РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

21.06.2023Справа № 910/13149/22

Господарський суд міста Києва в складі судді ДЖАРТИ В.В., розглянувши без виклику (повідомлення) представників учасників справи в порядку спрощеного позовного провадження справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «УКРАЇНСЬКИЙ ЕНЕРГО-АЛЬЯНС»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «АБЗ-1»

про стягнення заборгованості у розмірі 311 086,43 грн,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «УКРАЇНСЬКИЙ ЕНЕРГО-АЛЬЯНС» (далі - позивач, ТОВ «УКРАЇНСЬКИЙ ЕНЕРГО-АЛЬЯНС») звернулось до Господарського суду міста Києва (далі - суд) з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «АБЗ-1» (далі - відповідач, ТОВ «АБЗ-1») про стягнення заборгованості в розмірі в розмірі 311 086,43 грн з яких: 210 637,83 грн основний борг, 20 382,65 грн пеня, 6 146,01 грн 3% річних та 53 919,77 грн інфляційних втрат. Також позивач просить стягнути з відповідача на свою користь 20 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Слід зазначити, що позивачем у прохальній частині позовної заяви до стягнення помилково зазначено суму пені 20 382,65 грн, тоді як згідно з розрахунку пені, наданого позивачем, пеня за період з 02.12.2021 по 01.06.2022 складає 20 382,82 грн.

Також слід зазначити, що позивачем у ціну позову помилково включено суму витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 20 000,00 грн, у зв`язку з чим, позовні вимоги з урахуванням розміру пені та суми витрат на професійну правничу допомогу складають 291 086,43 грн, з яких: 210 637,83 грн основний борг, 20 382,82 грн пеня, 6 146,01 грн 3% річних та 53 919,77 грн інфляційних втрат.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем умов Договору поставки № 04-21-10 від 29.04.2021 в частині повної та своєчасної оплати за поставлений позивачем товар, у зв`язку з чим у відповідача утворилась заборгованість, на яку було нараховано пеню, 3% річних та інфляційні втрати.

Автоматизованою системою документообігу суду здійснено автоматичний розподіл судової справи між суддями, справі присвоєно єдиний унікальний номер 910/13149/22 та справу передано на розгляд судді Джарти В.В.

Ухвалою суду від 02.12.2022 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі № 910/13149/22, ухвалено здійснювати розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін (без проведення судового засідання).

Вказаною ухвалою встановлено відповідачу строк для надання суду обґрунтованого письмового відзиву на позовну заяву з доказами направлення відзиву позивачу у порядку, передбаченому статтями 165, 178 ГПК України - протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі; для надання заперечень на відповідь на відзив з доказами направлення заперечень позивачу - протягом 5 днів з дня отримання відповіді на відзив та встановлено позивачу строк для надання суду відповіді на відзив на позов, а також доказів направлення відповіді на відзив відповідачу - протягом п`яти днів з дня отримання відзиву на позов.

13.01.2023 від відповідача надійшло клопотання про продовження строків надання відзиву/інших заяв, клопотань у справі № 910/13149/22, в якому відповідач, посилаючись на те, що ані позовну заяву, ані ухвалу суду не отримував, а відтак не володів інформацією в повній мірі щодо підстав та суті позовних вимог, а про наявність ухвали дізнався випадково з електронного Реєстру судових рішень (https://reyestr.court.gov.ua/) лише 12.01.2023, у зв`язку з чим, на підставі ст. 119 ГПК України, просив суд продовжити строк надання відзиву/інших заяв, клопотань у справі № 910/13149/22 до 30.01.2023.

Розглянувши клопотання відповідача про продовження строків надання відзиву/інших заяв, клопотань суд зазначає наступне.

Відповідно до п. 6 частини другої ст. 42 ГПК України, учасники справи зобов`язані виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки.

Відповідно до частини першої ст. 113 ГПК України строки, в межах яких вчиняються процесуальні дії, встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені, - встановлюються судом.

Суд має встановлювати розумні строки для вчинення процесуальних дій. Строк є розумним, якщо він передбачає час, достатній, з урахуванням обставин справи, для вчинення процесуальної дії, та відповідає завданню господарського судочинства (частини перша та друга ст. 114 ГПК України).

Частиною першою ст. 161 ГПК України передбачено, що при розгляді справи судом в порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом.

Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву (частина друга ст. 161 ГПК України).

Згідно з частиною восьмою ст. 165 ГПК України, відзив подається в строк, встановлений судом, який не може бути меншим п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі. Суд має встановити такий строк подання відзиву, який дозволить відповідачу підготувати його та відповідні докази, а іншим учасникам справи - отримати відзив не пізніше першого підготовчого засідання у справі.

Пунктом 8 частини другої ст. 176 ГПК України передбачено, що про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у справі суд постановляє ухвалу, в якій зазначаються: строк для подання відповідачем відзиву на позов;

Положеннями ст. 178 ГПК України передбачено, що у строк, встановлений судом в ухвалі про відкриття провадження у справі, відповідач має право надіслати: 1) суду - відзив на позовну заяву і всі письмові та електронні докази (які можливо доставити до суду), висновки експертів і заяви свідків, що підтверджують заперечення проти позову; 2) позивачу, іншим відповідачам, а також третім особам - копію відзиву та доданих до нього документів. У разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Особливості подання заяв по суті справи у спрощеному позовному провадженні передбачені ст. 251 ГПК України.

Так, згідно з частиною першою ст. 251 ГПК України, відзив подається протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі.

Позивач має право подати до суду відповідь на відзив, а відповідач - заперечення протягом строків, встановлених судом в ухвалі про відкриття провадження у справі (частина друга ст. 251 ГПК України).

Як було зазначено, ухвалою суду від 02.12.2022 відповідачу було встановлено строк для надання суду обґрунтованого письмового відзиву на позовну заяву з доказами направлення відзиву позивачу у порядку, передбаченому статтями 165, 178 ГПК України - протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі.

В обґрунтування клопотання про продовження строків надання відзиву/інших заяв, клопотань відповідач посилався на те, що ані позовну заяву, ані ухвалу суду не отримував, а відтак не володів інформацією в повній мірі щодо підстав та суті позовних вимог, а про наявність ухвали дізнався випадково з електронного Реєстру судових рішень (https://reyestr.court.gov.ua/) лише 12.01.2023, у зв`язку з чим, на підставі ст. 119 ГПК України, просив суд продовжити строк надання відзиву/інших заяв, клопотань у справі № 910/13149/22 до 30.01.2023.

Частиною другою ст. 119 ГПК України передбачено, що встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду.

З матеріалів справи вбачається, що ухвалу суду від 02.12.2022, якою відповідачу було встановлено строк для надання суду обґрунтованого письмового відзиву на позовну заяву з доказами направлення відзиву позивачу, було направлено ТОВ «АБЗ-1» за адресою місцезнаходження, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань: 03124, м. Київ, вул. Василенка Миколи, буд. 7-А, офіс 3-41.

Відповідно до рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення № 993 зазначена ухвала суду від 02.12.2022 вручена представнику відповідача 22.12.2022.

Таким чином, аргументи відповідача про неотримання ухвали суду спростовуються матеріалами справи.

Приймаючи до уваги викладене, п`ятнадцятиденний строк для надання відзиву на позовну заяву з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі (22.12.2022) закінчується 06.01.2023 включно.

Однак, клопотання відповідача про продовження строків надання відзиву/інших заяв, клопотань було подано до суду 13.01.2023, тобто з порушенням строку встановленого судом для їх подання - до 06.01.2023 включно.

24.01.2023 від представника відповідача надійшло клопотання про передачу справи за підсудністю, в якому останній, посилаючись на п. 5.4. Договору просив суд передати справу № 910/13149/22 за підсудністю до Господарського суду Дніпропетровської області.

30.01.2023 від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній просив суд прийняти цей відзив та відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог представник відповідача посилався на те, що у відповідності до листа Торгово-промислової палати України № 2024/02.0-7.1. від 28.02.2022 військова агресія російської федерації проти України, що стало підставою для введення воєнного стану, є надзвичайними, невідворотними та об`єктивними обставинами, які визнано форс-мажорними обставинами з 24.02.2022 до їх офіційного закінчення, у зв`язку чим, враховуючи положення п. 6.1. Договору поставки, на думку відповідача, відсутні жодні нормативно обґрунтовані підстави для стягнення будь-яких неустойок та інших штрафних санкцій, а саме: пені, 3% річних та інфляційних витрат, а з урахуванням п. 6.6 Договору поставки, будь-які вимоги щодо стягнення заборгованості за поставлений товар повинні бути відтерміновані на строк дії воєнного стану.

Також, у зв`язку зі здійсненням російською федерацією військової агресії проти України починаючи з 24.02.2022 та запровадженням воєнного стану, ТОВ «АБЗ-1» фактично припинило свою господарську діяльність на період з 24 лютого 2022 року по листопад 2022 року, директор ТОВ «АБЗ-1» ОСОБА_1 з 01.03.2022 був увільнений від роботи у зв`язку з призовом на службу до Збройних Сил України із збереженням робочого місця на період до закінчення військової служби, з усіма працівниками ТОВ «АБЗ-1» тимчасово призупинено дію трудових договорів з 24.03.2022 до скасування або припинення воєнного стану та форс-мажорних обставин. Директор ТОВ «АБЗ-1» ОСОБА_1 приступив до виконання посадових обов`язків лише з 23.11.2022 у зв`язку із звільненням з військової служби та ТОВ «АБЗ-1» планує відновити роботи та розпочати здійснення повноцінної господарської діяльності із березня 2023 року за наявності безпечних умов для працівників.

Крім того, за результатами співпраці по Договору поставки, відповідачем були встановлені непоодинокі випадки несумлінного або взагалі невиконання позивачем власних зобов`язань. Жодна з партій поставки Товару не містила повного переліку документів, що передбачені п. 3.5. Договору поставки, на момент поставок був відсутній повний пакет оригіналів документів, зокрема, паспорт якості/сертифікат відповідності, який посвідчує відповідність Товару вимогам відповідних стандартів або технічних умов; рахунок-фактуру; товарно-транспортну та/або видаткову накладну; документацію, що підтверджує відповідність якості товару.

Також відзив на позовну заяву містить клопотання про поновлення строку на його подання, яке аргументоване неотриманням відповідачем позовної заяви та зверненням до суду 13.01.2023 з клопотанням про продовження строків надання відзиву/інших заяв, клопотань.

Розглянувши клопотання відповідача про поновлення строку для подачі відзиву на позовну заяву, суд зазначає наступне.

Як було встановлено, клопотання про продовження строків надання відзиву/інших заяв, клопотань було подано відповідачем після закінчення строку, передбаченого частиною другою ст. 119 ГПК України, та аргументи відповідача щодо його задоволення спростовані матеріалами справи.

Частиною першою ст. 119 ГПК України передбачено, що суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Як зазначалось, ухвалою суду від 02.12.2022 відповідачу було встановлено строк для надання суду обґрунтованого письмового відзиву на позовну заяву з доказами направлення відзиву позивачу у порядку, передбаченому статтями 165, 178 ГПК України - протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі.

Ухвала суду від 02.12.2022 про відкриття провадження у справі була вручена представнику відповідача 22.12.2022, що підтверджується рекомендованим повідомлення про вручення поштового відправлення № 993.

Приймаючи до уваги викладене, п`ятнадцятиденний строк для надання відзиву на позовну заяву з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі (22.12.2022) закінчується 06.01.2023 включно.

Однак, відзив на позовну заяву у строк встановлений судом до 06.01.2023 включено відповідачем надано не було.

Належних доказів на підтвердження поважності причин пропуску строку надання відзиву на позивну заяву в матеріали справи не надано.

Щодо аргументу відповідача про неотримання позовної заяви слід зазначити, що згідно опису вкладення у ц/л № 330, накладної Укрпошта № 330 та фіскального чеку, позивачем було надіслано ТОВ «АБЗ-1» позовну заяву з доданими до неї документами на адресу: 03124, м. Київ, вул. Василенка Миколи, буд. 7-А, офіс 3-41.

Однак, згідно даних відстеження поштових відправлень з сайту Укрпошта (https://track.ukrposhta.ua/tracking_UA.html), відправлення № 330 повернуто відправнику за зворотною адресою 10.12.2022 з позначкою: «За закінченням встановленого терміну зберігання».

Порядок надання послуг поштового зв`язку, права та обов`язки операторів поштового зв`язку і користувачів послуг поштового зв`язку визначають Правила надання послуг поштового зв`язку, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 05.03.2009 № 270 (далі - Правила надання послуг поштового зв`язку), і які регулюють відносини між ними.

Відповідно до п. 116, 117 Правил надання послуг поштового зв`язку, у разі неможливості вручення одержувачам поштові відправлення зберігаються об`єктом поштового зв`язку місця призначення протягом одного місяця з дня їх надходження. Поштові відправлення повертаються об`єктом поштового зв`язку відправнику у разі, зокрема, закінчення встановленого строку зберігання.

Встановлений порядок надання послуг поштового зв`язку, доставки та вручення рекомендованих поштових відправлень, строк зберігання поштового відправлення забезпечує адресату можливість вжити заходів для отримання такого поштового відправлення та, відповідно, ознайомлення з документами, що були надіслані на його адресу.

Враховуючи відсутність в матеріалах справи підтверджень наявності порушень оператором поштового зв`язку вимог Правил надання послуг поштового зв`язку, факт неотримання відповідачем поштової кореспонденції, якою позивач надсилав позовну заяву з доданими до неї документами за належною адресою відповідача та яка не була вручена адресату через її неотриманням адресатом, залежав від волевиявлення самого адресата, тобто мав суб`єктивний характер та є наслідком неотримання адресатом пошти під час доставки за вказаною адресою і незвернення самого одержувача кореспонденції до відділення пошти для отримання рекомендованого поштового відправлення. Аналогічний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 27.05.2021 у справа № 917/1998/19 та від 06.07.2021 у справі № 921/494/20.

Суд зазначає, що вручення відділенням поштового зв`язку поштового відправлення № 330 не залежали від позивача, який у установленому законодавством порядку вчинив всі необхідні процесуальні дії для направлення відповідачу позовної заяви з доданими до неї документами.

Крім того, враховуючи отримання представником відповідача ухвали суду від 02.12.2022 про відкриття провадження у справі - 22.12.2022, відповідач не був позбавлений можливості ознайомитись з матеріалами справи та подати відзив на позовну заяву чи клопотання про продовження строків на його надання до 06.01.2023.

14.02.2023 від представника позивача надійшли клопотання/заява про повідомлення про дату розгляду справи.

Слід зазначити, що винесення рішення у справі відбувається з перевищенням встановленого ст. 248 ГПК України строку у зв`язку з введенням на території України воєнного стану із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року станом на 30 діб згідно з Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України № 2102-IX від 24.02.2022, який продовжено: з 05 години 30 хвилин 26 березня 2022 року строком на 30 діб згідно з Указом Президента України № 133/2022 від 14.03.2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України № 2119-ІХ (реєстр. № 7168), з 05 години 30 хвилин 25 квітня 2022 року строком на 30 діб до 25 травня 2022 року згідно з Указом Президента України № 7300 від 19.04.2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 19.04.2022 № 7300, з 05 години 30 хвилин 25 травня 2022 року строком на 90 діб до 23 серпня 2022 року згідно з Указом Президента України № 341/2022 від 17.05.2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 22.05.2022 № 2263-ІХ, з 05 години 30 хвилин 23 серпня 2022 року строком на 90 діб до 21 листопада 2022 року згідно з Указом Президента України № 573/2022 від 12.08.2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 15.08.2022 № 2500-ІХ, з 05 години 30 хвилин 21 листопада 2022 року строком на 90 діб до 19 лютого 2023 року згідно з Указом Президента України № 757/2022 від 07.11.2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 16.11.2022 № 2738-IX, з 05 години 30 хвилин 19 лютого 2023 року строком на 90 діб згідно з Указом Президента України від 06.02.2023 № 58/2023 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 07.02.2023 № 2915-IX.

Частиною першою ст. 252 ГПК України встановлено, що розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі.

Згідно частини восьмої ст. 252 ГПК України, при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення. Судові дебати не проводяться.

Враховуючи достатність часу, наданого сторонам для подачі доказів в обґрунтування своїх позицій у справі, приймаючи до уваги принципи змагальності та диспозитивності господарського процесу, господарським судом, в межах наданих йому повноважень, сторонам створені усі належні умови для надання доказів.

Частиною четвертою ст. 240 ГПК України передбачено, що у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

ВСТАНОВИВ:

29.04.2021 між ТОВ «УКРАЇНСЬКИЙ ЕНЕРГО-АЛЬЯНС» (далі - Постачальник) та ТОВ «АБЗ-1» (далі - Покупець) був укладений Договір поставки № 04-21-10 (далі - Договір), згідно з п. 1.1. якого, Постачальник зобов`язується поставити і передати у власність Покупцеві, а Покупець - прийняти такий товар та оплатити його вартість у повному розмірі на умовах та в порядку, визначених цим Договором.

Відповідно до п. 1.2. Договору, Товаром є порошок мінеральний неактивований для асфальтобетонних сумішей (МП І) (ДСТУ Б В.2.7-121: 2014) (далі - Товар).

Постачальник зобов`язується поставляти товар або окремі його партії в кількості і асортименті та за цінами, визначеними у Специфікаціях, які є невід`ємними частинами Договору (п. 1.3. Договору).

Згідно з п. 1.4. Договору, загальна вартість даного Договору визначається вартістю товару, отриманого протягом дії цього Договору згідно видаткових накладних.

Датою поставки товару є дата, вказана в видатковій накладній, яка надана Постачальником. Право власності на товар переходить від Постачальника до Покупця в момент передачі товару. Товар вважається переданим з моменту підписання видаткової накладної або передачі товару перевізникові, якщо інше не випливає з базису поставки. Видаткова накладна складається у двох примірниках для кожної із Сторін Договору, які мають однакову юридичну силу (п. 3.2. Договору).

Умовами п. 3.5. Договору передбачено, що Постачальник зобов`язується надати Покупцю наступні товаросупроводжувальні документи: - паспорт якості/сертифікат відповідності, який посвідчує відповідність Товару вимогам відповідних стандартів або технічних умов (на вимогу сторони); - рахунок-фактуру; - товарно-транспортну та/або видаткову накладну; - документацію, що підтверджує відповідність якості товару.

Відповідно до п. 3.6. Договору, зобов`язання Постачальника є виконаними з моменту переходу товару у власність Покупця (передача перевізникові вважається моментом переходу права власності). Постачальник несе ризик випадкової загибелі товару до моменту переходу права власності на товар до Покупця.

Зобов`язання Покупця є виконаними з моменту оплати та прийняття замовленого товару. Покупець не може безпідставно відмовитись від приймання товару (партії товару) (п. 3.7. Договору).

Пунктом 4.1. Договору передбачено, що ціни на товар, який поставляється, визначаються у Специфікаціях до цього Договору в національній грошовій одиниці України - гривні. Ціни дійсні тільки для даного Договору на протязі строку, встановленого Договором.

Згідно з п. 4.5. Договору, оплата здійснюється на підставі рахунку-фактури шляхом безготівкового переказу грошових коштів на поточний рахунок Постачальника не пізніше 30 (тридцяти) календарних днів з дати поставки. Інші умови оплати можуть зазначатися Сторонами в Специфікації.

Моментом оплати вважається дата зарахування коштів на поточний рахунок Постачальника (п. 4.6. Договору).

Відповідно до п. 5.1. Договору, у випадку невиконання або неналежного виконання будь-якої із Сторін прийнятих на себе за даним Договором зобов`язань вона несе відповідальність перед іншою Стороною відповідно до вимог чинного законодавства України.

Згідно з п. 5.2. Договору, у разі несвоєчасної оплати поставленого товару Постачальник має право вимагати від Покупця сплати пені, яка нараховується в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України за кожний календарний день прострочення платежу, що діяла протягом строку затримки платежу, але не більше максимального розміру, встановленого Законом України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань».

Пунктом 6.1. Договору передбачено, що Сторона звільняється від визначеної цим Договором та (або) чинним в Україні законодавством відповідальності за повне чи часткове невиконання Договору, якщо вона доведе, що таке порушення сталося внаслідок дії форс-мажорних обставин, визначених у цьому Договорі, за умови, що їх настання було засвідчено у визначеному цим Договором порядку.

Під непереборною силою у цьому Договорі розуміються будь-які надзвичайні події зовнішнього щодо Сторін характеру, які виникають без вини Сторін, поза їх волею або всупереч волі чи бажанню Сторін, і які не можна за умови вжиття звичайних для цього заходів передбачити та не можна при всій турботливості та обачності відвернути (уникнути), включаючи (але не обмежуючись) стихійні явища природного характеру (землетруси, повені, урагани, руйнування в результаті блискавки тощо), лиха біологічного, техногенного та антропогенного походження (вибухи, пожежі, вихід з ладу машин й обладнання, масові епідемії, епізоотії, епіфітотії тощо), обставини суспільного життя (війна, воєнні дії, проведення антитерористичних операцій, блокади, громадські хвилювання, прояви тероризму, масові страйки та локаути, бойкоти тощо), а також видання заборонних або обмежуючих нормативних актів органів державної влади чи місцевого самоврядування, інші законні або незаконні заборонні чи обмежуючі заходи названих органів, які унеможливлюють виконання Сторонами цього Договору або тимчасово перешкоджають такому виконанню (п. 6.2. Договору).

Умовами п. 6.4. Договору передбачено, що настання непереборної сили має бути засвідчено компетентним органом, що визначений чинним в Україні законодавством.

Відповідно до п. 6.5. Договору, Сторона, що має намір послатися на форс-мажорні обставини, зобов`язана невідкладно (не пізніше 5-ти діб з моменту настання форс-мажорних обставин) із урахуванням можливостей технічних засобів миттєвого зв`язку та характеру існуючих перешкод повідомити іншу Сторону про наявність форс-мажорних обставин та їх вплив на виконання цього Договору. Не повідомлення або невчасне повідомлення однієї із сторін про неможливість виконання взятих за даним Договором зобов`язань, позбавляє сторону права посилатися на будь-яке вищезгадане зобов`язання, як на підставу, що звільняє від відповідальності за невиконання зобов`язань.

Якщо форс-мажорні обставини та (або) їх наслідки тимчасово перешкоджають виконанню цього Договору, то виконання цього Договору зупиняється на строк, протягом якого воно є неможливим. Якщо у зв`язку із форс-мажорними обставинами та (або) їх наслідками, за які жодна із Сторін не відповідає, виконання цього Договору є остаточно неможливим, то цей Договір вважається припиненим з моменту виникнення неможливості виконання цього Договору. Якщо у зв`язку із форс-мажорними обставинами та (або) їх наслідками виконання цього Договору є тимчасово неможливим і така неможливість триває більш ніж 6 місяців і не виявляє ознак припинення, то цей Договір може бути припинений в односторонньому порядку будь-якою Стороною шляхом направлення за допомогою поштового зв`язку письмового повідомлення про це іншій Стороні (п. 6.6., п. 6.7. та п. 6.8. Договору).

Згідно з п. 7.1. Договору, цей Договір набуває чинності з моменту підписання його Сторонами та діє до « 31» грудня 2021 р., а в частині взаємних розрахунків - до їх повного виконання. У випадку відсутності заяв Сторін про розірвання Договору не пізніше ніж за 1 (один) місяць до моменту закінчення строку, встановленого в цьому пункті Договору, Договір вважається автоматично пролонгованим на кожний наступний календарний рік на тих самих умовах. Кількість пролонгацій необмежена.

15.06.2021 між Сторонами було підписано Специфікацію № 1, згідно умов якої: Сума поставки по цій Специфікації: 2 900 000,00 грн з ПДВ та вартістю доставки (п. 1). Умови оплати: 100% - протягом тридцяти календарних днів з дати поставки на склад Покупця (м. Київ, вул. Якутська,49) (п. 2). Умови поставки: DDP склад Покупця м. Київ (п. 3). Термін поставки: червень-липень 2021 рік (п. 4).

04.08.2021 між Сторонами було підписано Специфікацію № 2, згідно умов якої: Сума поставки по цій Специфікації: 1 500 000,00 грн з ПДВ та вартістю доставки (п. 1). Умови оплати: 100% - протягом тридцяти календарних днів з дати поставки на склад Покупця (м. Київ, вул. Якутська,49) (п. 2). Умови поставки: DDP склад Покупця м. Київ (п. 3). Термін поставки: серпень-вересень 2021 рік (п. 4).

01.10.2021 між Сторонами було підписано Специфікацію № 3, згідно умов якої: Сума поставки по цій Специфікації: 1 550 004,00 грн з ПДВ та вартістю доставки (п. 1). Умови оплати: 100% - протягом тридцяти календарних днів з дати поставки на склад Покупця (м. Київ, вул. Якутська,49) (п. 2). Умови поставки: DDP склад Покупця м. Київ (п. 3). Термін поставки: червень-липень 2021 рік (п. 4).

На виконання умов Договору, позивачем було поставлено відповідачу товар на суму 1 194 036,83 грн з ПДВ, що підтверджується видатковими накладними: № 91 від 17.06.2021 на суму 34 133,00 грн; № 102 від 18.06.2021 на суму 37 845,00 грн; № 104 від 23.06.2021 на суму 36 047,00 грн; № 119 від 25.06.2021 на суму 35 554,00 грн; № 120 від 30.06.2021 на суму 36 424,00 грн; № 211 від 04.08.2021 на суму 44 940,00 грн; № 212 від 05.08.2021 на суму 39 000,00 грн; № 229 від 18.08.2021 на суму 42 735,00 грн; № 231 від 23.08.2021 на суму 32 370,00 грн; № 232 від 24.08.2021 на суму 36 690,00 грн; № 238 від 30.08.2021 на суму 39 510,00 грн; № 270 від 07.09.2021 на суму 38 820,00 грн; № 294 від 17.09.2021 на суму 38 220,00 грн; № 332 від 02.10.2021 на суму 41 540,11 грн; № 336 від 04.10.2021 на суму 39 773,10 грн; № 337 від 06.10.2021 на суму 37 634,10 грн; № 373 від 16.10.2021 на суму 39 432,10 грн; № 374 від 17.10.2021 на суму 38 905,10 грн; № 394 від 19.10.2021 на суму 41 230,10 грн; № 395 від 22.10.2021 на суму 38 719,10 грн; № 401 від 25.10.2021 на суму 36 797,10 грн; № 422 від 28.10.2021 на суму 49 104,13 грн; № 423 від 29.10.2021 на суму 40 827,11 грн; № 407 від 29.10.2021 на суму 40 269,11 грн; № 412 від 31.10.2021 на суму 38 409,10 грн; № 430 від 05.11.2021 на суму 39 401,10 грн; № 434 від 08.11.2021 на суму 36 363,10 грн; № 436 від 10.11.2021 на суму 22 134,06 грн; № 448 від 15.11.2021 на суму 39 091,10 грн; № 462 від 26.11.2021 на суму 41 726,11 грн та № 461 від 02.12.2021 на суму 40 393,10 грн, підписаними представниками сторін без заперечень та скріпленими відбитками їх печаток, копії яких надані в матеріали справи.

Проте, відповідачем було здійснено лише часткову оплату отуманеного від позивача товару на суму 983 399,00 грн, що підтверджується Карткою рахунку 361 за 01.06.2021 - 08.08.2022, копія якої надана в матеріали справи, у зв`язку з чим, заборгованість з оплати товару відповідача перед позивачем становить 210 637,83 грн.

Також в матеріали справи було надано Акт звірки взаємних розрахунків за період: 01.12.2021 - 15.12.2021, згідно з умовами якого, станом на 15.12.2021, заборгованість ТОВ «АБЗ-1» на користь ТОВ «УКРАЇНСЬКИЙ ЕНЕРГО-АЛЬЯНС» становила 210 637,83 грн, підписаний представниками сторін та скріплений відбитками їх печаток.

У зв`язку з тим, що відповідачем були здійснені лише часткові оплати, у ТОВ «АБЗ-1» залишилась заборгованість перед ТОВ «УКРАЇНСЬКИЙ ЕНЕРГО-АЛЬЯНС» за отриманий товар, на яку було нараховано пеню, 3% річних та інфляційні втрати, що і стало підставою для звернення позивача з даною позовною заявою до суду за захистом своїх прав та законних інтересів.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до частини першої ст. 509 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку, що кореспондується із положеннями ст. 173 Господарського кодексу України (далі - ГК України).

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу (частина друга ст. 509 ЦК України).

Зі змісту частини першої ст. 11 ЦК України вбачається, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Пунктом 1 частини другої ст. 11 ЦК України передбачено, що однією із підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини. Аналогічні положення містяться у ст. 174 ГК України.

Як вбачається з матеріалів справи спірні правовідносини між сторонами виникли на підставі Договору поставки № 04-21-10 від 29.04.2021.

Відповідно до частини першої ст. 265 ГК України, за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у обумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною першою ст. 712 ЦК України визначено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (частина друга ст. 712 ЦК України).

Положеннями ст. 655 ЦК України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

За приписами частини першої ст. 691 ЦК України встановлено, що покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу.

В силу вимог частини першої ст. 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Згідно з п. 4.5. Договору, оплата здійснюється на підставі рахунку-фактури шляхом безготівкового переказу грошових коштів на поточний рахунок Постачальника не пізніше 30 (тридцяти) календарних днів з дати поставки. Інші умови оплати можуть зазначатися Сторонами в Специфікації.

Відповідно до умов п. 2 Специфікації № 1 від 15.06.2021, Специфікації № 2 від 04.08.2021 та Специфікації № 3 від 01.10.2021, умови оплати: 100% - протягом тридцяти календарних днів з дати поставки на склад Покупця (м. Київ, вул. Якутська, 49).

Враховуючи вищевикладене та беручи до уваги дати поставки позивачем товару (з 17.06.2021 по 02.12.2021) за спірними видатковими накладними, суд дійшов висновку, що строк оплати з поставки товару є таким, що настав.

Частиною першою ст. 193 ГК України визначено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних вимогах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Так, відповідно до частини першої ст. 526 ЦК України, Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Стаття 629 ЦК України передбачає, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно з частиною першою статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як було зазначено, позивачем було поставлено відповідачу товар на суму 1 194 036,83 грн з ПДВ, що підтверджується видатковими накладними: № 91 від 17.06.2021 на суму 34 133,00 грн; № 102 від 18.06.2021 на суму 37 845,00 грн; № 104 від 23.06.2021 на суму 36 047,00 грн; № 119 від 25.06.2021 на суму 35 554,00 грн; № 120 від 30.06.2021 на суму 36 424,00 грн; № 211 від 04.08.2021 на суму 44 940,00 грн; № 212 від 05.08.2021 на суму 39 000,00 грн; № 229 від 18.08.2021 на суму 42 735,00 грн; № 231 від 23.08.2021 на суму 32 370,00 грн; № 232 від 24.08.2021 на суму 36 690,00 грн; № 238 від 30.08.2021 на суму 39 510,00 грн; № 270 від 07.09.2021 на суму 38 820,00 грн; № 294 від 17.09.2021 на суму 38 220,00 грн; № 332 від 02.10.2021 на суму 41 540,11 грн; № 336 від 04.10.2021 на суму 39 773,10 грн; № 337 від 06.10.2021 на суму 37 634,10 грн; № 373 від 16.10.2021 на суму 39 432,10 грн; № 374 від 17.10.2021 на суму 38 905,10 грн; № 394 від 19.10.2021 на суму 41 230,10 грн; № 395 від 22.10.2021 на суму 38 719,10 грн; № 401 від 25.10.2021 на суму 36 797,10 грн; № 422 від 28.10.2021 на суму 49 104,13 грн; № 423 від 29.10.2021 на суму 40 827,11 грн; № 407 від 29.10.2021 на суму 40 269,11 грн; № 412 від 31.10.2021 на суму 38 409,10 грн; № 430 від 05.11.2021 на суму 39 401,10 грн; № 434 від 08.11.2021 на суму 36 363,10 грн; № 436 від 10.11.2021 на суму 22 134,06 грн; № 448 від 15.11.2021 на суму 39 091,10 грн; № 462 від 26.11.2021 на суму 41 726,11 грн та № 461 від 02.12.2021 на суму 40 393,10 грн, підписаними представниками сторін без заперечень та скріпленими відбитками їх печаток, копії яких надані в матеріали справи.

Проте, відповідачем було здійснено лише часткову оплату отуманеного від позивача товару на суму 983 399,00 грн, що підтверджується Карткою рахунку 361 за 01.06.2021 - 08.08.2022, копія якої надана в матеріали справи, у зв`язку з чим, заборгованість з оплати товару відповідача перед позивачем становить 210 637,83 грн.

Також в матеріали справи було надано Акт звірки взаємних розрахунків за період: 01.12.2021 - 15.12.2021 відповідно до умов якого, згідно даних відповідача, станом на 15.12.2021 заборгованість ТОВ «АБЗ-1» на користь ТОВ «УКРАЇНСЬКИЙ ЕНЕРГО-АЛЬЯНС» становила 210 637,83 грн, підписаний представниками сторін та скріплений відбитками їх печаток.

Крім того, відповідач не заперечує проти наявності заборгованості у заявленому до стягненні розмірі.

Відповідно до частини першої ст. 14 ГПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За змістом положень ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів.

Відповідно до частини першої ст. 76 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять до предмета доказування.

Відповідно до ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Необхідність доводити обставини, на які учасник справи посилається як на підставу своїх вимог і заперечень в господарському процесі, є складовою обов`язку сприяти всебічному, повному та об`єктивному встановленню усіх обставин справи, що передбачає, зокрема, подання належних доказів, тобто таких, що підтверджують обставини, які входять у предмет доказування у справі, з відповідним посиланням на те, які обставини цей доказ підтверджує. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 05.02.2019 у справі № 914/1131/18, від 26.02.2019 у справі № 914/385/18, від 10.04.2019 у справі № 904/6455/17, від 05.11.2019 у справі № 915/641/18.

Статтею 129 Конституції України унормовано, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

У частині третій ст. 2 ГПК України однією з основних засад (принципів) господарського судочинства визначено принцип змагальності сторін, сутність якого розкрита у ст. 13 цього Кодексу.

Відповідно до частин третьої-четвертої ст. 13 ГПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Верховний Суд неодноразово наголошував щодо необхідності застосування категорій стандартів доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, це й принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 29.01.2021 по справі № 922/51/20).

Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17, від 20.08.2020 у справі № 914/1680/18). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Приймаючи до уваги викладене, суд приходить до висновку, що наявними в матеріалах справи доказами підтверджується виконання позивачем зобов`язань за Договором щодо поставки товару відповідачу, тоді як відповідачем зобов`язання по сплаті поставленого товару були виконанні лише частково, у зв`язку чим позовні вимоги в частині стягнення з відповідача суми основного боргу підлягають задоволенню у розмірі 210 637,83 грн.

Слід зазначити, що відповідно до частин першої та другої ст. 614 ЦК України, особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання.

Особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов`язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов`язання, відсутність у боржника необхідних коштів (частина перша ст. 617 ЦК України).

Згідно частини другої ст. 218 ГК України, учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності. Не вважаються такими обставинами, зокрема, порушення зобов`язань контрагентами правопорушника, відсутність на ринку потрібних для виконання зобов`язання товарів, відсутність у боржника необхідних коштів.

Приписами частини четвертої ст. 219 ГК України встановлено, що сторони зобов`язання можуть передбачити певні обставини, які через надзвичайний характер цих обставин є підставою для звільнення їх від господарської відповідальності у випадку порушення зобов`язання через дані обставини, а також порядок засвідчення факту виникнення таких обставин.

Згідно з ст. 14-1 Закону України «Про Торгово-промислові палати в Україні», Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб`єктів малого підприємництва видається безкоштовно.

Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади, вторгнення, блокада, революція, заколот, повстання, масові заворушення, введення комендантської години, карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, експропріація, примусове вилучення, захоплення підприємств, реквізиція, громадська демонстрація, блокада, страйк, аварія, протиправні дії третіх осіб, пожежа, вибух, тривалі перерви в роботі транспорту, регламентовані умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, закриття морських проток, ембарго, заборона (обмеження) експорту/імпорту тощо, а також викликані винятковими погодними умовами і стихійним лихом, а саме: епідемія, сильний шторм, циклон, ураган, торнадо, буревій, повінь, нагромадження снігу, ожеледь, град, заморозки, замерзання моря, проток, портів, перевалів, землетрус, блискавка, пожежа, посуха, просідання і зсув ґрунту, інші стихійні лиха тощо.

Ознаками форс-мажорних обставин є наступні елементи: вони не залежать від волі учасників цивільних (господарських) відносин; мають надзвичайний характер; є невідворотними; унеможливлюють виконання зобов`язань за даних умов здійснення господарської діяльності.

Форс-мажорні обставини не мають преюдиціальний (заздалегідь встановлений) характер. При їх виникненні сторона, яка посилається на дію форс-мажорних обставин, повинна це довести. Сторона яка посилається на конкретні обставини повинна довести те, що вони є форс-мажорними, в тому числі, саме для конкретного випадку. Виходячи з ознак форс-мажорних обставин, необхідно також довести їх надзвичайність та невідворотність. Те, що форс-мажорні обставини необхідно довести, не виключає того, що наявність форс-мажорних обставин може бути засвідчено відповідним компетентним органом.

Пунктом 6.1. Договору передбачено, що Сторона звільняється від визначеної цим Договором та (або) чинним в Україні законодавством відповідальності за повне чи часткове невиконання Договору, якщо вона доведе, що таке порушення сталося внаслідок дії форс-мажорних обставин, визначених у цьому Договорі, за умови, що їх настання було засвідчено у визначеному цим Договором порядку.

Під непереборною силою у цьому Договорі розуміються будь-які надзвичайні події зовнішнього щодо Сторін характеру, які виникають без вини Сторін, поза їх волею або всупереч волі чи бажанню Сторін, і які не можна за умови вжиття звичайних для цього заходів передбачити та не можна при всій турботливості та обачності відвернути (уникнути), включаючи (але не обмежуючись) стихійні явища природного характеру (землетруси, повені, урагани, руйнування в результаті блискавки тощо), лиха біологічного, техногенного та антропогенного походження (вибухи, пожежі, вихід з ладу машин й обладнання, масові епідемії, епізоотії, епіфітотії тощо), обставини суспільного життя (війна, воєнні дії, проведення антитерористичних операцій, блокади, громадські хвилювання, прояви тероризму, масові страйки та локаути, бойкоти тощо), а також видання заборонних або обмежуючих нормативних актів органів державної влади чи місцевого самоврядування, інші законні або незаконні заборонні чи обмежуючі заходи названих органів, які унеможливлюють виконання Сторонами цього Договору або тимчасово перешкоджають такому виконанню (п. 6.2. Договору).

Відповідно до п. 6.5. Договору, Сторона, що має намір послатися на форс-мажорні обставини, зобов`язана невідкладно (не пізніше 5-ти діб з моменту настання форс-мажорних обставин) із урахуванням можливостей технічних засобів миттєвого зв`язку та характеру існуючих перешкод повідомити іншу Сторону про наявність форс-мажорних обставин та їх вплив на виконання цього Договору. Не повідомлення або невчасне повідомлення однієї із сторін про неможливість виконання взятих за даним Договором зобов`язань, позбавляє сторону права посилатися на будь-яке вищезгадане зобов`язання, як на підставу, що звільняє від відповідальності за невиконання зобов`язань.

Судом враховано, що листом вих. № 2024/02.0-7.1 від 28.02.2022 Торгово-промислова палата України на підставі ст. 14 та ст. 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» від 02.12.1997 № 671/97-ВР, Статуту ТПП України, засвідчила форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили): військову агресію російської федерації проти України, що стало підставою введення воєнного стану із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні». Враховуючи це, ТПП України підтверджує, що зазначені обставини з 24 лютого 2022 року до їх офіційного закінчення, є надзвичайними, невідворотними та об`єктивними обставинами для суб`єктів господарської діяльності та/або фізичних осіб по договору, окремим податковим та/чи іншим зобов`язанням/обов`язком, виконання яких/-го настало згідно з умовами договору, контракту, угоди, законодавчих чи інших нормативних актів і виконання відповідно яких/-го стало неможливим у встановлений термін внаслідок настання таких форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили).

У той же час, Верховний Суд у постанові від 19.08.2022 у справі № 908/2287/17 зазначив, що сертифікат торгово-промислової палати, який підтверджує наявність форс-мажорних обставин, не може вважатися беззаперечним доказом про їх існування, а повинен критично оцінюватися судом з урахуванням встановлених обставин справи та у сукупності з іншими доказами.

Форс-мажорні обставини не мають преюдиціального характеру і при їх визначенні сторона, яка посилається на них, як на підставу неможливості виконання зобов`язання повинна довести наявність таких обставин не тільки самих по собі але й те, що ці обставини були форс-мажорними саме для даного конкретного випадку виконання господарського зобов`язання. Доведення дії непереборної сили покладається на сторону, яка порушила зобов`язання.

Також, суд зазначає, що в матеріалах справи відсутні докази повідомлення або вчасного повідомлення відповідачем позивача про неможливість виконання взятих за даним Договором зобов`язань через настання форс-мажорних обставин у строк визначений п. 6.5. Договору.

Таким чином, наведені відповідачем обставини не звільняють останнього від відповідальності за неналежне виконання умов Договору.

Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача пені у розмірі 20 382,82 грн, суд зазначає наступне.

В силу приписів ст. 216 ГК України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за порушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставі і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Відповідно до ст. 230 ГК України, штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання.

Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки.

Згідно з частиною першою ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не виконав його у строк, встановлений договором.

Частиною першою ст. 546 ЦК України передбачено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема неустойкою.

Статтею 549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з пунктом 2 статті 551 ЦК України, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Частинами четвертою та шостою статті 231 ГК України встановлено, що у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому співвідношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Згідно з п. 5.2. Договору, у разі несвоєчасної оплати поставленого товару Постачальник має право вимагати від Покупця сплати пені, яка нараховується в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України за кожний календарний день прострочення платежу, що діяла протягом строку затримки платежу, але не більше максимального розміру, встановленого Законом України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань».

Проте, з вказаного пункту Договору вбачається, що сторони не визначили базу нарахування пені (порядок нарахування), а саме на що саме буде нараховуватись пеня (сума заборгованості, сума прострочення платежу, загальна сума договору, сума усіх поставок тощо), що позбавляє суд можливості здійснити розрахунок пені за відсутності погодженої умови бази нарахування пені.

Також, слід зазначити, що частиною шостою ст. 232 ГК України передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Даним приписом передбачено період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов`язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов`язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін (п. 2.5 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань» № 14 від 17.12.2013). Аналогічний висновок викладений у постанові КГС ВС від 10.09.2020 у справі № 916/1777/19.

Отже, встановивши розмір, термін і порядок нарахування штрафних санкцій за порушення грошового зобов`язання, законодавець передбачив також і право сторін врегулювати ці відносини у договорі. Тобто сторони мають право визначити у договорі не лише інший строк нарахування штрафних санкцій, який обчислюється роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 Цивільного кодексу України), а взагалі врегулювати свої відносини щодо нарахування штрафних санкцій на власний розсуд (частина третя статті 6 Цивільного кодексу України), у тому числі, мають право пов`язувати період нарахування пені з вказівкою на подію, яка має неминуче настати (фактичний момент оплати). Аналогічна за змістом правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 21.06.2017 у справі № 910/2031/16, від 10.04.2018 у справі № 916/804/17 та від 10.09.2020 в справі № 916/1777/19.

При цьому об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 20.08.2021 у справі № 910/13575/20, уточнюючи правову позицію Верховного Суду щодо застосування ч. 6 ст. 232 ГК України, зазначає, що у кожному конкретному випадку господарські суди повинні належним чином проаналізувати умови укладених між сторонами договорів щодо нарахування штрафних санкцій, та встановити, чи містить відповідний пункт договору або певний термін, шляхом вказівки на подію (день сплати заборгованості, день фактичної оплати, фактичний момент оплати), або інший строк, відмінний від визначеного ч. 6 ст. 232 ГК України, який є меншим або більшим шести місяців.

З наведеного п. 5.2. Договору вбачається, що сторонами не погоджено певний термін, шляхом вказівки на подію (день сплати заборгованості, день фактичної оплати, фактичний момент оплати), або інший строк, відмінний від визначеного частиною шостою ст. 232 ГК України, який є меншим або більшим шести місяців.

Таким чином, судом приймається до уваги строк для періоду нарахування пені, встановлений частиною шостою ст. 232 ГК України.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем було частково сплачено суму заборгованості у розмірі 983 399,00 грн, що підтверджується Карткою рахунку 361 за 01.06.2021 - 08.08.2022, що погашають суму поставки за видатковими накладними: № 91 від 17.06.2021 на суму 34 133,00 грн; № 102 від 18.06.2021 на суму 37 845,00 грн; № 104 від 23.06.2021 на суму 36 047,00 грн; № 119 від 25.06.2021 на суму 35 554,00 грн; № 120 від 30.06.2021 на суму 36 424,00 грн; № 211 від 04.08.2021 на суму 44 940,00 грн; № 212 від 05.08.2021 на суму 39 000,00 грн; № 229 від 18.08.2021 на суму 42 735,00 грн; № 231 від 23.08.2021 на суму 32 370,00 грн; № 232 від 24.08.2021 на суму 36 690,00 грн; № 238 від 30.08.2021 на суму 39 510,00 грн; № 270 від 07.09.2021 на суму 38 820,00 грн; № 294 від 17.09.2021 на суму 38 220,00 грн; № 332 від 02.10.2021 на суму 41 540,11 грн; № 336 від 04.10.2021 на суму 39 773,10 грн; № 337 від 06.10.2021 на суму 37 634,10 грн; № 373 від 16.10.2021 на суму 39 432,10 грн; № 374 від 17.10.2021 на суму 38 905,10 грн; № 394 від 19.10.2021 на суму 41 230,10 грн; № 395 від 22.10.2021 на суму 38 719,10 грн; № 401 від 25.10.2021 на суму 36 797,10 грн; № 422 від 28.10.2021 на суму 49 104,13 грн; № 423 від 29.10.2021 на суму 40 827,11 грн; № 407 від 29.10.2021 на суму 40 269,11 грн; № 412 від 31.10.2021 на суму 38 409,10 грн та № 430 від 05.11.2021 частково на суму 8 470,74 грн.

Тоді як сума заборгованості у розмірі 210 637,83 грн, за видатковими накладними: № 430 від 05.11.2021 на суму 30 930,36 грн; № 434 від 08.11.2021 на суму 36 363,10 грн; № 436 від 10.11.2021 на суму 22 134,06 грн; № 448 від 15.11.2021 на суму 39 091,10 грн; № 462 від 26.11.2021 на суму 41 726,11 грн та № 461 від 02.12.2021 на суму 40 393,10 грн, залишилась несплаченою.

Проте, перевіривши розрахунок пені, судом встановлено, що він розрахований не вірно, оскільки пеня нараховується за період з 02.12.2021 по 01.06.2022, тоді як першим днем протермінування оплати згідно умов п. 4.5. Договору та умов п. 2 Специфікації № 1 від 15.06.2021, Специфікації № 2 від 04.08.2021 та Специфікації № 3 від 01.10.2021, становить: за видатковою накладною № 430 від 05.11.2021 - 07.12.2021 по 07.06.2022 (шість місяців); за видатковою накладною № 434 від 08.11.2021 - 09.12.2021 по 09.06.2022 (шість місяців); за видатковою накладною № 436 від 10.11.2021 - 11.12.2021 по 11.06.2022 (шість місяців); за видатковою накладною № 448 від 15.11.2021 - 16.12.2021 по 16.06.2022 (шість місяців); за видатковою накладною № 462 від 26.11.2021 - 28.12.2021 по 28.06.2022 (шість місяців); за видатковою накладною № 461 від 02.12.2021 - 02.01.2022 по 02.07.2022 (шість місяців), та заборгованість відповідача станом на 07.12.2021 становила 30 930,36 грн, станом на 09.12.2021 - 67 293,46 грн, станом на 11.12.2021 - 89 427,52 грн, станом на 16.12.2021 - 128 518,62 грн, станом на 28.12.20.21 - 170 244,73 грн та станом на 02.01.2022 - 210 637,83 грн.

Приймаючи до уваги викладене, позовні вимоги в частині стягнення пені не підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача 3% річних у розмірі 6 146,01 грн, суд зазначає наступне.

Згідно зі ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові (п. 4.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань»).

Отже, в даному випадку, за порушення виконання грошового зобов`язання на відповідача покладається відповідальність відповідно до ст. 625 ЦК України, яка полягає у приєднанні до невиконаного обов`язку, нового додаткового обов`язку сплати трьох процентів річних від простроченої суми.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем було частково сплачено суму заборгованості у розмірі 983 399,00 грн, що підтверджується Карткою рахунку 361 за 01.06.2021 - 08.08.2022, що погашають суму поставки за видатковими накладними: № 91 від 17.06.2021 на суму 34 133,00 грн; № 102 від 18.06.2021 на суму 37 845,00 грн; № 104 від 23.06.2021 на суму 36 047,00 грн; № 119 від 25.06.2021 на суму 35 554,00 грн; № 120 від 30.06.2021 на суму 36 424,00 грн; № 211 від 04.08.2021 на суму 44 940,00 грн; № 212 від 05.08.2021 на суму 39 000,00 грн; № 229 від 18.08.2021 на суму 42 735,00 грн; № 231 від 23.08.2021 на суму 32 370,00 грн; № 232 від 24.08.2021 на суму 36 690,00 грн; № 238 від 30.08.2021 на суму 39 510,00 грн; № 270 від 07.09.2021 на суму 38 820,00 грн; № 294 від 17.09.2021 на суму 38 220,00 грн; № 332 від 02.10.2021 на суму 41 540,11 грн; № 336 від 04.10.2021 на суму 39 773,10 грн; № 337 від 06.10.2021 на суму 37 634,10 грн; № 373 від 16.10.2021 на суму 39 432,10 грн; № 374 від 17.10.2021 на суму 38 905,10 грн; № 394 від 19.10.2021 на суму 41 230,10 грн; № 395 від 22.10.2021 на суму 38 719,10 грн; № 401 від 25.10.2021 на суму 36 797,10 грн; № 422 від 28.10.2021 на суму 49 104,13 грн; № 423 від 29.10.2021 на суму 40 827,11 грн; № 407 від 29.10.2021 на суму 40 269,11 грн; № 412 від 31.10.2021 на суму 38 409,10 грн та № 430 від 05.11.2021 частково на суму 8 470,74 грн.

Тоді як сума заборгованості у розмірі 210 637,83 грн, за видатковими накладними: № 430 від 05.11.2021 на суму 30 930,36 грн; № 434 від 08.11.2021 на суму 36 363,10 грн; № 436 від 10.11.2021 на суму 22 134,06 грн; № 448 від 15.11.2021 на суму 39 091,10 грн; № 462 від 26.11.2021 на суму 41 726,11 грн та № 461 від 02.12.2021 на суму 40 393,10 грн, залишилась несплаченою.

Проте, перевіривши розрахунок 3% річних, судом встановлено, що він розрахований не вірно, оскільки пеня нараховується за період з 02.12.2021 по 21.11.2022, тоді як першим днем протермінування оплати згідно умов п. 4.5. Договору та умов п. 2 Специфікації № 1 від 15.06.2021, Специфікації № 2 від 04.08.2021 та Специфікації № 3 від 01.10.2021, становить: за видатковою накладною № 430 від 05.11.2021 - 07.12.2021; за видатковою накладною № 434 від 08.11.2021 - 09.12.2021; за видатковою накладною № 436 від 10.11.2021 - 11.12.2021; за видатковою накладною № 448 від 15.11.2021 - 16.12.2021; за видатковою накладною № 462 від 26.11.2021 - 28.12.2021; за видатковою накладною № 461 від 02.12.2021 - 02.01.2022, та заборгованість відповідача станом на 07.12.2021 становила 30 930,36 грн, станом на 09.12.2021 - 67 293,46 грн, станом на 11.12.2021 - 89 427,52 грн, станом на 16.12.2021 - 128 518,62 грн, станом на 28.12.20.21 - 170 244,73 грн та станом на 02.01.2022 - 210 637,83 грн.

Приймаючи до уваги викладене, судом здійснено власний розрахунок 3% річних, враховуючи період заявлений позивачем з 02.12.2021 по 21.11.2022, згідно якого 3% річних становлять 5 858,93 грн, а саме:

- за видатковою накладною № 430 від 05.11.2021 за період з 07.12.2021 по 21.11.2022 на суму 30 930,36 грн - 889,78 грн (30 930,36 x 3% x 350 : 365 : 100);

- за видатковою накладною № 434 від 08.11.2021 за період з 09.12.2021 по 21.11.2022 на суму 36 363,10 грн - 1 040,08 грн (36 363,10 x 3% x 348 : 365 : 100);

- за видатковою накладною № 436 від 10.11.2021 за період з 11.12.2021 по 21.11.2022 на суму 22 134,06 грн - 629,46 грн (22 134,06 x 3% x 346 : 365 : 100);

- за видатковою накладною № 448 від 15.11.2021 за період з 16.12.2021 по 21.11.2022 на суму 39 091,10 грн - 1 095,62 грн (39 091,10 x 3% x 341 : 365 : 100);

- за видатковою накладною № 462 від 26.11.2021 за період з 28.12.2021 по 21.11.2022 на суму 41 726,11 грн - 1 128,32 грн (41 726,11 x 3% x 329 : 365 : 100);

- за видатковою накладною № 461 від 02.12.2021 за період з 02.01.2022 по 21.11.2022 на суму 40 393,10 грн - 1 075,67 грн (40 393,10 x 3% x 324 : 365 : 100), у зв`язку з чим, позовні вимоги в частині стягнення 3% річних підлягають частковому задоволенню у розмірі 5 858,93 грн.

Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача 53 919,77 грн інфляційних втрат, суд зазначає наступне.

Згідно зі ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу, зокрема, з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення.

Відповідно до п. 3.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань» інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.

Цивільним кодексом України, як основним актом цивільного законодавства, не передбачено механізму здійснення розрахунку інфляційних втрат кредитора у зв`язку із простроченням боржника у виконанні грошового зобов`язання.

Водночас, частиною першою ст. 8 ЦК України визначено, що якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону).

Частиною п`ятою ст. 4 ЦК України передбачено, що інші органи державної влади України у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, можуть видавати нормативно-правові акти, що регулюють цивільні відносини.

Законом України «Про індексацію грошових доходів населення» від 06.02.2003 № 491-IV (далі - Закон № 491-IV) визначено індексацію грошових доходів населення як встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодувати подорожчання споживчих товарів і послуг (ст. 1 Закону № 491-IV).

Положеннями ст. 2 Закону № 491-IV передбачено, що як об`єкти індексації грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України, що не мають разового характеру. Водночас вказаною статтею Закону № 491-IV законодавець передбачив право Кабінету Міністрів України встановлювати інші об`єкти індексації, поряд з тими, що зазначені у частині першій цієї статті.

З метою реалізації Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» Кабінет Міністрів України постановою № 1078 від 17.07.2003 затвердив Порядок проведення індексації грошових доходів населення (далі - Порядок).

Положеннями п. 1 Порядку передбачено, що цей Порядок визначає правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення і поширюється на підприємства, установи та організації незалежно від форми власності і господарювання державних та приватних виконавців, а також на фізичних осіб, що використовують працю найманих працівників.

Абзацем другим п. 1-1 Порядку передбачено, що індекс споживчих цін обчислюється Держстатом і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях.

Сума індексації грошових доходів громадян визначається як результат множення грошового доходу, що підлягає індексації, на величину приросту індексу споживчих цін, поділений на 100 відсотків (п. 4 Порядку).

Отже, при розрахунку інфляційних втрат у зв`язку із простроченням боржником виконання грошового зобов`язання до цивільних відносин, за аналогією закону, підлягають застосуванню норми Закону № 491-IV, приписи Порядку та Методика розрахунку базового індексу споживчих цін, затверджена наказом Державного комітету статистики України № 265 від 27.07.2007.

Порядок індексації грошових коштів для цілей застосування ст. 625 ЦК України визначається із застосуванням індексу споживчих цін (індексу інфляції) за офіційними даними Державного комітету статистики України у відповідний місяць прострочення боржника, як результат множення грошового доходу на величину приросту споживчих цін за певний період, поділену на 100 відсотків (абзац п`ятий п. 4 Порядку).

Умовами ст. 625 ЦК України визначено право особи отримати компенсацію інфляційних збитків за весь період прострочення. Якщо індекс інфляції в окремі періоди є меншим за одиницю та має при цьому економічну характеристику - «дефляція», то це не змінює його правової природи і не може мати наслідком пропуску такого місяця, оскільки протилежне зруйнує послідовність математичного ланцюга розрахунків, визначену Порядком.

Об`єднаною палатою Верховного Суду у постанові від 20.11.2020 у справі № 910/13071/19 роз`яснено, що сума боргу, внесена за період з 1 до 15 числа включно відповідного місяця, індексується за період з урахуванням цього місяця, а якщо суму внесено з 16 до 31 числа місяця, то розрахунок починається з наступного місяця. За аналогією, якщо погашення заборгованості відбулося з 1 по 15 число включно відповідного місяця - інфляційна складова розраховується без урахування цього місяця, а якщо з 16 до 31 числа місяця - інфляційна складова розраховується з урахуванням цього місяця.

Отже, якщо період прострочення виконання грошового зобов`язання складає неповний місяць, то інфляційна складова враховується або не враховується в залежності від математичного округлення періоду прострочення у неповному місяці.

Методику розрахунку інфляційних втрат за неповний місяць прострочення виконання грошового зобов`язання доцільно відобразити, виходячи з математичного підходу до округлення днів у календарному місяці, упродовж якого мало місце прострочення, а саме:

- час прострочення у неповному місяці більше півмісяця (> 15 днів) = 1 (один) місяць, тому за такий неповний місяць нараховується індекс інфляції на суму боргу;

- час прострочення у неповному місяці менше або дорівнює половині місяця (від 1, включно з 15 днями) = 0 (нуль), тому за такий неповний місяць інфляційна складова боргу не враховується.

Як було зазначено, сума заборгованості у розмірі 210 637,83 грн була не сплачена за видатковими накладними: № 430 від 05.11.2021 на суму 30 930,36 грн; № 434 від 08.11.2021 на суму 36 363,10 грн; № 436 від 10.11.2021 на суму 22 134,06 грн; № 448 від 15.11.2021 на суму 39 091,10 грн; № 462 від 26.11.2021 на суму 41 726,11 грн та № 461 від 02.12.2021 на суму 40 393,10 грн.

Перевіривши розрахунок інфляційних втрат, судом встановлено, що він розрахований не вірно, оскільки також розраховується без урахування умов п. 4.5. Договору та умов п. 2 Специфікації № 1 від 15.06.2021, Специфікації № 2 від 04.08.2021 та Специфікації № 3 від 01.10.2021 щодо строків оплати та невірного визначення першого дня протермінування, у зв`язку з чим, судом здійснено власний розрахунок інфляційних втрат, згідно якого інфляційні втрати становлять 53 011,80 грн, а саме:

- за видатковою накладною № 430 від 05.11.2021 за період з 07.12.2021 по 31.10.2022 на суму 30 930,36 грн - 7 917,66 грн;

- за видатковою накладною № 434 від 08.11.2021 за період з 09.12.2021 по 31.10.2022 на суму 36 363,10 грн - 9 308,35 грн;

- за видатковою накладною № 436 від 10.11.2021 за період з 11.12.2021 по 31.10.2022 на суму 22 134,06 грн - 5 665,95 грн;

- за видатковою накладною № 448 від 15.11.2021 за період з 16.12.2021 по 31.10.2022 на суму 39 091,10 грн - 9 713,84 грн;

- за видатковою накладною № 462 від 26.11.2021 за період з 28.12.2021 по 31.10.2022 на суму 41 726,11 грн - 10 368,62 грн;

- за видатковою накладною № 461 від 02.12.2021 за період з 02.01.2022 по 31.10.2022 на суму 40 393,10 грн - 10 037,38 грн, у зв`язку з чим, позовні вимоги в частині стягнення інфляційних втрат підлягають частковому задоволенню у розмірі 53 011,80 грн.

Відповідач доводів позивача не спростував, контррозрахунок заявлених до стягнення сум не надав.

За таких обставин позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Щодо клопотання представника відповідача про передачу справи за підсудністю до Господарського суду Дніпропетровської області, суд зазначає наступне.

Розглянувши клопотання представника відповідача про передачу справи за підсудністю, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 1 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), цей Кодекс визначає юрисдикцію та повноваження господарських судів, встановлює порядок здійснення судочинства у господарських судах.

Частиною першою ст. 27 ГПК України передбачено, що позов пред`являється до господарського суду за місцезнаходженням чи місцем проживання відповідача, якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Згідно з частиною другою ст. 27 ГПК України, для цілей визначення підсудності відповідно до цього Кодексу місцезнаходження юридичної особи та фізичної особи-підприємця визначається згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Згідно даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань місцезнаходження ТОВ «АБЗ-1» є: 03124, м. Київ, вул. Василенка Миколи, буд. 7-А, офіс 3-41).

Тобто, загальне правило територіальної підсудності щодо пред`явлення позову за місцезнаходженням відповідача застосовується лише у випадку, коли інші правила підсудності не встановлені положеннями ГПК України.

Приписами ст. 29 ГПК України передбачено підсудність справ за вибором позивача.

Так, відповідно до частини першої ст. 29 ГПК України, право вибору між господарськими судами, яким відповідно до цієї статті підсудна справа, належить позивачу, за винятком виключної підсудності, встановленої статтею 30 цього Кодексу.

Положеннями ст. 30 ГПК України встановлена виключна підсудність справ, згідно якої: 1. Спори, що виникають з договору перевезення, у разі, коли одним з відповідачів є перевізник, розглядаються господарським судом за місцезнаходженням перевізника. 2. Справи про арешт судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, розглядаються господарським судом за місцезнаходженням морського порту України, в якому перебуває або до якого прямує судно, або порту реєстрації судна. 3. Спори, що виникають з приводу нерухомого майна, розглядаються господарським судом за місцезнаходженням майна або основної його частини. Якщо пов`язані між собою позовні вимоги пред`явлені одночасно щодо декількох об`єктів нерухомого майна, спір розглядається за місцезнаходженням об`єкта, вартість якого є найвищою. 4. Спори про права на морські і повітряні судна, судна внутрішнього плавання, космічні об`єкти вирішуються господарським судом за місцем їх державної реєстрації. 5. Спори, у яких відповідачем є Кабінет Міністрів України, міністерство чи інший центральний орган виконавчої влади, Національний банк України, Рахункова палата, Верховна Рада Автономної Республіки Крим або Рада міністрів Автономної Республіки Крим, обласні, Київська та Севастопольська міські ради або обласні, Київська і Севастопольська міські державні адміністрації, а також справи, матеріали яких містять державну таємницю, розглядаються місцевим господарським судом, юрисдикція якого поширюється на місто Київ, незалежно від наявності інших визначених цією статтею підстав для виключної підсудності такого спору іншому господарському суду. 6. Спори, що виникають з корпоративних відносин, в тому числі спори між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи або між юридичною особою та її учасником (засновником, акціонером, членом), у тому числі учасником, який вибув, пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності такої юридичної особи, крім трудових спорів, а також спори, що виникають з правочинів щодо корпоративних прав (крім акцій) в юридичній особі, розглядаються господарським судом за місцезнаходженням юридичної особи. 7. Спори між юридичною особою та її посадовою особою (у тому числі посадовою особою, повноваження якої припинені) про відшкодування збитків, заподіяних юридичній особі діями (бездіяльністю) її посадової особи, розглядаються господарським судом за місцезнаходженням юридичної особи. 8. Спори, пов`язані з емісією, обігом, викупом або погашенням емісійних цінних паперів, у тому числі деривативних цінних паперів, розглядаються господарським судом за місцезнаходженням емітента. 9. Спори, пов`язані з видачею, обігом, викупом або погашенням неемісійних цінних паперів, розглядаються господарським судом за місцезнаходженням особи, яка видала неемісійний цінний папір. 10. Спори, пов`язані з укладенням або виконанням деривативних контрактів або договорів про купівлю-продаж права вимоги чи інших договорів, наслідками яких є заміна сторони деривативного контракту, розглядаються господарським судом за місцезнаходженням відповідача. 11. Спори, пов`язані з емісією (видачею), обігом, виконанням (викупом або погашенням) інструментів грошового ринку, розглядаються господарським судом за місцезнаходженням відповідача. 12. Спори щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів власників облігацій, що виникають між адміністратором за випуском облігацій та емітентом облігацій та/або особами, які надають забезпечення за такими облігаціями, розглядаються господарським судом за місцезнаходженням відповідача. 13. Справи, передбачені пунктами 8 та 9 частини першої статті 20 цього Кодексу, розглядаються господарським судом за місцезнаходженням боржника. 14. Зустрічний позов та позов третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, незалежно від їх підсудності пред`являються в господарський суд за місцем розгляду первісного позову. Це правило не застосовується, коли відповідно до інших, визначених у цій статті, правил виключної підсудності такий позов має розглядатися іншим судом, ніж тим, що розглядає первісний позов. 15. У випадку об`єднання позовних вимог щодо укладання, зміни, розірвання і виконання правочину з вимогами щодо іншого правочину, укладеного для забезпечення основного зобов`язання, спір розглядається господарським судом за місцезнаходженням відповідача, який є стороною основного зобов`язання. 16. Вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо розгляд таких вимог віднесений до юрисдикції господарського суду, розглядаються господарським судом, визначеним за правилами підсудності щодо розгляду спору, похідними від якого є такі вимоги.

Виключна підсудність - це правило, відповідно до якого справа має бути розглянута тільки певним господарським судом. Виключна підсудність означає, що деякі категорії справ не можуть розглядатися за загальними правилами підсудності, а також за правилами альтернативної підсудності. У цих категоріях справ не допускається також договірна підсудність.

Перелік позовів, для яких визначено виключну підсудність (ст. 30 ГПК України) є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає.

Приймаючи до уваги викладене, відповідно до ст. 27 та ст. 29 ГПК України підсудність справ визначається за предметними і територіальними ознаками. Виняток з цього правила становить виключна підсудність справ (ст. 30 ГПК України). Можливості визначення підсудності справи самими сторонами у договорі (договірної підсудності) названим Кодексом не передбачено.

Крім того, слід зазначити, що згідно з частиною п`ятою ст. 29 ГПК України, позови у спорах, що виникають з договорів, в яких визначено місце виконання або виконувати які через їх особливість можна тільки в певному місці, можуть пред`являтися також за місцем виконання цих договорів.

Відповідно до частини першої ст. 532 ЦК України, місце виконання зобов`язання встановлюється у договорі.

Якщо місце виконання зобов`язання не встановлено у договорі, виконання провадиться, зокрема, за зобов`язаннями щодо передачі товару (майна), що виникає на підставі інших правочинів, - за місцем виготовлення або зберігання товару (майна), якщо це місце було відоме кредиторові на момент виникнення зобов`язання.

Пунктом 3.3. Договору визначено, що Товар поставляється автомобільним транспортом згідно з Інкотермс 2010 на умовах EXW (склад заводу Постачальника) або DAP (поставка автотранспортом Постачальника в пункт призначення Покупця, який вказується в Специфікації). Умови поставки можуть бути змінені за згодою Сторін та вказані в Специфікації (п. 3.4. Договору).

Як було зазначено, п. 3 Специфікації № 1 від 15.06.2021, Специфікації № 2 від 04.08.2021 та Специфікації № 3 від 01.10.2021 передбачено, що Умови поставки: DDP склад Покупця м. Київ.

Отже, предметом позову у даній справі є матеріально-правова вимога про стягнення з відповідача заборгованості за поставлений товар, місце поставки якого є: м. Київ.

Таким чином, позивач правомірно звернувся з даним позовом до Господарського суду міста Києва.

Щодо розподілу сплаченої позивачем суми судового збору, суд зазначає наступне.

Частиною другою ст. 123 ГПК України передбачено, що розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору визначає Закон України «Про судовий збір» від 08.07.2011 № 3674-VI (далі - Закон України «Про судовий збір»).

Відповідно до пп. 1 п. 2 частини другої ст. 4 Закону України «Про судовий збір», за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру встановлено судовий збір у розмірі 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

З матеріалів справи вбачається, що позовні вимоги складаються з суми основного боргу у розмірі 210 637,83 грн, суми пені у розмірі 20 382,82 грн, суми 3% річних у розмірі 6 146,01 грн та суми інфляційних втрат у розмірі 53 919,77 грн, що разом становлять ціну позову у розмірі 291 086,43 грн, а не 311 086,43 грн як було зазначено позивачем, оскільки останнім помилково зараховано суму вимоги про стягнення професійної правничої допомоги у розмірі 20 000,00 грн до складу ціни позову.

Таким чином, судовий збір за подання позовної заяви про стягнення 291 086,43 грн, з яких: 210 637,83 грн основний борг, 20 382,82 грн пеня, 6 146,01 грн 3% річних та 53 919,77 грн інфляційних втрат, становить 4 366,30 грн (291 086,43 грн * 1,5%).

Відповідно до вимог ст. 237 ГПК України, при ухваленні рішення суд вирішує, зокрема, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат.

Відповідно до положень ст. 129 ГПК України, витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Так, за розрахунком суду судовий збір з урахуванням часткового задоволення позовних вимог складає 4 042,63 грн (269 508,56 грн : 291 086,43 грн * 4 366,30 грн).

Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу в сумі 20 000,00 грн., суд зазначає наступне.

Відповідно до частини першої ст. 123 ГПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (пункт 1 частини третьої ст. 123 ГПК України).

Положеннями ст. 16 ГПК України визначено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Статтею 131-2 Конституції України передбачено, що для надання професійної правничої допомоги в Україні діє адвокатура. Засади організації і діяльності адвокатури та здійснення адвокатської діяльності в Україні визначаються законом.

Правові засади організації і діяльності адвокатури та здійснення адвокатської діяльності в Україні визначаються Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність».

Відповідно до пункту 4 частини першої ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Згідно із частинами першою та другою ст. 126 ГПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Разом із тим, розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо) (частина восьма ст. 129 ГПК України).

На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу позивачем у встановлений ст. 129 ГПК України строк подано, зокрема, Угоду про надання правової допомоги від 23.11.2020 (далі - Угода), укладену між Адвокатом Бондаренко Д.М. (далі - Адвокат) та ТОВ «УКРАЇНСЬКИЙ ЕНЕРГО-АЛЬЯНС» (далі - Клієнт), згідно з п. 1.1. якої, Клієнт доручає, а Адвокат приймає доручення, в порядку та на умовах, визначених даного угодою, щодо надання йому правничої допомоги та здійснення представництва прав і законних інтересів Клієнта в органах державної влади, на підприємствах, установах, організаціях усіх форм власності та підпорядкування, судах України, правоохоронних органах, ДПС тощо.

Відповідно до п. 2.1. Угоди, в обов`язки адвоката входить: належним чином і в повному обсязі надавати вказані в п. 1.1. даної угоди юридичні послуги; подавати від імені Клієнта заяви, позови, скарги клопотання, запити, отримувати необхідні довідки та документи у цивільних, кримінальних, адміністративних, господарських га справах адміністративного виконавчого провадження для чого йому надається право підписувати заяви, позови, скарги, клопотання та запити; представляти інтереси Клієнта в судах усіх інстанцій, державних органах та установах, правоохоронних - органах, організаціях та установах незалежно від форми власності та підпорядкування; проводити юридичну експертизу документів, надавати консультації та висновки з правових питань, а також проводити всі інші необхідні дії, пов`язані з виконанням вказаної Угоди; узгоджувати свої дії з Клієнтом; не розголошувати інформацію, одержану при виконанні даної Угоди, не використовувати її у своїх інтересах, або и інтересах третіх осіб; звітувати перед Клієнтом про виконану роботу.

В обов`язки Клієнта входить: своєчасно та у повному обсязі оплатити послуги Адвоката у відповідності з умовами даної Угоди; забезпечувати Адвоката необхідними документами та достовірною й повною інформацією на вимогу останнього; у разі необхідності падати Адвокату окрему Довіреність на право представляти інтереси Клієнта у відповідних органах та установах (п. 2.2. Угоди).

Згідно з п. 3.1. Угоди, послуги Адвоката в рамках даної Угоди сплачуються у відповідності до виконаної роботи, а також складності наданого йому завдання-доручення, одноразово або погодинно, про що може укладатися окрема Угода.

Оплата послуг адвоката здійснюється Клієнтом протягом десяти днів з моменту підписання акту приймання виконаних робіт (послуг). У разі необхідності Клієнт зобов`язаний оплатити відповідні витрати, пов`язані з виконанням даної Угоди. (п. 3.2. та п. 3.3. Угоди).

Відповідно до п. 4.1. Додаткової угоди, дійсна угода вступає в силу з моменту її підписання.

29.11.2022 між Адвокатом Бондаренко Д.М. (далі - Адвокат) та ТОВ «УКРАЇНСЬКИЙ ЕНЕРГО-АЛЬЯНС» (далі - Клієнт) було укладено Додаткову угоду № 1 до угоди про надання правової допомоги від 23.11.2020 (далі - Додаткова угода), згідно з п. 1.1. якої, Клієнт доручає, а Адвокат приймає доручення, в порядку та на умовах, визначених даною угодою, щодо надання йому правничої допомоги та здійснення представництва прав і законних інтересів Клієнта в Господарському суді м. Києва у спорі щодо стягнення заборгованості з Товариства з обмеженою відповідальністю «АБЗ-1» () за Договором поставки № 04/21/10 від 29.04.2021.

Відповідно до п. 2.1. Додаткової угоди, в обов`язки адвоката входить: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з приводу вказаного спору; збирання та правова оцінка доказової бази у справі, формування правової позиції; складення позовної заяви, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, подання їх до суду; участь в судових засіданнях в Господарському суді м. Києва (за необхідності).

В обов`язки Клієнта входить: своєчасно та у повному обсязі оплатити послуги Адвоката у відповідності в умовами даної Угоди; забезпечувати Адвоката необхідними документами та достовірною й повною інформацією на вимогу останнього (п. 2.2. Додаткової угоди).

Умовами п. 3.1. Додаткової угоди передбачено, що послуги Адвоката в рамках даної Угоди сплачуються у фіксованому розмірі, який за домовленістю сторін складає 20 000,00 грн.

Згідно з п. 3.2. Додаткової угоди, Сторони дійшли згоди, що зазначена сума винагороди виплачується адвокату виключно у разі вирішення спору у Господарському суд м. Києва на користь Клієнта («гонорар успіху»).

Оплата послуг адвоката здійснюється Клієнтом протягом десяти днів з моменту оголошення Господарським судом м. Києва рішення по суті спору (п. 3.3. Додаткової угоди).

Відповідно до п. 4.1. Додаткової угоди, дійсна угода вступає в силу з моменту її підписання.

Частиною третьою ст. 126 ГПК України передбачено, що для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Однак, в матеріли справи не надано детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Таким чином, на підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості позивачем до матеріалів справи також було додано:

- копію Угоди про надання правової допомоги від 23.11.2020;

- копія ордеру на надання правничої (правової) допомоги від 22.11.2022 серії АА № 1253290;

- копія Додаткової угоди № 1 від 29.11.2022 до угоди про надання правової допомоги від 23.11.2020.

Як вбачається з умов п. 3.1. та п. 3.2. Додаткової угоди, що послуги Адвоката в рамках даної Угоди сплачуються у фіксованому розмірі, який за домовленістю сторін складає 20 000,00 грн. Сторони дійшли згоди, що зазначена сума винагороди виплачується адвокату виключно у разі вирішення спору у Господарському суд м. Києва на користь Клієнта («гонорар успіху»).

Таким чином 20 000,00 грн, заявлені до стягнення в якості оплати витрат на професійну правничу допомогу сторонами визначено як гонорар успіху.

У рішенні (щодо справедливої сатисфакції) від 19.10.2000 у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece, заява №31107/96) ЄСПЛ вирішував питання обов`язковості для цього суду угоди, укладеної заявником зі своїм адвокатом стосовно плати за надані послуги, що співставна з «гонораром успіху». Європейський суд з прав людини вказав, що йдеться про договір, відповідно до якого клієнт погоджується сплатити адвокату як гонорар відповідний відсоток суми, якщо така буде присуджена клієнту судом. Такі угоди, якщо вони є юридично дійсними, можуть підтверджувати, що у заявника дійсно виник обов`язок заплатити відповідну суму гонорару своєму адвокатові. Однак, угоди такого роду, зважаючи на зобов`язання, що виникли лише між адвокатом і клієнтом, не можуть зобов`язувати суд, який має оцінювати судові та інші витрати не лише через те, що вони дійсно понесені, але й ураховуючи також те, чи були вони розумними (§55).

Не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату адвокату «гонорару успіху», у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (така правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18).

Велика Палата Верховного Суду зауважує, що за наявності угод, які передбачають «гонорар успіху», ЄСПЛ керується саме наведеними вище критеріями при присудженні судових та інших витрат, зокрема, у рішенні від 22.02.2005 у справі «Пакдемірлі проти Туреччини» (Pakdemirli v. Turkey, заява №35839/97) суд також, незважаючи на укладену між сторонами угоду, яка передбачала «гонорар успіху» у сумі 6 672,90 євро, однак, на думку суду, визначала зобов`язання лише між заявником та його адвокатом, присудив 3 000 євро як компенсацію не лише судових, але й інших витрат (§ 70- 72) [пункти 5.34, 5.40, 5.41, 5.42, 5.43 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18].

З урахуванням наведеного вище, не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату адвокату «гонорару успіху», у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.

Вказаного висновку продовжує дотримуватись Верховний Суд у складі Касаційного господарського сулу, зокрема, в постанові від 14.02.2022 у справі № 903/326/21.

Суд враховує зазначену судову практику у вирішення питання щодо стягнення «гонорару успіху».

Частиною п`ятою ст. 129 ГПК України передбачено, що під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Згідно з частиною четвертою статті 126 Господарського процесуального кодексу України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Згідно зі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Зокрема, у рішеннях від 30.03.2004 у справі «Меріт проти України», від 12.10.2006 у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10.12.2009 у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23.01.2014 у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26.02.2015 у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише у разі, якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

Під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами п`ятою-сьомою, дев`ятою статті 129 ГПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

У такому випадку суд, керуючись частинами п`ятою-сьомою, дев`ятою статті 129 ГПК України, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею витрат на правову допомогу повністю або частково, та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. При цьому в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи (аналогічний висновок викладений у постанові об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19, у постановах Верховного Суду від 22.06.2022 у справі № 904/7334/21, від 01.08.2019 у справі № 915/237/18, від 24.10.2019 у справі № 905/1795/18, від 17.09.2020 у справі № 904/3583/19).

Крім того, у постановах Верховного Суду від 07.11.2019 у справі № 905/1795/18, від 08.04.2020 у справі № 922/2685/19 викладено правову позицію, згідно з якою суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалено рішення, всі її витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспівмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Оскільки зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, відповідно до частин п`ятої та шостої статті 126 ГПК України можливе виключно на підставі клопотання заінтересованої сторони з підстав недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт, суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи (аналогічна правова позиція викладена в постановах об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19, від 22.11.2019 у справі № 902/347/18, від 22.11.2019 у справі № 910/906/18, від 06.12.2019 у справі № 910/353/19).

Водночас суд, з урахуванням позиції викладеній у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 14.07.2022 у справі 910/7765/20 вважає, що заявлений позивачем розмір витрат на професійну правову допомогу не є обґрунтованим та пропорційним до предмета спору у цій справі та враховуючи складність відповідної роботи, її обсягом, витраченим ним на виконання робіт.

Так, частина п`ята статті 129 ГПК України містить критерій обґрунтованості та пропорційності розміру судових витрат до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

Вирішуючи питання, чи є розмір витрат позивача на професійну правничу допомогу обґрунтованим та пропорційним до предмета спору у цій справі, суд враховує, що під час розгляду справи відповідачем не заперечувалась основна заборгованість, аргументи позивача окрім викладених у позовній заяві як і додаткових документів, які б вплинули на розгляд справи, позивачем не подавалось.

Суд не вбачає, що з правовідносин, які виникли між позивачем та відповідачем, а саме з договору поставки, за наявності підписаних в матеріалах справи видаткових накладних з боку останніх, акту звірки взаєморозрахунків з визначенням відповідачем суми заборгованості, потребував значної складності для формування правової позиції для захисту адвокатом інтересів позивача.

Таким чином, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (наприклад, рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява №19336/04, п. 269).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

У визначенні розумно необхідного розміру сум, які підлягають сплаті за послуги адвоката, можуть братися до уваги, зокрема, але не виключно: встановлені нормативно-правовими актами норми видатків на службові відрядження (якщо їх установлено); вартість економних транспортних послуг; час, який міг би витратити на підготовку матеріалів кваліфікований фахівець; вартість оплати відповідних послуг адвокатів, яка склалася в країні або в регіоні; наявні відомості органів статистики або інших органів про ціни на ринку юридичних послуг; тривалість розгляду і складність справи тощо. Вказану правову позицію викладено у постанові Верховного Суду від 17.09.2019 у справі № 910/4515/18.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що витрати на професійну правничу допомогу «гонорару успіху» в розмірі 20 000,00 грн, не відповідають критерію розумності, оскільки не містять обґрунтування обсягу фактичних дій представника позивача, які достатньою мірою можуть бути співвіднесені із досягненням успішного результату (зокрема, справа не є складною, а результат вирішення справи щодо стягнення заборгованості за поставлені товару, поставка яких не оспорюється відповідачем є передбачуваним, а отже не може йтися про варіативність результату вирішення спору, у зв`язку з чим їх відшкодування з огляду на обставини даної справи матиме надмірний характер).

Беручи до уваги викладене, наявність в матеріалах справи позовної заяви на 6 (шести) аркушах, клопотання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу на 2 (двух) аркушах та розрахунки позовних вимог складені та підписані представником позивача, клопотання позивача про покладення таких витрат на професійну правничу допомогу на відповідача підлягає частковому задоволенню у розмірі 10 000,00 грн.

Керуючись статтями 74, 129, 232, 236-238, 240-241 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «УКРАЇНСЬКИЙ ЕНЕРГО-АЛЬЯНС» задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «АБЗ-1» (03124, м. Київ, вул. Василенка Миколи, буд. 7-А, офіс 3-41; ідентифікаційний ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «УКРАЇНСЬКИЙ ЕНЕРГО-АЛЬЯНС» (03680, м. Київ, вул. Антоновича, буд. 51, офіс 1401; ідентифікаційний ) 269 508 (Двісті шістдесят дев`ять тисяч п`ятсот вісім) грн 56 коп., з яких: 210 637,83 грн (Двісті десять тисяч шістсот тридцять сім) грн 83 коп. основний борг, 5 858 (П`ять тисяч вісімсот п`ятдесят вісім) грн 93 коп. 3% річних, 53 011 (П`ятдесят три тисячі одинадцять) грн 80 коп. інфляційних втрат, 10 000 (Десять тисяч) грн 00 коп. витрат на професійну правничу допомогу, а також судових витрат зі сплати судового збору у розмірі 4 042 (Чотири тисячі сорок дві) грн 63 коп.

3. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

4. Після набрання рішенням Господарського суду міста Києва законної сили видати відповідний наказ.

Рішення Господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення до суду апеляційної інстанції. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

СУДДЯ ВІКТОРІЯ ДЖАРТИ