ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" травня 2023 р. Справа№ 910/1013/22

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Тищенко А.І.

суддів: Михальської Ю.Б.

Скрипки І.М.

секретар судового засідання: Бендюг І.В.,

за участю представників сторін: згідно протоколу судового засідання від 16.05.2023,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Українська пожежно-страхова компанія"

на рішення Господарського суду міста Києва

від 20.01.2023

у справі № 910/1013/22 (суддя Паламар П.І. )

за зустрічним позовом Приватного акціонерного товариства "Українська пожежно-страхова компанія"

до Приватного підприємства "Транс Логістик"

про визнання договору частково недійсним,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст зустрічних позовних вимог

У січні 2022 року Приватне підприємство "Транс Логістик" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Приватного акціонерного товариства "Українська пожежно-страхова компанія" про стягнення неустойки, сум за прострочення виконання боржником грошового зобов`язання, ціна позову 40619,94 грн.

У подальшому, у квітні 2022 року Приватне акціонерне товариство "Українська пожежно-страхова компанія" звернулось до Господарського суду міста Києва із зустрічною позовною заявою до Приватного підприємства "Транс Логістик" про визнання договору добровільного страхування наземного транспорту № 078999/920/190001043 від 16.07.2019 в частині страхування транспортного засобу MAN TGS 19.400, реєстраційний номер НОМЕР_1 недійсним.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.05.2022 зустрічну позовну заяву Приватного акціонерного товариства "Українська пожежно-страхова компанія" з доданими до неї документами повернуто заявнику.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 13.05.2022 у справі №910/1013/22, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 13.09.2022, позов Приватного акціонерного товариства "Українська пожежно-страхова компанія" задоволено, стягнуто з Приватного акціонерного товариства "Українська пожежно-страхова компанія" на користь Приватного підприємства "Транс Логістик" 23421,71 грн збитків внаслідок інфляції за період прострочення, 5618,83 грн три проценти річних з простроченої суми, 11579,40 грн. пені, 2481 грн. витрат по оплаті судового збору.

Вищевказаною постановою Північного апеляційного господарського суду від 13.09.2022 ухвалу Господарського суду міста Києва від 10.05.2022 скасовано, матеріали справи передано до суду першої інстанції для продовження розгляду зі стадії вирішення питання про можливість прийняття зустрічної позовної заяви.

Таким чином, на розгляді суду залишилися зустрічні вимоги Приватного акціонерного товариства "Українська пожежно-страхова компанія".

Так, в обґрунтування зустрічного позову ПрАТ "Українська пожежно-страхова компанія" зазначило, що згідно укладено між сторонами договору добровільного страхування наземного транспорту № 078999/920/190001043 з протоколом розбіжностей до нього, позивач за первісним позовом застрахував у відповідача за первісним позовом майновий інтерес, пов`язаний з володінням, користуванням і розпорядженням транспортними засобами згідно переліку зазначеного у додатку № 1 до договору, зокрема, автомобілем MAN TGS 19.400, д.н.з. НОМЕР_1 .

Разом з тим, страхова компанія вважає, що означений договір в частині страхування транспортного засобу MAN TGS 19.400, р.н. НОМЕР_1 укладено без дотримання вимог ст.ст. 6, 16 Закону України "Про страхування", п.п. 8.3., 9.2.6., 9.2.18. Правил добровільного страхування наземного транспорту (крім залізничного), затверджених головою правління АТ "УПСК" від 31.03.2009, за відсутності складання акту огляду вищевказаного автомобіля у зв`язку з ненаданням позивачем цього транспортного засобу, у зв`язку з чим на підставі ст.ст. 203, 215 Цивільного кодексу України просить визнати цей договір в частині страхування транспортного засобу MAN TGS 19.400, р.н. НОМЕР_1 недійсним.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та його мотиви

Рішенням Господарського суду міста Києва від 20.01.2023 у справі №910/1013/22 у зустрічному позові Приватного акціонерного товариства "Українська пожежно-страхова компанія" відмовлено повністю.

Рішення мотивовано тим, що ненадання страхувальником транспортного засобу для огляду, відсутність складеного страховиком акта огляду, не є підставою для визнання недійсним оспорюваного договору і не свідчить про те, що в момент його укладання він суперечив нормам Закону України "Про страхування", положенням Цивільного кодексу України та Правилам страхування, які в даному випадку передбачають інші правові наслідки, ніж визнання договору недійсним, зокрема, відмова у сплаті страхової суми.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги, письмових пояснень та узагальнення їх доводів

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, Приватне акціонерне товариство "Українська пожежно-страхова компанія" звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким визнати договір добровільного страхування наземного транспорту № 078999/920/190001043 від 16.07.2019 в частині страхування транспортного засобу MAN TGS 19.400, реєстраційний номер НОМЕР_1 недійсним.

Апеляційна скарга мотивована тим, що оскаржуване рішення винесено внаслідок неправильного застосуванням норм матеріального права, недоведеності обставин, які суд визнав встановленими, порушення норм процесуального права.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги, відповідач посилається на те, що судом першої інстанції було фактично встановлено невідповідність договору страхування на момент його укладення Правилам страхування, що є порушенням закону, проте в задоволенні зустрічного позову відмовлено, що свідчить про порушення судом першої інстанції статей 6, 16, 29 Закону України «про страхування», статей 203, 215, 216 Цивільного кодексу України та не врахування фактичних обставин справи, встановлених у справі №910/4083/21 та правових висновків Верховного Суду, зроблених за результатами розгляду спору в суді між тими ж сторонами у справі №910/4296/21.

Узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу та заперечень проти пояснень відповідача

Заперечуючи проти вимог апеляційної скарги, відповідач за зустрічним позовом подав відзив, у якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, оскаржуване рішення - без змін. В обґрунтування своєї позиції зазначив про те, що доводи позивача за зустрічним позовом щодо неправомірних дій ПП «Транс Логістик» (страхувальника) щодо ненадання транспортного засобу MAN TGS 19.400, реєстраційний номер НОМЕР_1 для огляду при укладанні договору страхування, не заслуговують на увагу, адже фактично ПАТ «УПСК» подавши зустрічний позов повторно намагається переглянути висновки судів, в тому числі Верховного Суду.

Явка представників у судове засідання

Представники сторін в судове засідання 16.05.2023 не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про причини неявки позивач за зустрічним позовом суд не повідомив.

Водночас, у відзиві на апеляційну скаргу, ПП «Транс Логістік» просило, поміж іншого, розглядати справу без участі його представника.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 120 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до частини першої статті 202 Господарського процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: неявки в судове засідання учасника справи ( його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки (частина третя статті 202 Господарського процесуального кодексу України).

Частиною 11 статті 270 ГПК України, яка визначає порядок розгляду апеляційної скарги, встановлено, що суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, стосовно якого немає відомостей щодо його повідомлення про дату, час і місце судового засідання, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки будуть визнані судом поважними.

Застосовуючи згідно статті 3 Господарського процесуального кодексу України, статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справи частину 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, колегія суддів зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії»(«Alimentaria Sanders S.A. v. Spain») від 07.07.1989).

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінку сторін, предмет спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі «Смірнова проти України»).

З огляду на викладене, оскільки неприбуття у судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, не перешкоджає розгляду справи, явка представників учасників справи в судове засідання не була визнана обов`язковою, а також враховуючи те, що судочинство здійснюється, серед іншого, на засадах рівності та змагальності сторін і учасники судового провадження на власний розсуд користуються наданими ним процесуальними правами, зокрема, правом на участь у судовому засіданні, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності представників сторін.

Обставини справи встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

Як вбачається з матеріалів справи, 16.07.2019 між сторонами у справі був укладений договір добровільного страхування наземного транспорту № 078999/920/190001043, предметом якого є майнові інтереси, що не суперечать закону, пов`язані з володінням, користуванням і розпорядженням визначеним у частині І договору наземним транспортним засобом та стаціонарно встановленим на ньому додатковим обладнанням (п. 3.1 Договору).

Застрахованими є транспортні засоби, зазначені у додатку №1 до договору (п. 5 частини І Договору), до яких, серед іншого, віднесено транспортний засіб MAN TGS 19.400, реєстраційний номер НОМЕР_1 (далі автомобіль).

Згідно умов Додатку № 9 до договору страхова сума для транспортного засобу MAN TGS 19.400, д.н.з. НОМЕР_1 становить 2000000 грн.

Сторони погодили у розділі 8, що договір укладається на строк, визначений у частині І договору: 18.07.2019 - 17.07.2020. Період страхування - частина строку, протягом якого діє договір. Договір набирає чинності з моменту, вказаного як початок строку дії договору, але не раніше 00 год. 00 хв. дня наступного за днем надходження страхового платежу (першого платежу) в повному розмірі на поточний рахунок або в касу страховика чи його представника або через інші платіжні системи, дозволені законодавством України і які запроваджені у страховика, якщо інше не погоджено письмово сторонами.

Відповідно до ч.1 договору застрахованими є транспортні засоби, зазначені у додатку до цього договору. Одним із страхових випадків, передбачених договором вважається пошкодження ТЗ у ДТП - події, яка сталася під час руху транспортного засобу, внаслідок якої загинули або поранені люди, чи завдані матеріальні збитки.

Згідно п. 6.3.1 договору страховик не відшкодовує витрати на усунення пошкоджень ТЗ, які мали місце в момент укладення цього договору та були зазначені в Акті огляду, а також тих пошкоджень, за якими було виплачене страхове відшкодування або відмовлено у виплаті, та на дату настання страхового випадку такі пошкодження не були усунені і факт усунення пошкоджень не був зафіксований в Акті огляду ТЗ.

Страхувальник зобов`язаний при укладенні цього договору надати достовірну інформацію страховику про всі відомі йому обставини, що мають істотне значення для оцінки страхового ризику, і надалі інформувати його про будь-яку зміну умов експлуатації, зберігання і т.ін., що може вплинути на ступінь страхового ризику щодо ТЗ, не пізніше 3 робочих днів після виникнення таких фактів (п. 11.2.1 договору).

Страхувальник має право отримати страхове відшкодування при настанні страхового випадку в порядку та на умовах, передбачених договором (п. 11.1.1 договору); оскаржити в порядку, передбаченому чинним законодавством України, відмову страховика у виплаті страхового відшкодування (страхової виплати) або розмір виплаченого страхового відшкодування (страхової виплати) (п. 11.1.8 договору).

Згідно з п.п. 11.3.1, 11.3.2, 11.3.7 договору страховик має право при укладенні цього договору страхування отримати від страхувальника інформацію, необхідну для оцінки ступеню страхового ризику; перевіряти надану страхувальником інформацію і документи стосовно ТЗ, умов його експлуатації та зберігання, факт і обставини настання страхового випадку, розмір завданих збитків, та виконання страхувальником та/або довіреними особами зобов`язань за договором; відмовити у виплаті страхового відшкодування у випадках, зазначених у розділі 16 цього договору та Правилах страхування.

В підпункті 16.1.11 п. 16.1 договору (в редакції протоколу розбіжностей,) сторони погодили, що підставами для відмови у виплаті страхового відшкодування, в тому числі, є відсутність акту огляду, завіреного підписом та печаткою представника страховика, що засвідчує факт проведення огляду та фотографування ТЗ.

Заявлені зустрічні позовні вимоги обґрунтовані укладенням між сторонами договору добровільного страхування наземного транспорту в частині страхування транспортного засобу MAN TGS 19.400, р.н. НОМЕР_1 без дотримання вимог статей 6, 16 Закону України "Про страхування", п.п. 8.3., 9.2.6., 9.2.18. Правил добровільного страхування наземного транспорту (крім залізничного), затверджених головою правління АТ "УПСК" від 31.03.2009, за відсутності складання акту огляду вищевказаного автомобіля у зв`язку з ненаданням позивачем цього транспортного засобу.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

У відповідності до вимог частин 1, 2, 4, 5 статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Суд, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскарженого рішення, дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Статтею 627 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд (стаття 6 Цивільного кодексу України).

Стаття 202 Цивільного кодексу України встановлює, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Укладений між сторонами договір за своєю правовою природою є договором страхування, а відтак між ними виникли правовідносини, які підпадають під правове регулювання глави 67 ЦК України та Закону України «Про страхування».

Предметом спору у даній справі є зустрічна позовна вимога АТ "УПСК" про визнання недійсним договору добровільного страхування наземного транспорту № 078999/920/190001043 від 16.07.2019 в частині страхування транспортного засобу MAN TGS 19.400, р.н. НОМЕР_1 .

Зазначаючи про наявність підстав для визнання недійсним означеного договору, АТ "УПСК" вказує, що договір в оспорюваній частині укладено без дотримання вимог статей 6, 16 Закону України "Про страхування", п.п. 8.3., 9.2.6., 9.2.18. Правил добровільного страхування наземного транспорту (крім залізничного), затверджених головою правління АТ "УПСК" від 31.03.2009, за відсутності складання акту огляду вищевказаного автомобіля у зв`язку з ненаданням позивачем цього транспортного засобу.

Так, відповідно до статті 979 Цивільного кодексу України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Відповідно до статті 980 Цивільного кодексу України предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані з: життям, здоров`ям, працездатністю та пенсійним забезпеченням (особисте страхування); володінням, користуванням і розпоряджанням майном (майнове страхування); відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності).

Згідно з частиною 1 статті 6 Закону України «Про страхування» добровільне страхування - це страхування, яке здійснюється на основі договору між страхувальником і страховиком. Загальні умови і порядок здійснення добровільного страхування визначаються правилами страхування, що встановлюються страховиком самостійно відповідно до вимог цього Закону. Конкретні умови страхування визначаються при укладенні договору страхування відповідно до законодавства.

Частиною 1 статті 16 Закону України «Про страхування» передбачено, що договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

Частиною 3 статті 16 Закону України "Про страхування" визначено, що договори страхування укладаються відповідно до правил страхування.

У статті 17 Закону України "Про страхування" передбачено, що правила страхування розробляються страховиком для кожного виду страхування окремо і підлягають реєстрації в Уповноваженому органі при видачі ліцензії на право здійснення відповідного виду страхування. Правила страхування повинні містити, зокрема, порядок укладення договору страхування.

Згідно з частинами 1, 3, 4 статті 18 Закону України "Про страхування" для укладання договору страхування страхувальник подає страховику письмову заяву за формою, встановленою страховиком, або іншим чином заявляє про свій намір укласти договір страхування. При укладанні договору страхування страховик має право запросити у страхувальника баланс або довідку про фінансовий стан, підтверджені аудитором (аудиторською фірмою), та інші документи, необхідні для оцінки страховиком страхового ризику. Факт укладання договору страхування може посвідчуватися страховим свідоцтвом (полісом, сертифікатом), що є формою договору страхування. Договір страхування набирає чинності з моменту внесення першого страхового платежу, якщо інше не передбачено договором страхування.

Як вбачається з матеріалами справи, враховуючи положення статті 17 Закону України "Про страхування" Приватним акціонерним товариством "Українська пожежно-страхова компанія", як Страховиком, розроблено Правила страхування добровільного страхування наземного транспорту (крім залізничного), затверджених головою правління АТ "УПСК" від 31.03.2009 (далі - Правила).

Так, згідно з пунктом 8.1 Правил договір страхування укладається на підставі письмової заяви страхувальника на страхування ТЗ. При заповненні бланку заяви страхувальник зобов`язаний відповісти на всі запитання, зазначені в заяві. Розмір страхового платежу визначається на підставі інформації, зазначеної в заяві. Заповнення заяви не зобов`язує страхувальника та страховика укладати договір страхування. Не допускається укладання договору страхування на підставі усної заяви. Обов`язковою умовою є огляд страховиком ТЗ. У разі, якщо окремі умови договору страхування не узгоджуються з положеннями цих правил - застосовуються умови, визначені сторонами договору страхування.

Пунктом 8.2 Правил передбачено, що для укладення договору страхування страхувальник пред`являє страховику такі документи: документ про реєстрацію ТЗ, документ що підтверджує вартість ТЗ (довідка-рахунок, митна декларація тощо), документ що підтверджує вартість додаткового обладнання. Страхувальник - фізична особа надає паспорт, ідентифікаційний код, а юридична особа - довідку з Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України Державного комітету статистики України. Якщо страхувальник не є власником ТЗ, він також повинен пред`явити документ, що надає йому право користування цим ТЗ.

Відповідно до пункту 8.3 Правил при страхуванні ТЗ, перед укладанням, поновленням чи зміною умов договору страхування страхувальник зобов`язаний надати страховику ТЗ та додаткове обладнання для огляду.

Пунктом 16.1.11 договору передбачено, що однією з підстав для відмови у виплаті страхового відшкодування є відсутність акта огляду, завіреного підписом та печаткою представника страховика, що засвідчує факт проведення огляду та фотографування ТЗ (у редакції додатку № 2 «Протокол розбіжностей» до договору).

При цьому згідно зі статтею 204 Цивільного кодексу України закріплено презумпцію правомірності правочину та зазначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто, таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі судового рішення.

Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.

Відповідно до частин 1-3, 5, 6 статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно зі статтею 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Разом з тим, при зверненні до суду з вимогами про визнання договору недійсним позивачем повинно бути доведено наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угод недійсними, а також доведено наявність порушеного права.

Згідно з частиною 1 статті 638 ЦК України, яка кореспондується із статтею 180 Господарського кодексу України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Частинами 1, 2 статті 181 Господарського кодексу України передбачено, що господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками.

Як встановлено вище, між сторонами був укладений договір (з протоколом розбіжностей до нього), предметом якого є майнові інтереси, що не суперечать закону, пов`язані з володінням, користуванням і розпорядженням, визначеним у розділі 1 договору наземним транспортним засобом та стаціонарно встановленим на ньому додатковим обладнанням.

Вказаний договір разом з додатками до нього підписаний з боку Приватного акціонерного товариства "Українська пожежно-страхова компанія" та Приватного підприємства "Транс Логістик" та скріплений їх печатками.

Відповідно до розділу 1 договору застрахованими є транспортні засоби, зазначені у додатку до цього договору.

У додатку №9 від 06.10.2019 до договору, а саме у пункті 19 вказаний транспортний засіб - MAN TGS 19.400, р.н. НОМЕР_1 , у частині якого Приватне акціонерне товариство "Українська пожежно-страхова компанія" просить суд визнати договір недійсним.

При цьому, АТ "УПСК" посилалось на те, що страхувальник при укладенні договору не надав страховику вказаного транспортного засобу для огляду та фотографування в момент укладення договору страхування, а тому через невиконання такого обов`язку акту огляду вказаного транспортного засобу страховиком не було.

Водночас чинне законодавство не забороняє страховику відмовити особам, які до нього звертаються, в укладенні договору страхування, зокрема, у разі відмови в наданні транспортного засобу для огляду.

Оскільки сам по собі факт ненадання страхувальником на огляд ТЗ виключає можливість страховика встановити відповідні пошкодження, що вже існують на час укладення договору та які не відносяться до страхового випадку, що може настати в майбутньому, то АТ "УПСК" вправі було відмовити в укладенні договору добровільного страхування такого неоглянутого транспортного засобу.

У той же час обов`язок надати транспортний засіб для огляду був визначений не договором, а Правилами.

Так, пунктом 8.3 розділу 8 Правил передбачено, що при страхуванні ТЗ, перед укладенням, поновленням чи зміною умов Договору страхування Страхувальник зобов`язаний надати Страховику ТЗ та додаткове обладнання для огляду.

Обов`язок страхувальника надати страховику ТЗ для огляду також визначено і у розділі 9 "Права та обов`язки сторін" Правил.

Так, відповідно до пунктів 9.2.6, 9.2.18 Правил при укладанні договору страхувальник зобов`язаний забезпечити представнику страховика можливість огляду ТЗ. Страхувальник зобов`язаний надати транспортний засіб для огляду, проведення розслідування або експертного дослідження страховику під час укладання договору страхування, після настання страхового випадку, під час або після закінчення відновлювального ремонту, та в інших випадках на вимогу страховика протягом дії договору страхування.

Із викладених положень Правил вбачається обов`язок страхувальника надати страховику ТЗ для огляду перед укладенням договору страхування.

Натомість, згідно зі статтею 989 Цивільного кодексу України, статтею 21 Закону України "Про страхування" обов`язки страхувальника визначаються законом та умовами договору.

За договором такий обов`язок як надання транспортного засобу для огляду перед укладанням договором, так і складання акта прямо не покладений на страхувальника (для порівняння у пункті 11.2.17 договору встановлений такий обов`язок надати для огляду після виплати страхового відшкодування). При цьому у підпункті 16.1.11 договору застережено, що акт огляду повинен містити підпис та печатку саме представника страховика. Отже, за умовами договору підписання акта огляду транспортного засобу залежить від страховика (АТ "УПСК"), а не навпаки.

Так, матеріали справи не містять, а скаржником не було надано ані до суду першої інстанції, ані до суду апеляційної інстанції належних та допустимих доказів, які підтверджували, що АТ "УПСК" вчинялись будь-які дії в частині огляду транспортного засобу, оскільки такі дії залежать від страховика, а не навпаки.

Водночас положеннями пункту 8.1 Правил, за яким договір страхування укладається на підставі письмової заяви страхувальника на страхування ТЗ, не передбачає складання акта огляду за результатами такого огляду.

Слід також зазначити, що Правила не визначають підставою для недійсності договору ненадання страхувальником для огляду ТЗ чи не складання страховиком акта огляду ТЗ.

Дії сторін (надання страхувальником для огляду ТЗ та складання страховиком акта огляду ТЗ) передують укладенню договору. Відтак, невиконання, зокрема, страхувальником відповідних обов`язків (надання для огляду ТЗ) не породжувало у страховика обов`язку з укладення договору.

Тобто страховик мав всі підстави не укладати договір до огляду транспортного засобу, але не зробив цього.

Крім того, слід звернути увагу на ті обставини, що у додатку № 9 до договору страховиком самостійно було визначено страхову суму для транспортного засобу MAN TGS 19.400, р.н. НОМЕР_1 , а також визначено строк дії договору щодо такого авто.

Водночас, з матеріалів справи вбачається, що АТ "УПСК" було отримано страхові платежі на підставі договору за транспортний засіб MAN TGS 19.400, р.н. НОМЕР_1 . При цьому жодних заперечень при отриманні вказаних страхових платежів стосовно того, що відсутній акт огляду Товариством не заявлялось.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла до висновку про те, що ненадання страхувальником транспортного засобу для огляду, відсутність складеного страховиком акта огляду, не є підставою для визнання недійсним оспорюваного договору і не свідчить про те, що в момент його укладання він суперечив нормам Закону України "Про страхування", положенням Цивільного кодексу України та Правилам, які в даному випадку передбачають інші правові наслідки, ніж визнання договору недійсним, зокрема, відмова у сплаті страхової суми.

Таким чином, надавши оцінку договору в оспорюваній частині, доказам, наданим сторонами на підтвердження своїх вимог та заперечень, позивачем не доведено наявності підстав для визнання оспорюваного правочину (в частині) недійсним.

Колегія суддів також звертає увагу скаржника на те, що аналогічних правових висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 06.12.2022 у справі № 904/738/22, в якій розглядались позовні вимоги Приватного акціонерного товариства "Українська пожежно-страхова компанія" до Приватного підприємства "Транс Логістик" про визнання недійсним договору в частині страхування транспортного засобу MAN TGM 18.240, реєстраційний номер НОМЕР_2 , тобто між тими ж сторонами та за тим же договором, лише в частині іншого ТЗ.

Відтак, доводи Приватного акціонерного товариства "Українська пожежно-страхова компанія" на підтвердження зустрічних позовних вимог, викладені у зустрічному позові та апеляційній скарзі, не підтвердились.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції стосовно відмови у задоволенні зустрічних позовних вимог.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному та повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

У викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.05.2020 у справі № 909/636/16.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N303-A, п. 29).

Отже, з огляду на вищевикладене та встановлені фактичні обставини справи, суд надав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмета доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

При цьому, слід зазначити, що іншим доводам апелянта оцінка судом не надається, адже, вони не спростовують встановлених судом обставин, та не впливають на результат прийнятого рішення.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний господарський суд погоджується із висновками місцевого суду як законними, обґрунтованими обставинами й матеріалами справи, детальний аналіз яких, як і нормативне обґрунтування прийнятого судового рішення наведено місцевим судом, підстав для скасування його не знаходить. Доводи апелянта по суті його скарги в межах заявлених вимог, як безпідставні й необґрунтовані не заслуговують на увагу, оскільки не підтверджуються жодними доказами по справі й не спростовують викладених в судовому рішенні висновків.

Оцінюючи вищенаведені обставини, колегія приходить до висновку, що рішення Господарського суду міста Києва від 20.01.2023 у справі №910/1013/22 обґрунтоване, відповідає обставинам справи і чинному законодавству, а отже, підстав для його скасування не вбачається, у зв`язку з чим апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно зі статтею 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на заявника.

Враховуючи ви ще викладене та керуючись статтями керуючись статтями 129, 269, 270, 273, пунктом 1 частини 1 статті 275, статтями 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Українська пожежно-страхова компанія" на рішення Господарського суду міста Києва від 20.01.2023 у справі №910/1013/22 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду міста Києва від 20.01.2023 у справі №910/1013/22 залишити без змін.

Матеріали справи №910/1013/22 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у порядку, передбаченому статтями 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст складено та підписано: 13.06.2023 після виходу з відпустки колегії суддів.

Головуючий суддя А.І. Тищенко

Судді Ю.Б. Михальська

І.М. Скрипка