ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого: Мальченко А.О.
суддів: Агрикової О.В.
при секретарі судового засідання Линник А.М.,
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Ґудвеллі Україна"
до Державної податкової служби України
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача Державної казначейської служби України
про стягнення 6 293 326,45 грн, -
за участю представників учасників справи згідно протоколу судового засідання, -
Товариство з обмеженою відповідальністю "Ґудвеллі Україна" (далі також - Товариство, позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Державної податкової служби України (далі також - ДПС, відповідач) про стягнення 6 293 326,45 грн збитків.
Позовні вимоги Товариства мотивовані втратою позивачем внаслідок протиправної бездіяльності ДПС України, яка підтверджена рішенням суду щодо невключення його до Реєстру отримувачів бюджетної дотації, можливості отримати бюджетну дотацію за жовтень 2017 року.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 30.06.2021, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 21.10.2021, у задоволенні позову відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 26.05.2022 касаційну скаргу Товариства задоволено частково, постанову Північного апеляційного господарського суду від 21.10.2021 та рішення Господарського суду міста Києва від 30.06.2021 у справі № 910/17717/20 скасовано повністю, справу № 910/17717/20 направлено на новий розгляд до Господарського суду міста Києва.

За результатами нового розгляду, рішенням Господарського суду міста Києва від 30.01.2023 у справі № 910/17717/20 позов задоволено частково. Присуджено до стягнення з Державного бюджету України на користь Товариства збитки у розмірі 3 116 237,67 грн. В іншій частині позову відмовлено.

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 17.05.2023 апеляційну скаргу ДПС на рішення Господарського суду міста Києва від 30.01.2023 у справі № 910/17717/20 залишено без задоволення.

22.05.2023 на електронну пошту Північного апеляційного господарського суду від Товариства надійшла заява про ухвалення додаткового рішення у справі №910/17717/20 щодо компенсації витрат на професійну правничу допомогу.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 23.05.2023 заяву про ухвалення додаткового рішення Товариства про ухвалення додаткового рішення у справі №910/17717/20 залишено без руху та надано заявнику строк для усунення недоліків, допущених останнім при поданні заяви про ухвалення додаткового рішення.

26.05.2023 на електронну пошту Північного апеляційного господарського суду від заявника надійшла заява про усунення недоліків.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 30.05.2023 призначено судове засідання для ухвалення додаткового рішення у справі № 910/17717/20 щодо вирішення питання про стягнення судових витрат на 07.06.2023.

01.06.2023 через систему "Електронний суд" Державна казначейська служба України (далі - ДКС) подала додаткові пояснення у справі, в яких заперечила проти заяви Товариства про ухвалення додаткового рішення, посилаючись на те, що Держава Україна не була стороною у справі № 910/17717/20, а Господарський процесуальний кодекс України (далі - ГПК України) не передбачає підстав для стягнення з держави Україна (державного бюджету України) витрат на правничу допомогу. Стягнення коштів з державного бюджету суперечить принципу цільового призначення коштів, оскільки не передбачає асигнувань для виплати витрат на правничу допомогу, понесених учасником господарського процесу.

01.06.2023 через систему "Електронний суд" ДПС подала додаткові письмові пояснення, в яких зазначила, що відшкодування витрат на професійну правничу (правову) допомогу за рахунок асигнувань відповідача не підлягають задоволенню, оскільки дана справа не є складною з урахуванням її фактичних обставин, предмету спору, змісту порушення, предмета доказування, аналізу доказів. При цьому, розмір заявлених до відшкодування витрат на правничу допомогу у даній справi, на думку відповідача, не є розумним з огляду на предмет оскарження. Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципам справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог. Факт оплати повинен підтверджуватись квитанціями до прибуткового касового ордеру та бути внесений в книгу обліку і доходів самозайнятих осіб. Щодо вчинення адвокатом таких дій як роздрукування документів, безпосереднє подання їх до суду та надіслання їх копій сторонам неможливо вважати самостійними послугами з надання правової (правничої) допомоги. Вищевикладене також підтверджується висновками Верховного Суду, а саме постановою Верховного Суду від 17.12.2020 у справі 808/1849/18 та постановою Верховного Суду від 20.12.2018 у справі 316/1923/16-а. Таким чином, ДПС вважає, що відшкодування витрат на професійну правничу допомогу за рахунок бюджетних асигнувань відповідача є не обґрунтованими та безпідставними.

У судове засідання 07.06.2023 відповідач свого уповноваженого представника не направив, про місце, день та час розгляду даної справи були повідомлені належним чином.

За частиною 4 статті 244 ГПК України неприбуття у судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, не перешкоджає розгляду заяви.

Обговоривши питання можливості розгляду клопотання про ухвалення додаткової постанови за відсутності представника відповідача, явка яких у судове засідання обов`язковою не визнавалась, враховуючи, що останні про поважність причин нез`явлення до суду апеляційної інстанції не повідомляли та не заявляли клопотань про відкладення розгляду справи, колегія суддів, зважаючи на те, що наявні в матеріалах справи докази є достатніми для розгляду вказаного клопотання у даній справі без заслуховування додаткових пояснень, порадившись на місці, ухвалила здійснити розгляд заяви про ухвалення додаткової постанови без участі вказаної особи.

У судовому засіданні 07.06.2023 представник позивача підтримав заяву про розподіл судових витрат, просив суд задовольнити.

Представник третьої особи заперечив проти зазначеної заяви позивача, просив відмовити у її задоволенні.

Розглянувши доводи заявника, заслухавши пояснення Товариства та ДКС, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для задоволення вказаної заяви позивача, виходячи з наступного.

Статтею 221 ГПК України визначено, що у разі якщо сторона з поважних причин не може до закінчення судових дебатів у справі подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог. Для вирішення питання про судові витрати суд призначає судове засідання, яке проводиться не пізніше п`ятнадцяти днів з дня ухвалення рішення по суті позовних вимог. У випадку, визначеному частиною 2 цієї статті, суд ухвалює додаткове рішення в порядку, передбаченому статтею 244 цього Кодексу.

Статтею 123 ГПК України унормовано, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

У відповідності до статті 131-2 Конституції України для надання професійної правничої допомоги в Україні діє адвокатура.

Право учасників справи користуватися правничою допомогою передбачено ст. 16 ГПК України.

Відповідно до частин 1-3 статті 124 ГПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат, суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.

Відповідно до статті 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

- розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

- розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Вирішуючи питання про такий розподіл, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути неспіврозмірним, тобто явно завищеним порівняно з ціною позову. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити даний розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи.

За змістом наведених законодавчих приписів необхідною умовою для вирішення питання про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу є наявність доказів, які підтверджують фактичне здійснення таких витрат учасником справи.

Як вбачається з матеріалів справи, 30.04.2023 представником Товариства подано відзив на апеляційну скаргу ДПС, в якому позивач зазначив, що у зв`язку з розглядом апеляційної скарги він очікує понести судові витрати на професійну правничу допомогу, розмір яких становить 50 000,00 грн. Разом із відзивом Товариством було подано копії договору про надання правничої допомоги від 03.04.2023, довіреності від 14.12.2022 на адвоката Фрейдун Ольгу Михайлівну, свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю від 14.11.2008 № 1425 Фрейдун Ольгою Михайлівною.

Частиною 8 статті 129 ГПК України передбачено, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Як вбачається з матеріалів справи, в порядку та строки, визначені вказаною нормою, позивачем було подано заяву про розподіл судових витрат на правничу допомогу, до якої останнім, на підтвердження вимоги про стягнення з відповідача витрат на правову допомогу у сумі 50 000,00 грн, додано копії акта наданих послуг від 18.05.2023, рахунку-фактури від 18.05.2023 № 2/05-23, платіжної інструкції від 18.05.2023 № 10799 на суму 50 000,00 грн, виписки за рахунками за 18.05.2023, витягу з Єдиного реєстру адвокатів України.

Оцінивши надані позивачем докази на підтвердження понесених ним витрат на правову допомогу, колегія суддів дійшла висновку про задоволення клопотання про відшкодування витрат на правничу допомогу, виходячи з наступного.

Як вбачається з укладеного між Адвокатським об`єднанням "Ті.Кей.Партнерс" (у тексті договору - АО) та Товариство (у тексті договору - Клієнт) договору про надання правничої допомоги від 03.04.2023, АО через адвокатів, що входять до його складу зобов`язуються надавати Клієнту правничу допомогу щодо захисту прав та інтересів останнього у Північному апеляційному господарському суду при розгляді апеляційної скарги ДПС на рішення Господарського суду міста Києва від 30.01.2023 у справі № 910/17717/20 (суддя О.А. Грєхова) за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Ґудвеллі Україна" до Державної податкової служби України за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача Державної казначейської служби України про стягнення 6 293 326,45 грн, а Клієнт за здійснення захисту, представництво інтересів Клієнта та надання правничої допомоги зобов`язується сплатити винагороду за надану правничу допомогу в обсязі та на умовах, визначених договором.

Згідно з пунктами 1.2., 1.3. зазначеного договору правнича допомога полягає у вчиненні необхідних заходів і дій для представництва Клієнта у суді й здійснення представництва Клієнта. Правнича допомога надається особисто адвокатом, що входить до складу АО.

Відповідно до пункту 3.1. договору за здійснення захисту, представництва інтересів Клієнта та надання йому правничої допомоги, визначеної договором Клієнт сплачує АО винагороду в фіксованому розмірі 50 000,00 грн. Будь-які зміни, доповнення до ціни договору чи порядку здійснення розрахунків погоджуються сторонами шляхом укладення додаткових угод до даного договору та/або визначаються сторонами в актах наданих послуг. Загальна ціна договору складається із вартості наданих послуг в межах строку дії договору.

Цей договір набирає чинності з моменту його підписання та діє до моменту досягнення результату у справі або вчинення всіх дій, необхідних для досягнення результату, чи до моменту виконання всіх дій, передбачених предметом договору, але не пізніше 31.12.2023.

За змістом Акту від 18.05.2023 наданих послуг за договором про надання правничої допомоги від 03.04.2023, АО були надані, а Клієнтом прийняті наступні послуги:

- аналіз рішення Господарського суду міста Києва від 30.01.2023 та постанови Верховного Суду від 26.05.2022 у справі № 910/17717/20;

- опрацювання апеляційної скарги відповідача від 15.02.2023;

- вивчення та аналіз судової практики і правових позицій, зазначених у апеляційній скарзі на предмет подібності правовідносин, надання їм належної правової оцінки;

- вивчення та аналіз судової практики і правових позицій із питань юрисдикції, способу захисту належності відповідачів та у справах про стягнення збитків, завданих неправомірними діями бездіяльністю органу державної влади у подібних правовідносинах;

- консультація Клієнта за фактом ознайомлення з рішенням та апеляційною скаргою;

- підготовка обгрунтованого відзиву на апеляційну скаргу із всіх питань оскарження і висновки скаржника, його оформлення, підписання, направлення сторонам і до суду у визначений строк 30.04.2023;

- підготовка до участі в судовому засіданні (підготовка тез виступу, вступного слова представник, позивача);

- участь у судовому засідання 17.05.2023.

У цьому акті зазначено, що за здійснення захисту, представництва інтересів Клієнта та надання йому правничої допомоги визначеної договором Клієнт сплачує АО винагороду в фіксованому розмірі 50 000 грн.

Вказаний акт підписаний уповноваженими представниками АО та Клієнта й скріплений їх печатками.

Підписанням цього Акту сторони засвідчили надання якісних послуг Клієнту та в повному обсязі відповідно до умов договору та вимог, що зазвичай ставляться до таких або подібних послуг.

Вищевказаними доказами та наявними матеріалами справи підтверджується надання Адвокатським об`єднанням "Ті.Кей.Партнерс" позивачеві послуг з професійної правничої допомоги у погодженому між адвокатським об`єднанням та клієнтом розмірі 50 000,00 грн.

Відповідно до витягу з Єдиного реєстру адвокатів України Фрейдун Ольга Михайлівна є адвокатом Адвокатського Об`єднання "Ті. Кей.Партнерз".

Заперечуючи проти задоволення заяви позивача про розподіл судових витрат, ДПС у своїх додаткових поясненнях зазначила, що факт оплати повинен підтверджуватись квитанціями до прибуткового касового ордеру та бути внесений в книгу обліку і доходів само зайнятих осіб. Щодо вчинення адвокатом таких дій як роздрукування документів, безпосереднє подання їх до суду та надіслання їх копій сторонам неможливо вважати самостійними послугами з надання правової (правничої) допомоги.

При цьому, колегія суддів зазначає, що витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 126 ГПК України).

Відповідна правова позиція викладена у постановах об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19 та від 22.11.2019 у справі № 910/906/18, а також у додатковій постанові Верховного Суду від 04.03.2020 у справі №914/633/18, які в силу частини 4 статті 236 ГПК України підлягають врахуванню при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Разом із цим, з матеріалів справи вбачається, що 18.05.2023 Адвокатське об`єднання виставило Товариству рахунок-фактуру № 2/05-23 на загальну суму 50 000,00 грн.

Зазначена вартість послуг була повністю сплачена позивачем, що підтверджується платіжною інструкцією від 18.05.2023 № 10799 на суму 50 000,00 грн (призначення платежу: оплата за юридичні послуги згідно з рахунком № 2/05-23 від 18.05.2023).

Відтак, заперечення відповідача, що витрати на правову допомогу мають бути сплачені, є необґрунтованими та спростовуються матеріалами справи.

Також заперечуючи проти розподілу витрат на професійну правничу допомогу позивача, відповідач зазначив, що заявлений розмір є нерозумним та неспіврозмірним.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути неспіврозмірним, тобто явно завищеним порівняно з ціною позову. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити даний розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи.

Відповідно до статті 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити із критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з практикою Європейського суду з прав людини заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України").

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

При цьому, за приписами частини 6 статті 126 ГПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

У постанові від 03.10.2019 у справі № 922/445/19 об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду сформулювала висновки щодо застосування норм права при вирішенні питання про розподіл судових витрат на правову допомогу, зокрема вказавши, що зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Надалі об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду підтвердила цей висновок у постанові від 22.11.2019 у справі № 902/347/18 та у постанові від 22.11.2019 у справі № 910/906/18, зазначивши, що у разі недотримання вимог частини 4 статті 126 ГПК України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони. При цьому, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами (частини 5-6 статті 126 ГПК України).

Разом з тим, на переконання колегії суддів, посилаючись у додаткових поясненнях про зменшення витрат на правничу допомогу на те, що розмір заявлених позивачем до відшкодування судових витрат не є розумним та неспіврозмірним, представником відповідача, відповідно до статті 126 ГПК України, не було доведено належними та допустимим доказами (не було надано жодних доказів) неспівмірності таких витрат на професійну правничу допомогу із складністю справи, ціною позову, обсягом та часом, витраченим адвокатом на виконання робіт.

При цьому, суд апеляційної інстанції враховує, що до переліку виконаних адвокатом робіт, витрати щодо яких заявлені позивачем, були включені виключно ті роботи, що були необхідними для розгляду поданої відповідачем апеляційної скарги. Витрати по жодним іншим роботам адвоката не включалися позивачем до судових витрат.

Суд апеляційної інстанції також вважає, що розмір заявлених витрат є розумним та виправданим, адже відповідає часу, витраченому адвокатом на виконання робіт, що були необхідними в даній справі для представництва інтересів позивача в суді апеляційної інстанції.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку про те, що заявником при зверненні до суду з клопотанням про покладення судових витрат на професійну правничу допомогу на відповідача було дотримано вимог статей 123, 124, 126, 129 ГПК України.

У той же час, у своїх додаткових поясненнях ДКС зазначило, що держава Україна не була стороною у даній справі, а тому, враховуючи принцип цільового використання бюджетних коштів, заява позивача про розподіл судових витрат не підлягає задоволенню.

Зі змісту прохальної частини заяви Товариства вбачається, що позивач просить стягнути з держави Україна, а саме з Державного бюджету України 50 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу.

За частиною 1 статті 45 ГПК України сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені у статті 4 цього Кодексу.

Відповідно до частини 2 статті 4 ГПК України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

На відміну від приписів частини 2 статті 48 Цивільного процесуального кодексу України, згідно з вказаними приписами ГПК України учасником справи є державний орган, а не держава.

Проте, згідно з частиною 2 статті 2 ЦК України одним з учасників цивільних відносин є держава Україна.

Держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин (частина перша статті 167 ЦК України).

Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом (стаття 170 ЦК України).

Держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду.

Дії (бездіяльність) відповідного органу, внаслідок яких (якої) було завдано шкоди, є основним предметом доказування та, відповідно встановлення у цій справі, оскільки відсутність такого елемента делікту свідчить про відсутність інших складових цієї правової конструкції та про відсутність самого заподіяння шкоди як юридичного факту, внаслідок якого виникають цивільні права та обов`язки (стаття 11 ЦК України).

Під час розгляду справи у суді фактичною стороною у спорі є держава, навіть якщо позивач визначив стороною у справі певний орган (пункт 27 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019, справа № 587/430/16-ц (провадження № 14-104цс19).

Порядок виконання судових рішень про стягнення коштів з державного органу визначений Законом України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" від 05.06.2012 року № 4901-VI.

Згідно з частиною 1 статті 3 вказаного закону виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Порядок виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 № 845 визначає механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників (далі - рішення про стягнення коштів), прийнятих судами, а також іншими органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення.

У розуміння вказаного порядку боржники - це визначені в рішенні про стягнення коштів державні органи, розпорядники бюджетних коштів (бюджетні установи), а також одержувачі бюджетних коштів в частині здійснення передбачених бюджетною програмою заходів, на які їх уповноважено, які мають відкриті рахунки в органах Казначейства, крім рахунків із спеціальним режимом використання.

Відповідно до пункту 35 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 № 845, казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації): шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що провадить оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, органу прокуратури або суду; шкоди, заподіяної фізичним та юридичним особам внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових чи службових осіб під час здійснення ними своїх повноважень; шкоди, заподіяної органом державної влади у сфері нормотворчої діяльності; різниці між сумою коштів, що надійшли до державного бюджету від реалізації конфіскованого або зверненого судом у дохід держави майна, іншого майна, у тому числі валютних цінностей, що переходять у власність держави, та сумою, встановленою у судовому рішенні; шкоди, заподіяної фізичній особі внаслідок кримінального правопорушення.

Витрати на професійну правничу допомогу не підпадають під вищезазначену категорію виплат.

Однак зі змісту заяви про розподіл судових витрат в цілому вбачається, що позивач просив стягнути зазначену суму коштів саме з відповідача.

Разом із цим, Європейським судом з прав людини зазначено, що "надмірний формалізм" може суперечити вимозі забезпечення практичного та ефективного права на доступ до суду згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції. Це зазвичай відбувається у випадку особливо вузького тлумачення процесуальної норми, що перешкоджає розгляду скарг заявника по суті, із супутнім ризиком порушення його чи її права на ефективний судовий захист (див. рішення у справах "Белеш та інші проти Чеської Республіки", "Зубац проти Хорватії", (Beles and Others v. the Czech Republic), №47273/99, пп. 50-51 та 69, ЄСПЛ 2002 IX, та "Волчлі проти Франції" (Walchli v. France), №35787/03, п. 29, від 26 липня 2007 року).

При цьому, Європейський суд з прав людини провів лінію між формалізмом та надмірним формалізмом. Так, формалізм є явищем позитивним та необхідним, оскільки забезпечує чітке дотримання судами процесу. Надмірний ж формалізм заважає практичному та ефективному доступу до суду. Формалізм не є надмірним, якщо сприяє правовій визначеності та належному здійсненню правосуддя.

У такий спосіб здійснюється "право на суд", яке відповідно до практики ЄСПЛ включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати "вирішення" спору судом (рішення у справі "Кутіч проти Хорватії", заява №48778/99).

Незважаючи на неточність формулювання прохальної частини, для недопущення надмірного формалізму при вирішенні заяви, колегія суддів вважає, що невірне формулювання прохальної частини заяви про розподіл судових витрат не може бути підставою для відмови в її задоволенні.

У зв`язку з тим, що постановою Північного апеляційного господарського суду від 17.05.2023 апеляційну скаргу ДПС на рішення Господарського суду міста Києва від 30.01.2023 у справі №910/17717/20 залишено без задоволення, на підставі статті 129 ГПК України, судові витрати, пов`язані із наданням правничої допомоги позивачеві в сумі 50 000,00 грн, покладаються на відповідача.

Керуючись ст.ст. 124, 126, 129, 221, 234, 235, 244 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Ґудвеллі Україна" задовольнити.

2. Судові витрати, пов`язані із наданням правничої допомоги Товариству з обмеженою відповідальністю "Ґудвеллі Україна" в сумі 50 000,00 грн покласти на Державну податкову службу України.

3. Стягнути з Державної податкової служби України (04053, місто Київ, Львівська площа, будинок 8; ідентифікаційний код 43005393) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Ґудвеллі Україна" (77330, Івано-Франківська область, Калуський район, село Копанки, вулиця Лісова, будинок 1; ідентифікаційний код 32464900) 50 000 (п`ятдесят тисяч) грн 00 коп. судових витрат, понесених у зв`язку з наданням професійної правничої допомоги.

4. Видачу наказу доручити Господарському суду міста Києва.

5. Матеріали справи № 910/17717/20 повернути до Господарського суду міста Києва.

Повний текст додаткової постанови складено 16.06.2023.

Додаткова постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст.286-291 ГПК України.

Головуючий суддя А.О. Мальченко

Судді О.В. Агрикова

М.Г. Чорногуз