ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" червня 2023 р.м. ХарківСправа № 922/1003/23

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Ємельянової О.О.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Спрей Агро", 03680, м. Київ, вул. Пшенична, буд. 2
до Товариства з обмеженою відповідальністю "АПК Донець", 64282, Харківська обл., Балаклійський р-н., с. Петрівське, вул. Шкільна, буд. 1
простягнення 21 892,85 грн.
без виклику учасників справи

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Спрей Агро" звернулось до Господарського суду Харківської області із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "АПК Донець" про стягнення суми заборгованості у розмірі 18 606,90 грн., 3 % річних у розмірі 478,68 грн., інфляційні втрати у розмірі 2 807,27 грн.

Також до стягнення заявлені судові витрати.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем зобов`язань за договором поставки № 122114 від 17.12.2021 року в частині повного та своєчасного розрахунку за поставлений товар.

Крім того, позивачем у пункті 5 прохальної частини позовної заяви заявлено клопотання про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження.

Ухвалою суду від 21.03.2023 року позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Спрей Агро" (вх. 1003/23) залишено без руху. Встановлено Товариству з обмеженою відповідальністю "Спрей Агро" ради на усунення недоліків позовної заяви - п`ять днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху.

04.04.2023 року від позивача через канцелярію суду надійшло клопотання (вх. № 8131/23) про усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою суду від 10.04.2023 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі № 922/1003/23. Задоволено клопотання позивача викладене у пункті 5 прохальної частини позовної заяви, про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження. Розгляд справи № 922/1003/23 призначено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи за наявними у справі матеріалами. Встановлено відповідачу 15 (п`ятнадцятиденний) строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву. Встановлено позивачу строк для подання відповіді на відзив - протягом 5 днів з дня отримання відзиву на позов.

26.04.2023 року від відповідача через канцелярію суду надійшов відзив (вх. № 10299/23) на позовну заяву, у якому останній зазначає, що відповідачем 21.04.2023 року було сплачено суму у розмірі 18 606,90 грн. відповідно до платіжного доручення № , також зазначає, що причиною не сплати суму боргу стали форс мажорні обставини, а саме військова агресія російської федерації у зв`язку із чим, просить суд, врахувати пояснення викладені у відзиві на позовну заяву. Та відмовити у задоволенні позовних вимог.

16.05.2023 року від позивача через канцелярію суду надійшла відповідь на відзив (вх. № 12210/23) у якій позивач, просить суд, прийняти відповідь на відзив та врахувати викладені у відповіді доводи при розгляді та прийнятті рішення у справі. Закрити провадження у справі в частині стягнення із відповідача боргу у розмірі 18 606,90 грн. Задовольнити позовні вимоги (в частині стягнення 3 % річних та інфляційних збитків) у повному обсязі. Постановити ухвалу про повернення позивачу з державного бюджету України 2 281,40 грн. частини судового збору, перерахованого позивачем, у зв`язку із зменшенням розміру позовних вимог і закриттям провадження у частині стягнення основного боргу. Покласти на відповідача витрати (в частині не повернутого судового збору та витрат на правові послуги, докази понесення яких буде надано протягом 5 днів з дня винесення рішення у справі).

07.06.2023 року від відповідача через канцелярію суду надійшли заперечення (вх. № 14428/23).

Відповідно до частини 2 статті 178 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд, має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Згідно вимог статті 248 Господарського процесуального кодексу України, суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Відповідно до частини 5 статті 252 Господарського процесуального кодексу України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше.

При цьому, будь-яких клопотань про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін відповідно до вимог статті 252 Господарського процесуального кодексу України від учасників справи не надходило.

Разом з тим, за висновками суду, в матеріалах справи достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору, внаслідок чого справа може бути розглянута за наявними у справі матеріалами.

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Розглянувши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно перевіривши матеріали справи та надані докази, суд встановив наступне.

Як зазначає позивач, 17.12.2021 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Спрей Агро" (постачальник, позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "АПК Донець" (покупець, відповідач) було укладено договір поставки № 122114.

Пунктом 8.1. договору визначено, що договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами і діє до 31.12.2022 року, але в будь-якому випадку до моменту повного виконання сторонами взятих на себе зобов`язань за договором.

Відповідно до пункт 2.1. договору, поставка товару здійснюється на умовах DDP в редакції Міжнародних правил тлумачення торгівельних термінів «Інтеркомс 2010» за адресою: Харківська обл., Балаклійський р-н., с. Петрівське, вул. Шкільна, буд. 1, у строк до 5 календарних днів.

Право власності на товар, а також ризики його випадкового знищення або пошкодження (псування) переходять від постачальника до покупця в момент фактичного передачі товару покупцеві за видатковою накладною (пункт 2.2. договору).

Згідно пункту 3.1. договору, ціна товару, що постачається, визначається та підтверджується сторонами на кожну окрему партію товару у видаткових накладних, та формується виходячи із цін за одиницю товару, та включає ПДВ.

Покупець здійснює оплату товару на підставі наданого рахунку фактури протягом 60 календарних днів з моменту фактичної передачі товару покупцеві за видатковою накладною. Оплата партії товару проводиться у безготівковій формі шляхом перерахування грошових коштів на рахунок постачальника (пункти 3.2.-3.3. договору).

Як зазначає позивач, останнім на виконання умов договору було поставлено відповідачу товар на загальну суму 18 606,90 грн. відповідно до видаткової накладної № 714 від 21.02.2022 року.

Також позивачем було виставлено відповідачу рахунок на оплату № 642 від 17.02.2023 року на суму 18 606,90 грн.

Крім того, між сторонами було підписано акт звірки взаємних розрахунків станом за період: 01.01.2022 року 22.06.2022 року на суму 18 606,90 грн.

Проте відповідачем в порушення умов договору не здійснено розрахунок за поставлений товар, що причиною звернення позивача із відповідним позовом до суду.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, суд виходить із наступного.

Відповідно до статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Згідно зі статтею 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. (Аналогічна норма міститься і у статті 526 Цивільного кодексу України). До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Згідно зі статтею 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 Цивільного кодексу України).

Відповідно до статті 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін .

Згідно частини 1 статті 692 Цивільного кодексу України, покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Статтею 525 Цивільного кодексу України встановлено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

При цьому, судом встановлено, що після відкриття провадження у справі (ухвала суду від 10.04.2023 року) відповідачем було сплачено суму боргу у розмірі 18 606,90 грн. про що свідчить платіжне доручення № від 26.04.2023 року на суму 18 606,90 грн. (призначення платежу сплата за ТМЦ за договір поставки № 122114 від 17.12.2021 року в т.ч. ПДВ 20 % 3101,15 грн.).

Про вищевказане також зазначено відповідачем у наданому до суду відзиві на позовну заяву (вх. № 10299/23 від 26.04.2023 року).

Крім того, позивачем у наданій до суду відповіді на відзив (вх.. № 12210/23 від 16.05.2023 року) заявлено клопотання, про) закриття провадження у справі в частині стягнення із відповідача боргу у розмірі 18 606,90 грн. Також позивач, просить суд, постановити ухвалу про повернення позивачу з державного бюджету України 2 281,40 грн. частини судового збору, перерахованого позивачем, у зв`язку із зменшенням розміру позовних вимог і закриттям провадження у частині стягнення основного боргу.

Стаття 231 Господарського процесуального кодексу України містить вичерпний перелік підстав з яких господарський суд закриває провадження у справі.

Закриття провадження у справі - це форма завершення справи, яке зумовлене передбаченими законом обставинами, які повністю відкидають можливість судочинства.

Згідно пункту 2 частини 1 статті 231 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Господарський суд закриває провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, зокрема, в тому випадку коли спір врегульовано самими сторонами шляхом перерахування боргу (передачі майна чи усунення перешкод у користуванні ним) після звернення кредитора з позовом за умови подання доказів такого врегулювання.

Як вбачається з наданої копії платіжного доручення № від 26.04.2023 року на суму 18 606,90 грн. (призначення платежу сплата за ТМЦ за договір поставки № 122114 від 17.12.2021 року в т.ч. ПДВ 20 % 3101,15 грн.) відповідачем - Товариством з обмеженою відповідальністю "АПК Донець" було сплачено на рахунок позивача Товариства з обмеженою відповідальністю "Спрей Агро" суму основного боргу у розмірі 18 606,90 грн.

Враховуючи, що предмет спору (стягнення боргу в сумі 18 606,90 грн.) припинив своє існування після звернення позивача з даним позовом до суду та відкриття провадження у справі, суд дійшов висновку закрити провадження у справі в частині позовних вимог щодо стягнення з відповідача заборгованості в розмірі 18 606,90 грн. на підставі пункту 2 частини 1 статті 231 Господарського процесуального кодексу України, у зв`язку із відсутністю предмету спору.

У зв`язку із чим, клопотання позивача викладене у 2 пункті відповіді на відзив (вх. № 12210/23 від 16.05.2023 року) про закриття провадження у справі підлягає задоволенню.

Відповідно до частини 3 статті 231 Господарського процесуального кодексу України у разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду із спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається.

Крім того, позивач просить суд стягнути з відповідача 3 % річних у розмірі 478,68 грн., інфляційні втрати у розмірі 2 807,27 грн.

Згідно частини 1 статті 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Перевіривши правильність нарахування позивачем 3 % річних у розмірі 478,68 грн. за період з 28.04.2022 року по 06.03.2023 року, інфляційні втрати у розмірі 2 807,27 грн. за період з травня 2022 року по січень 2023 року в онлайн системі "ЛігаЗакон", судом встановлено, що такі нарахування здійснено арифметично вірно.

Щодо наданих відповідачем заперечень викладених у відзиві на позовну заяву (вх. № 10299/23 від 26.04.2023 року) а саме, що 21.02.2022 року представником відповідача згідно даного договору отримано від позивача відповідно до видаткової накладної № 714 від 21.02.2022 року товар на загальну суму 18 606,90 грн.

Пунктом 3.2. договору, сторони погодили, що покупець здійснює оплату партії товару на підставі наданого рахунку фактури протягом 60 (календарних днів) з моменту фактичної передачі товару покупцеві за видатковою накладною.

24.02.2022 року війська російської федерації підступно напали на нашу державу. Територія Балаклійського району, де знаходиться відповідач спочатку попала в окупацію, а потім тривалий час перебувала на лінії зіткнення. Виходячи з зазначено, відповідач не мав змоги своєчасно розрахуватись за вказаним договором, адже в цей час не здійснював своєї діяльності.

Відповідно до пункту 7.1. договору поставки № 122114 від 17.12.2021 року жодна із сторін не несе відповідальності перед іншою стороною за невиконання зобов`язань, обумовлене обставинами неперебірливої сили. В пункті 7.3. договору зазначено, що факт невиконання обставин неперебірливої сили повинен підтверджуватись довідкою торгово промислової палати України або будь-якими іншими уповноваженим на це органом державної влади або місцевого самоврядування.

Відповідно до листа Торгово промислової палати України від 28.02.2022 року № 2024/02.0-7.1. визнано форс- мажорною обставиною військову агресію Російської федерації проти України, що стало підставою введення воєнного стану 24.02.2022 року. Торгово промислової палати України підтверджує, що зазначені обставини з 24.02.2022 року є форс мажорними, тобто обставиною неперебірливої сили, яка звільняє від відповідальності у випадку невиконання умов договору.

У зв`язку із чим, за твердженнями відповідача, війна є форс мажорною обставиною у випадку виконання господарського зобов`язання згідно договору поставки № 122114 від 17.12.2021 року перед позивачем, оскільки на даний час, підприємство відповідача знаходиться у вкрай складному фінансовому становищу, але не зважаючи на це, намагається виконувати свої зобов`язання. Тому, несвоєчасне виконання зобов`язань відповідачем за договором поставки є наслідком російської агресії, яка визнана торгово промисловою палатою України форс мажорною обставиною, а не з вини відповідача, тому відповідно до частини 1 статті 617 Цивільного кодексу України, частини 2 статті 1166 Цивільного кодексу України та частини 2 статті 281 Господарського кодексу України є підставою для звільнення від господарсько правової відповідальності відповідача за завдану шкоду. Тому, просить суд. Відмовити повністю у задоволенні позовних вимог.

Суд не приймає вищевикладені заперечення відповідача з огляду на наступне.

Відповідно до статті 1 Закону України від 12.05.2015 року № 389-VIII Про правовий режим воєнного стану воєнний стан це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та ОМС повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Правовою основою введення воєнного стану є Конституція України, Закон № 389 та Указ Президента України про введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях, затверджений Верховною Радою України.

У постанові Верховного Суду від 30.11.2021 року у справі № 913/785/17 визначено, що форс-мажорні обставини не мають преюдиційного характеру і при їх виникненні сторона, яка посилається на них як на підставу неможливості виконання зобов`язання, повинна довести наявність таких обставин не тільки самих по собі, але й те, що ці обставини були форс-мажорними саме для цього конкретного випадку виконання господарського зобов`язання.

При цьому, Верховний Суд України неодноразово підкреслив, що платежі, встановлені у статті 625 Цивільного кодексу України, є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення виконання ним грошового зобов`язання, яка має компенсаційний, а не штрафний характер.

Компенсація полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та проценти річних відповідно до статті 625 Цивільного України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання.

З аналізу вищевикладеного слідує, що нарахування позивачем інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанова ВС від 30.01.2019 року у справі №922/175/18).

Порушення відповідачем умов договору щодо оплати вартості поставленого позивачем товару є підставою для нарахування визначених статтею 625 Цивільного кодексу України платежів, а наявність обставин непереборної сили за договором не звільняє відповідача від встановленого законом обов`язку відшкодувати матеріальні втрати кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та не позбавляє кредитора права на отримання компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами (постанова ВСУ від 12 квітня 2017 року у справі № 3-1462гс16).

Вказаним вище спростовуються заперечення відповідача що війна та запроваджений в Україні воєнний стан є надзвичайною та невідворотною обставиною, яка звільняє відповідача від відповідальності за несплату останнім отриманого за договором поставки товару, а саме нарахування позивачем 3% річних та інфляційних втрат з причини форс-мажорних обставин, оскільки здійснені позивачем нарахування, не є штрафними санкціями.

Частинами 1, 2 статті 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом.

Частиною 2 статті 42 Господарського процесуального кодексу України, передбачено, що учасники справи зобов`язані сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; надавати суду повні і достовірні пояснення з питань, які ставляться судом, а також учасниками справи в судовому засіданні; виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.

Статтею 73 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (стаття 74 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до частини 1 статті 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Європейський суд з прав людини у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

При цьому, решта доводів учасників процесу, їх письмових пояснень, заперечень, поданих до матеріалів справи документів, пояснень та заперечень, були ретельно досліджені судом, і наведених вище висновків суду не спростовують.

З урахуванням викладеного, господарський суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, а саме про стягнення з відповідача 3 % річних у розмірі 478,68 грн. та інфляційних втрат у розмірі 2 807,27 грн.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить з наступного.

Позивачем у пункті 4 прохальної частини відповіді на відзив (вх. № 12210/23 від 16.05.2023 року) заявлено клопотання про постановлення ухвали про повернення позивачу з державного бюджету України 2 281,40 грн. частини судового збору, перерахованого позивачем, у зв`язку із зменшенням розміру позовних вимог і закриттям провадження у частині стягнення основного боргу.

Частиною 1 статті 123 Господарського процесуального кодексу України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до частини 7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі: 1) зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом; 2) повернення заяви або скарги; 3) відмови у відкритті провадження у справі в суді першої інстанції, апеляційного та касаційного провадження у справі; 4) залишення заяви або скарги без розгляду (крім випадків, якщо такі заяви або скарги залишені без розгляду у зв`язку з повторним неприбуттям або залишенням позивачем судового засідання без поважних причин та неподання заяви про розгляд справи за його відсутності, або неподання позивачем витребуваних судом матеріалів, або за його заявою (клопотанням); 5) закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях.

Як вбачається із матеріла справи, позивач звернувся до суду із позовними вимогами про стягнення із відповідача суми у розмірі 21 892,85 грн.

Частиною 1 статті 4 Закону України Про судовий збір встановлено, що судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

За змістом пунктів 1, 2 пункту 2 частини 2 статті 4 Закону України Про судовий збір ставки судового збору за подання до господарського суду позовної заяви встановлюються у таких розмірах: позовної заяви майнового характеру - 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Позивачем до позовної заяви додано платіжну інструкцію № 6493 від 07.03.2023 року про сплату судового збору у розмірі 2 684,00 грн.

З аналізу вищевикладеного та позовних вимог слідує, що позивачем при зверненні із відповідним позовом до суду, сплачено мінімальний розмір судового збору.

При цьому, суд приймає до уваги, що судом було задоволено клопотання позивача та закрито провадження у справі в частині стягнення із відповідача суми основного боргу у розмірі 18 606,90 грн.

Вищевикладене спростовує твердження позивача, щодо зменшення позовних вимог.

Крім того, на розгляді суду залишились вимоги про стягнення з відповідача 3 % річних у розмірі 478,68 грн. та інфляційних втрат у розмірі 2 807,27 грн.

Враховуючи вищевикладене, у суду відсутні підстави для повернення позивачу із державного бюджету суми судового збору у розмірі 2 281,40 грн., оскільки позивачем при звернення до суду сплачено мінімальний розмір судового збору який встановлено законом, та на розгляді залишились вимоги про стягнення із відповідача 3 % річних у розмірі 478,68 грн. та інфляційних втрат у розмірі 2 807,27 грн., у зв`язку із чим, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні клопотання позивача викладеного у пункті 4 прохальної частини відповіді на відзив (вх. № 12210/23 від 16.05.2023 року) про повернення судового збору.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, судовий збір у даній справі покладається на відповідача. У зв`язку із чим з відповідача підлягає до стягнення сума у розмірі 2 684, 00 грн.

Керуючись статтями 4, 12, 20, 73, 74, 76-79, 86, 129, 236-238, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Клопотання позивача викладене у 2 пункті відповіді на відзив (вх.. № 12210/23 від 16.05.2023 року) про закриття провадження у справі задовольнити.

Закрити провадження в частині стягнення суми боргу у розмірі 18 606,90 грн.

У задоволенні клопотання позивача викладеного у пункті 4 прохальної частини відповіді на відзив (вх. № 12210/23 від 16.05.2023 року) про повернення судового збору відмовити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "АПК Донець" (64282, Харківська обл., Балаклійський р-н., с. Петрівське, вул. Шкільна, буд. 1, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Спрей Агро" (03680, м. Київ, вул. Пшенична, буд. 2, ) 3 % річних у розмірі 478,68 грн., інфляційних втрат у розмірі 2 807,27 грн. та 2 684,00 грн. судового збору.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення господарського суду може бути оскаржене безпосередньо до Східного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складання повного рішення.

Реквізити сторін:

позивач: Товариства з обмеженою відповідальністю "Спрей Агро" (03680, м. Київ, вул. Пшенична, буд. 2, );

відповідач: Товариство з обмеженою відповідальністю "АПК Донець" (64282, Харківська обл., Балаклійський р-н., с. Петрівське, вул. Шкільна, буд. 1, ).

Повне рішення складено "12" червня 2023 р.

Суддя О.О. Ємельянова