквізити юридичної особи ПАТ «Центренерго», так і відокремленого підрозділу Зміївської теплової електричної станції ПАТ «Центренерго».

Додатком № 1 до договору сторони погодили калькуляцію вартості зберігання 1 тонни вугілля за добу на вугільному складі Зміївської ТЕС (а.с. 17, т.1).

18.12.2019 між сторонами була укладена додаткова угода № 1-15/468 до договору зберігання від 09.09.2019 № 15/302 (а.с. 16, т.1), в якій сторони домовились продовжити строк дії договору до 31.12.2020. Реквізити сторін є ідентичними реквізитам, які вказані у договорі.

Як вбачається з наявних у справі актів про надання послуг зберігання, які підписані обома сторонами (а.с. 18-51, т.1), позивачем були надані, а відповідачем прийняті у період жовтень 2019 року березень 2020 року на підставі договору послуги зі зберігання на загальну суму 7161387,52 грн. Також, між сторонами був підписаний акт звірки (а.с. 97, т.1), в якому останні підтвердили, що станом на 01.10.2021 сальдо за дебетом на користь позивача за договором від 09.09.2019 № 15/302 становить 7161387,52 грн.

При розгляді справи відповідач обставину отримання від позивача послуг за договором на вищевказану суму не заперечив.

Для здійснення оплати вартості наданих послуг позивачем були виставлені відповідачу відповідні рахунки (а.с. 52-80, т. 1), які були направлені відповідачу на адресу, зазначену у договорі, засобами поштового зв`язку з відповідними супровідними листами (а.с. 81-96, т. 1). Так, з наявних у справі доказів судом встановлено, що відповідачем було отримано рахунки: 27.12.2019 на загальну суму 992946,26 грн; 27.01.2020 на загальну суму 5038766,38 грн; 27.02.2020 на загальну суму 286081,41 грн; 05.05.2020 на загальну суму 556698,89 грн. Між цим, як встановлено судом, матеріали справи не місять доказів направлення позивачем / отримання відповідачем рахунку-фактури від 14.11.2019 № 0133072 на суму 286894,58 грн (а.с. 52, т.1).

Позивач звертався до відповідача з претензією від 01.04.2020 № 25/320-1650 та досудовою вимогою від 20.07.2020 № 25/728-3678 (а.с. 98-107, т.1). У досудовій вимозі позивач вимагав від відповідача погасити заборгованість за договором у розмірі 7161387,52 грн, з метою уникнення звернення позивача до суду з позовними вимогами, які будуть містити додаткові нарахування.

Оскільки відповідач не сплатив кошти за отримані від позивача послуги за договором, останній звернувся до суду з позовом, що розглядається в межах цієї справи. Так, у цій справі позивач нарахував та заявив до стягнення з відповідача основний борг в сумі 7161387,52 грн, пеню в сумі 285333,33 грн (окремо по рахункам, враховуючи дати їх отримання відповідачем, а саме за періоди: 27.01.2020 24.07.2020; 27.02.2020 24.08.2020; 29.03.2020 24.09.2020; 05.06.2020 01.12.2020); інфляційні втрати в сумі 2458583,42 грн та 3% річних в сумі 560845,80 грн (окремо по рахункам, враховуючи дати їх отримання відповідачем в межах загального періоду з 27.01.2020 по 30.09.2022).

Відповідачем власний контррозрахунок суду не подано.

Законодавство, застосоване судом до спірних відносин

Згідно з ст. 175 ГК України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управлена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 55 ГК України суб`єктами господарювання є, зокрема, господарські організації - юридичні особи, створені відповідно до Цивільного кодексу України, державні, комунальні та інші підприємства, створені відповідно до цього Кодексу, а також інші юридичні особи, які здійснюють господарську діяльність та зареєстровані в установленому законом порядку.

Згідно з ч. 6 ст. 55 ГК України суб`єкти господарювання, зазначені у пункті першому частини другої цієї статті, мають право відкривати свої філії, представництва, інші відокремлені підрозділи без створення юридичної особи.

Частиною 4 статті 64 ГК України передбачено, що підприємство має право створювати філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи, погоджуючи питання про розміщення таких підрозділів підприємства з відповідними органами місцевого самоврядування в установленому законодавством порядку. Такі відокремлені підрозділи не мають статусу юридичної особи і діють на основі положення про них, затвердженого підприємством. Підприємства можуть відкривати рахунки в установах банків через свої відокремлені підрозділи відповідно до закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Частиною 1 статті 903 ЦК України визначено, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Статтею 936 ЦК України визначено, що за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов`язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності. Договором зберігання, в якому зберігачем є особа, що здійснює зберігання на засадах підприємницької діяльності (професійний зберігач), може бути встановлений обов`язок зберігача зберігати річ, яка буде передана зберігачеві в майбутньому. Договір зберігання є публічним, якщо зберігання речей здійснюється суб`єктом підприємницької діяльності на складах (у камерах, приміщеннях) загального користування.

Відповідно до ч.1 ст. 946 ЦК України плата за зберігання та строки її внесення встановлюються договором зберігання.

Згідно з ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Вказане цілком кореспондується з положеннями статті 193 ГК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно з ч. 5 ст. 254 ЦК України якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день.

Частиною 2 ст. 193 ГК України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу; порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених зазначеним Кодексом, іншими законами або договором.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частиною 1 ст. 611 ЦК України передбачено можливість настання правових наслідків, встановлених договором або законом, зокрема, у вигляді сплати неустойки.

Згідно з ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання; пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ч. 6 ст. 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Частиною 2 ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.258 ЦК України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Згідно з п.12. Прикінцевих та перехідних положень ЦК України (в редакції Закону України від 30.03.2020 №540-IX "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)") під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2", було установлено з 12 березня 2020 на всій території України карантин, дію якого в подальшому неодноразово було продовжено, зокрема, до 30 червня 2023.

Згідно з ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

За умовами ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч. 2 ст. 237 ГПК України при ухваленні рішення суд не може виходити у рішенні за межі позовних вимог.

Позиція суду

Як встановлено судом, між сторонами у справі виникли договірні відносини, за умовами яких позивач зобов`язався приймати на зберігання від відповідача вугільну продукцію, а відповідач, у свою чергу, зобов`язався сплачувати послуги за зберігання відповідно до умов укладеного договору.

Так, з наявних у справі актів про надання послуг зберігання вугілля вбачається, що всього у період з жовтня 2019 року по березень 2020 року позивачем були надані, а відповідачем прийняті послуги за договором зберігання від 09.09.2019 № 15/302 на загальну суму 7161387,52 грн. В цей же час, відповідно до умов п. 6.1. договору сторони погодили строк здійснення оплати наданих послуг 30 днів з дати отримання відповідачем рахунків від позивача, тобто, зобов`язання з оплатити вартості отриманих за договором послуг безпосередньо пов`язано з датою отримання відповідачем рахунків.

Як встановлено судом та вказане підтверджує і сам позивач у своїх поясненнях, в матеріалах справи відсутні докази направлення позивачем / отримання відповідачем рахунку-фактури від 14.11.2019 № 0133072 на суму 286894,58 грн, а тому суд дійшов висновку, що позивачем не доведено обставини щодо виникнення у відповідача зобов`язання з оплати вартості послуг на цю суму, відповідно, не доведено початку прострочення зобов`язання в цій частині вимог та обґрунтованості здійснених нарахувань на зазначену суму.

Водночас, в матеріалах справи наявні докази направлення позивачем / отримання відповідачем за адресою, вказаною останнім на власний розсуд у реквізитах договору як поштової, рахунків для здійснення оплати наданих послуг на загальну суму 6874492,94 грн. Оскільки, з урахуванням умов договору та виходячи з дат отримання цих рахунків відповідачем, позивачем доведено, що станом на час звернення позивача до суду строк здійснення оплати цієї суми відповідачем настав, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості за договором зберігання від 09.09.2019 № 15/302 в сумі 6874492,94 грн є обґрунтованими та доведеними, а тому підлягають задоволенню судом. При цьому суд зауважує, що акт звірки, складений між сторонами та яким підтверджено сальдо за дебетом на користь позивача, не містить розшифровки даних щодо переліку наданих позивачем та прийнятих відповідачем послуг.

Оскільки бездіяльність відповідача у виді порушення строків оплати отриманих за договором послуг на вищевказану суму суперечить застосованим судом до спірних відносин нормам права та договору, суд дійшов висновку, що позивачем правомірно нараховано на цю суму та заявлено до стягнення з відповідача пеню, 3 % річних та інфляційні втрати.

При перевірці здійсненого позивачем розрахунку спірних сум судом було встановлено, що позивачем в деяких випадках не було враховано положень ч. 5 ст. 254 ЦК України, у зв`язку з чим судом було здійснено власний розрахунок в межах спірного періоду та встановлено, що вірними сумами пені та 3 % річних, які підлягають стягненню з відповідача, є 264796,68 грн та 531753,73 грн відповідно. Водночас, при здійсненні власного розрахунку інфляційних втрат, судом було виявлено, що вірна сума інфляційних, нарахованих на прострочення основне зобов`язання у сумі 6874492,94 грн, є вищою, ніж заявлено позивачем у позові, а тому з відповідача інфляційні втрати підлягають стягненню у розмірі, заявленому позивачем.

Щодо висловлених відповідачем у відзиві заперечень суд зауважує, що відповідач на власний розсуд вказав у реквізитах договору свою поштову адресу, на яку позивачем направлялись рахунки та акти, в цей же час в матеріалах справи відсутні докази щодо направлення відповідачем повідомлення позивачу про зміну свого місцезнаходження та / або іншої адреси для здійснення поштового зв`язку, а також докази отримання рахунків неповноваженою особою. Крім цього, суд зауважує, що послуги надавались позивачем в межах строку дії договору, від імені позивача договір укладений директором теплової електростанції відокремленого підрозділу Зміївської теплової електричної станції Публічного акціонерного товариства Центренерго, а закон не обмежує особу вказувати у виставлених нею рахунках свої дійсні реквізити, на які він бажає і може згідно з Законом отримувати грошові кошти як оплату за послуги. Щодо зазначення у рахунках сторін господарських операцій як «постачальник» та «вантажоодержувач» замість «зберігач» та «поклажодавець», то суд зазначає, що такі неістотні недоліки реквізитів рахунків не можуть бути підставою для відмови відповідача від здійснення оплати вартості фактично отриманих послуг, враховуючи, що рахунки містять інші необхідні реквізити, зокрема, посилання на договір зберігання від 09.09.2019 № 15/302, при цьому з матеріалів справи не вбачається, що відповідач звертався до позивача з приводу внесення змін (уточнень) до рахунків тощо.

Вирішуючи питання щодо заяви відповідача про застосування до вимог позивача позовної давності, суд зазначає, що відповідно до змісту п.12. Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, в редакції Закону України від 30.03.2020 №540-IX, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені, зокрема, статтями 257 та 258 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Так, Кабінетом Міністрів України карантин, який діє і станом на день вирішення спору судом, був введений з 12 березня 2020, а тому суд дійшов висновку, що позивач з позовними вимогами до відповідача звернувся в межах визначеного законом строку позовної давності.

За вищевикладених обставин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги Публічного акціонерного товариства Центренерго в особі відокремленого підрозділу Зміївської теплової електричної станції до Приватного акціонерного товариство з іноземними інвестиціями Синтез Ойл слід задовольнити частково та стягнути з відповідача на користь позивача борг в сумі 6874492,94 грн, пеню в сумі 264796,68 грн, інфляційні втрати в сумі 2458583,42 грн та 3 % річних в сумі 531753,73 грн.

Розподіл судових витрат

Згідно з ч. 1 ст. 129 ГПК України судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Приймаючи до уваги вищезазначене, судовий збір слід покласти на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог в сумі 151944,40 грн.

Керуючись ст. 129, 231, 232, 233, 236, 237, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Приватного акціонерного товариство з іноземними інвестиціями Синтез Ойл (вул. Північна, буд. 2, м. Чорноморськ, Одеська обл., 68000, ) на користь Публічного акціонерного товариства Центренерго (вул. Рудиківська, 49, смт. Козин, Обухівський р-н, Київська обл., 08711, ) в особі відокремленого підрозділу Зміївської теплової електричної станції (вул. Балаклійське шосе, 2, смт. Слобожанське, Зміївський р-н, Харківська обл., 63460, ) борг в сумі 6874492 /шість мільйонів вісімсот сімдесят чотири тисячі чотириста дев`яносто дві/грн 94 коп, пеню в сумі 264796 /двісті шістдесят чотири тисячі сімсот дев`яносто шість/грн 68 коп, інфляційні втрати в сумі 2458583 /два мільйона чотириста п`ятдесят вісім тисяч п`ятсот вісімдесят три/грн 42 коп, 3 % річних в сумі 531753 /п`ятсот тридцять одну тисячу сімсот п`ятдесят три/грн 73 коп та судовий збір в сумі 151944 /сто п`ятдесят одну тисячу дев`ятсот сорок чотири/грн 40 коп.

3. В іншій частині позову відмовити.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення суду набирає законної сили в порядку ст. 241 ГПК України та може бути оскаржено в апеляційному порядку до Південно-західного апеляційного господарського суду шляхом подачі апеляційної скарги у строки, визначені ст. 256 ГПК України.

Повний текст рішення складено 12 червня 2023 р.

Суддя Д.О. Бездоля