ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" червня 2023 р. Справа№ 920/1143/20

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Суліма В.В.

суддів: Майданевича А.Г.

Ткаченка Б.О.

при секретарі судового засідання : Шевченко Н.А.

за участю представників сторін:

від позивача: не прибув;

від відповідача 1: Танчик О.М.;

від відповідача 2: не прибув,

розглянувши апеляційні скарги Акціонерного товариства "Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання" та Товариства з обмеженою відповідальністю "Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання"

на рішення Господарського суду Сумської області від 07.02.2023 року (дата підписання повного тексту 16.02.2023 року)

у справі №920/1143/20 (колегія суддів: головуючий суддя: Джепа Ю.А., судді Соп`яненко О.Ю. та судді Котельницька В.Л.)

за позовом Акціонерного товариства "Перший Український міжнародний банк"

до 1) Акціонерного товариства "Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання"

2) Товариства з обмеженою відповідальністю "Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання"

про стягнення 15 421 614,11 доларів США заборгованості за кредитом, 39 407 075,97 грн пені та 270 000,00 доларів США штрафу,

та за зустрічним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання"

до Акціонерного товариства "Перший Український міжнародний банк"

про визнання недійсним договору поруки та визнання поруки припиненою,-

ВСТАНОВИВ:

Акціонерне товариство "Перший Український міжнародний банк" (далі - позивач) звернулося до Господарського суду Сумської області з позовом до Акціонерного товариства "Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання" (далі - відповідач 1) та Товариства з обмеженою відповідальністю "Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання" (далі - відповідач 2) про стягнення 15 421 614, 11 доларів США, 39 407 075, 97 грн та еквівалент 270 000 доларів США, з яких:

- 8 773 588,04 доларів США - основна заборгованість,

- 6 648 026,07 доларів США - заборгованість за процентами за користування кредитом,

- 39 407 075,97 грн - пеня за порушення строків повернення основної суми кредиту та процентів за користування кредитом,

- 270 000 доларів США - заборгованість за сумою штрафу за порушення умов кредитного договору.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що діями відповідачів порушені законні права позивача, зокрема, на повернення основної суми кредиту, наданої першому відповідачу відповідно до умов Кредитного договору.

При цьому, 24.12.2020 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання" подало до суду першої інстанції зустрічний позов про визнання недійсною додаткової угоди № 20 від 30.04.2020 року до договору поруки № 10-253 від 07.12.2012 року, укладену між Акціонерним товариством "Перший Український міжнародний банк" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання"; визнання припиненою поруку ТОВ "Сумське НВО" за договором поруки № 10-253 від 07.12.2012 року, укладену між Акціонерним товариством "Перший Український міжнародний банк" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання" у зв`язку з закінченням строку поруки.

Рішенням Господарського суду Сумської області від 07.02.2023 року задоволено частково первісний позов Акціонерного товариства "Перший Український міжнародний банк" до Акціонерного товариства "Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання" та Товариства з обмеженою відповідальністю "Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання" про стягнення заборгованості за кредитом, пені та штрафу.

Стягнуто з Акціонерного товариства "Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання" та солідарного з ним боржника - Товариства з обмеженою відповідальністю "Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання" на користь Акціонерного товариства "Перший Український міжнародний банк" заборгованість за кредитним договором № 04-248 від 07.12.2012 року з додатковими угодами до нього №№ 1-25 та договором поруки № 10-253 від 07.12.2012 року з додатковими угодами до нього №№ 1-20 станом на 01.11.2020 року включно в наступному розмірі: 8 773 588,04 доларів США - заборгованості за основною сумою кредиту, 6 648 026,07 доларів США - заборгованість за процентами за користування кредитом, 6 632 224,75 грн - пені за порушення сплати відсотків за кредитом.

Стягнуто з Акціонерного товариства "Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання" на користь Акціонерного товариства "Перший Український міжнародний банк" 735 700,00 грн відшкодування витрат зі сплати судового збору.

Відмовлено у задоволенні первісних позовних вимог Акціонерного товариства "Перший Український міжнародний банк" до Акціонерного товариства "Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання" та Товариства з обмеженою відповідальністю "Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання" щодо стягнення 26 142 626,47 грн - пені за порушення строків повернення суми кредиту, 6 632 224,75 грн - пені за порушення сплати відсотків за кредитом, а також 270 000,00 доларів США - штрафу.

Відмовлено у задоволенні зустрічного позову Товариства з обмеженою відповідальністю "Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання" до Акціонерного товариства "Перший Український міжнародний банк" про визнання недійсним договору поруки та визнання поруки припиненою.

Не погодившись із прийнятим судовим рішенням суду, Акціонерне товариство "Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання" звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою в якій просить скасувати рішення Господарського суду Сумської області від 07.02.2023 року у справі №920/1143/20 в частині стягнення з Акціонерного товариства "Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання" на користь Акціонерного товариства "Перший Український міжнародний банк" 10 000,00 доларів США процентів за користування кредитом, нарахованих за період з 04.12.2017 року по 01.11.2020 року, та ухвалити нове рішення, яким в позові в цій частині відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що Господарський суд Сумської області, визнав обставини встановленими, які є недоведеними і мають значення для справи, неправильно застосував норми матеріального та процесуального права, зокрема ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України, ст. 236 Господарського процесуального кодексу України.

Так, скаржник вказав, що позивачем було пропущено строки позовної давності щодо відповідних вимог.

При цьому, скаржник наголосив, що враховуючи, що строк кредитування за кредитним договором закінчився 01.07.2016 року, то усі проценти за користування кредитом ,які нараховані позивачем за період з 02.07.2016 року по 01.11.2020 року в сумі 5573309,92 дол. США, нараховані позивачем необґрунтовано та незаконно.

Крім того, скаржник вказав, що при розгляді справи по суті позивач визнав, що нараховані та заявлені до стягнення по даній справі проценти не є процентами за ст. 625 Цивільного кодексу України, а є процентами за користування кредитом згідно ст. 1048 Цивільного кодексу України.

Враховуючи викладене, за твердженням скаржника, що навіть у випадку дійсності додаткових угод №21-25 до кредитного договору позивач не мав права вимагати від Акціонерного товариства "Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання" сплати відсотків за користування кредитом, нарахованих після закінчення першого Періоду користування кредитом, тобто після 04.12.2017 року, вимоги про стягнення 3608504,38 дол. США процентів не підлягають задоволенню.

Позивачем в межах даної справи заявлялися вимоги про стягнення саме процентів за користування кредитними коштами на підставі положень кредитного договору та ст. 1048 Цивільного кодексу України, і цей факт вказано саме позивачем.

Проте, суд першої інстанції при винесенні рішення стягнув з відповідача проценти за неправомірне користування грошовими коштами згідно ст. 625 Цивільного кодексу України, тобто фактично самовільно змінив природу заборгованості, заявленої до стягнення, та вийшов за межі позовних вимог.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями апеляційну скаргу у справі №920/1143/20 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя (суддя-доповідач) Сулім В.В., судді - Ткаченко Б.О., Майданевич А.Г.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 13.03.2023 року апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання" на рішення Господарського суду Сумської області від 07.02.2023 року у справі №920/1143/20 залишено без руху.

Апелянтом протягом десяти днів з дня вручення ухвали про залишення апеляційної скарги без руху було усунено недоліки, подано до суду апеляційної інстанції докази сплати судового збору та докази надсилання апеляційної скарги позивачу.

Відтак, скаржником усунено недоліки поданої апеляційної скарги.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 03.04.2022 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Акціонерного товариства "Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання" на рішення Господарського суду Сумської області від 07.02.2023 року у справі №920/1143/20.

Крім того, не погоджуючись із зазначеним рішенням суду Товариство з обмеженою відповідальністю "Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання" звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою в якій просить скасувати рішення Господарського суду Сумської області від 07.02.2023 року у справі №920/1143/20 в частині відмови у задоволенні зустрічного позову Товариства з обмеженою відповідальністю "Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання" до Акціонерного товариства "Перший Український міжнародний банк" та ухвалити нове рішення суду, яким задовольнити зустрічний позов.

Апеляційна скарга мотивована тим, що Господарський суд Сумської області, визнав обставини встановленими, які є недоведеними і мають значення для справи, неправильно застосував норми матеріального права, зокрема ст.ст. 215, 203 Цивільного кодексу України, ст.ст. 70, 72 Закону України «Про акціонерні товариства».

Так, скаржник вказав, що додаткова угода №20 від 30.04.2020 року до договору поруки була укладена на забезпечення виконання АТ «Сумське НВО» зобов`язання, основні суттєві умови якого були визначені саме в додаткових угодах №21-25 до кредитного договору, а такі правочини в силу ч. 1 ст. 72 Закону України «Про акціонерні товариства» не створюють, змінюють чи припиняють цивільні права та обов`язки для акціонерного товариства.

Таким чином, за твердженням скаржника, додаткова угода №20 від 30.04.2020 року до договору поруки, як правочин, не була спрямована на реальне настання правових наслідків, що обумовлені нею, що є підставою для визнання правочину недійсним.

При цьому, скаржник наголосив, що висновок суду першої інстанції, що «за наслідком укладення додаткової угоди №20 від 30.04.2020 року до договору поруки №10-253 від 07.12.2012 року у Товариства з обмеженою відповідальністю "Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання" виникло нове акцесорне зобов`язання» є необґрунтованим, відповідно рішення в цій частині підлягає скасуванню.

Відповідно до витягу з протоколу передачі судової справи (апеляційної скарги, заяви, картки додаткових матеріалів) раніше визначеному головуючому судді (судді-доповідачу)(складу суду) апеляційну скаргу у справі №920/1143/20 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя (суддя-доповідач) Сулім В.В., судді - Ткаченко Б.О., Майданевич А.Г.

Північний апеляційний господарський суд відкрив апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання" на рішення Господарського суду Сумської області від 07.02.2023 року у справі №920/1143/20. Об`єднав апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання" з апеляційною скаргою Акціонерного товариства "Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання" на рішення Господарського суду Сумської області від 07.02.2023 року у справі №920/1143/20 в одне апеляційне провадження.

19.04.2023 року через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів від представника позивача до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, відповідно до якого відповідач просив рішення Господарського суду Сумської області від 07.02.2023 року у справі №920/1143/20 залишити без змін, а апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання" - без задоволення.

Крім того, представник позивача у відзиві, зокрема зазначив, що Акціонерне товариство "Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання" оскаржує рішення суду першої інстанції лише в частині позовних вимог про стягнення 10000,00 дол. США процентів за користування кредитом, нарахованих за період з 04.12.2017 року по 01.11.2020 року. Отже, загальні доводи апелянта, наведені в апеляційній скарзі, що судом першої інстанції не було враховано обставини, що додаткові угоди №21-25 до кредитного договору були укладені без дотримання вимог ст. 70 Закону України «Про акціонерні товариства», наслідком чого судом не було враховано пропуск строку позовної давності за вказаними вимогами, що стало підставою ухвалення помилкового рішення про задоволення вимог про стягнення процентів за користування кредитом у загальній сумі не повинно перевірятися та досліджуватися взагалі судом в силу ст. 269 Господарського процесуального кодексу України.

Також, позивач вказує, що під час розгляду даної справи, судом першої інстанції не було встановлено наявність виняткових обставин для існування підстав зменшення заявленого до стягнення розміру відсотків річних.

При цьому, представник відповідача наголосив, що Акціонерне товариство "Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання" в своїй апеляційній скарзі заявляє вимоги до суду апеляційної інстанції про скасування рішення суду першої інстанції в частині позовних вимог про стягнення 10000,00 дол. США процентів за користування кредитом, але абсолютно не зазначає чому підлягає відмові у стягненні саме 10000,00 дол. США.

Крім того, 19.04.2023 року через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів від представника позивача до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, відповідно до якого відповідач просив рішення Господарського суду Сумської області від 07.02.2023 року у справі №920/1143/20 залишити без змін, а апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання" - без задоволення.

Також, представник позивача у відзиві, зокрема зазначив, що Товариство з обмеженою відповідальністю "Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання", укладаючи додаткову угоду №20 від 30.04.2020 року до договору поруки №10-253 від 07.12.2012 року, виразило вільну та безумовну волю взяти на себе солідарне зобов`язання за виконання кредитного договору №04-248 від 07.12.22012 року, виходячи з чого безпідставними та необґрунтованими є доводи Товариства з обмеженою відповідальністю "Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання" про те, що застосувати умови нової редакції п. 6.1 цієї додаткової угоди до договору поруки щодо строку припинення поруки не є можливим, оскільки на момент її укладення порука вже припинилася.

При цьому, представник позивача наголосив, що фактичне досягнення сторонами згоди щодо всіх істотних умов договору поруки, незважаючи на те, що сторони визначили його, як «додаткову угоду» не виключає його правової природи, як дійсного та чинного правочину, внаслідок укладання якого між позивачем та Товариством з обмеженою відповідальністю "Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання" виникло нове акцесорне зобов`язання.

04.05.2023 року розгляд апеляційних скарг було відкладено на підставі ст. 216 Господарського процесуального кодексу України.

07.06.2023 року через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів від представника позивача до суду надійшла заява про проведення судового засідання у даній справі без участі представника Акціонерного товариства "Перший Український міжнародний банк", яка була задоволена судом.

Представник відповідача 1 в судовому засіданні Північного апеляційного господарського суду 07.06.2023 року підтримав доводи апеляційних скарг та просив рішення Господарського суду Сумської області від 07.02.2023 року у справі №920/1143/20 - скасувати.

Представник відповідача 2 в судове засідання 07.06.2023 року Північного апеляційного господарського суду не прибув. Про час та місце розгляду апеляційних скарг був повідомлений належним чином шляхом скерування судової кореспонденції за адресою, вказаною у апеляційній скарзі останнього, та яка відповідає відомостям про місцезнаходження відповідача 2, внесеним до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. До суду апеляційної інстанції поштовою установою було повернуто судову кореспонденцію із відміткою по даті складання 23.05.2023 року щодо причин невручення судової кореспонденції: адресат відсутній за вказаною адресою (трек-номер 564).

Верховний Суд неодноразово висловлював (підтримував) позицію, за якою листи, що повернулися з відмітками: "адресат відсутній», «за закінченням терміну зберігання» або «інші причини», є належно врученими, за умови, що їх було направлено на адресу, вказану в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (щодо юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців) або на адресу місця реєстрації (щодо фізичних осіб) чи на адресу, самостійно зазначену стороною як адреса для листування.

Так в постанові Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду від 28.01.2019 року у справі № 915/1015/16 зазначено наступну правову позицію.

Відповідно до п. 4 ч. 6 ст. 242 Господарського процесуального кодексу України днем вручення судового рішення є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду.

За змістом п.п. 116, 117 Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05.03.2009 року № 270, у разі невручення рекомендованого листа з позначкою "Судова повістка" з поважних причин рекомендований лист разом з бланком повідомлення про вручення повертається за зворотною адресою не пізніше ніж через п`ять календарних днів з дня надходження листа до об`єкта поштового зв`язку місця призначення із зазначенням причин невручення. Поштові відправлення повертаються об`єктом поштового зв`язку відправнику у разі, зокрема, закінчення встановленого строку зберігання,відсутністю адресата.

Відповідно до ч.ч. 3, 7 ст. 120 Господарського процесуального кодексу України виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень. Учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місцезнаходження чи місця проживання під час розгляду справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає.

Отже, якщо ухвалу про вчинення відповідної процесуальної дії направлено судом за належною адресою, тобто повідомленою суду стороною, і повернуто підприємством зв`язку з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії.

У постановах від 14.08.2020 року у справі № 904/2284/19 та від 13.01.2020 року у справі № 910/6673/19 Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду зазначив: «у разі якщо ухвалу про вчинення відповідної процесуальної дії або судове рішення направлено судом рекомендованим листом за належною поштовою адресою, яка була надана суду відповідною стороною, і судовий акт повернуто підприємством зв`язку з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то необхідно вважати, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії або про прийняття певного судового рішення у справі».

Також колегія суддів враховує правову позицію Європейського суду з прав людини, викладену у рішенні від 03.04.2008 року у справі "Пономарьов проти України", згідно з якою сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

Зважаючи на те, що в ході апеляційного розгляду справи судом апеляційної інстанції було створено сторонам необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства, надано достатньо часу та створено відповідні можливості для реалізації кожним учасником своїх процесуальних прав, передбачених ст. 42 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів вважає за можливе закінчити розгляд апеляційних скарг в даному судовому засіданні.

Відповідно до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення відповідача 1, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів встановила наступне.

Як встановлено судом першої інстанції,07.12.2012 року між Публічним акціонерним товариством «Перший Український міжнародний банк» (правонаступником всіх прав та обов`язків якого є Акціонерне товариство «Перший Український міжнародний банк» та Публічним акціонерним товариством «Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання ім. М.В. Фрунзе» (правонаступником всіх прав та обов`язків якого є Акціонерне товариство «Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання») було укладено кредитний договір № 04-248 з додатковими угодами до нього №№ 1-25 (далі - кредитний договір), відповідно до умов якого банк зобов`язався надати позичальнику кредит у розмірі 10 000 000 доларів 00 центів США, а позичальник зобов`язався прийняти кредит, використати його за цільовим призначенням, сплатити плату за кредит та повернути банку кредит в повному обсязі в порядку та у строки, обумовлені п. 6.1. кредитного договору.

Банк належним чином виконав свої обов`язки за кредитним договором, відкривши Акціонерному товариству «Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання» позичковий рахунок та надавши йому обумовлені кредитним договором грошові кошти у повному обсязі, що підтверджується меморіальним ордером № 5 від 07.12.2012 року та меморіальним ордером № 6 від 10.12.2012 року.

З метою забезпечення належного виконання зобов`язань позичальника (АТ «Сумське НВО») за кредитним договором, між банком та Товариством з обмеженою відповідальністю «Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання» було укладено договір поруки № 10-253 від 07.12.2012 року з додатковими угодами № 1-20 до нього (далі - договір поруки). Додатковою угодою № 20 від 30.04.2020 року договір поруки № 10-253 викладено в новій редакції. Згідно договору поруки Товариство з обмеженою відповідальністю «Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання» поручилось перед банком за виконання боржником зобов`язань, передбачених кредитним договором.

Відповідно умов п. 1.1 кредитного договору, Акціонерне товариство "Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання" зобов`язалося прийняти кредит, використати його за цільовим призначенням, сплатити плату за кредит та повернути банку кредит в повному обсязі в порядку та у строки, обумовлені договором.

Розділом «Терміни» кредитного договору в редакції додаткової угоди № 25 від 04.09.2017 року встановлено наступні періоди користування кредитом:

- 1-й період користування кредитом до 04.12.2017 року;

- 2-й період користування кредитом з 05.12.2017 року по 29.03.2018 року;

- 3-й період користування кредитом з 30.03.2018 року по 26.03.2019 року;

- 4-й період користування кредитом з 27.03.2019 року по 01.11.2019 року.

Згідно із п. 6.1.1. кредитного договору в редакції додаткової угоди № 25 від 04.09.2017 року у випадку не продовження кредитування на другий період користування кредитом - позичальник зобов`язаний повернути всю суму заборгованості за кредитом.

Оскільки з боку боржника мало місце неналежне виконання своїх зобов`язань за кредитним договором, банком прийнято рішення не продовжувати кредитування на другий період користування кредитом, у зв`язку з чим строк повернення кредиту настав 04.12.2017 року, а позичальник зобов`язаний був повернути всю суму заборгованості за кредитом 05.12.2017 року, однак вказаний обов`язок відповідачем 1 не виконаний, кредитні кошти не повернуто, проценти за користування кредитом не сплачено.

Так за твердженням позивача за первісним позовом, невиконання першим відповідачем за первісним позовом своїх зобов`язань за кредитним договором свідчить про настання для позивача за первісним позовом несприятливих подій, передбачених наступними пунктами договору:

- п. 5.1.1 несплата клієнтом будь-якої суми, що належить до сплати на користь банку згідно цього договору, у передбачений ним строк, та/або невиконання або неналежне виконання будь-яких інших обов`язків за цим договором та/або обов`язків за угодами про забезпечення та/або за іншими угодами, укладеними сторонами»;

- п. 5.1.11 невиконання або неналежне виконання будь-якою із зазначених осіб, а саме: позичальником, поручителем та/або будь-якою іншою пов`язаною особою зазначених осіб будь-яких обов`язків за кредитними договорами (або іншими договорами, що передбачають здійснення будь-якої кредитної операції), укладеними, що будуть укладені будь-якою з зазначених осіб з банком/іншими фінансовими установами, невиконання або неналежне виконання будь-яких обов`язків за договорами, укладеними з метою забезпечення виконання зобов`язань за такими кредитними договорами (або іншими договорами, що передбачають здійснення будь-якої кредитної операції).

Відповідно до пункту 5.4. кредитного договору сторони домовились, у випадку будь-якої несприятливої події, банк набуває право вимагати від позичальника достроково повернути виданий позичальнику кредит, а позичальник зобов`язаний, незважаючи на положення п. 6.1 цього договору, виконати таку вимогу банку і повернути отриманий кредит в повному обсязі разом із платою за кредити і штрафними санкціями, що підлягають сплаті позичальником на користь банку згідно цього договору, в строк не пізніше 3 (трьох) банківських днів з моменту отримання відповідної вимоги.

На виконання умов кредитного договору та норм чинного законодавства України, 05.06.2020 року позивачем за первісним позовом надіслано на адресу першого відповідача за первісним позовом повідомлення щодо виконання зобов`язань за кредитним договором № КНО-61.1.1/64, що підтверджується описом вкладення до цінного листа та фіскальним чеком.

Вищезазначене повідомлення отримано першим відповідачем за первісним позовом 16.06.2020 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення.

Станом на 01.11.2020 року заборгованість першого відповідача за первісним позовом за кредитним договором склала 8773 588,04 доларів США

Щодо порушення позичальником взятих на себе зобов`язань зі сплати процентів за користування кредитом позивач за первісним позовом зазначає наступне.

Відповідно до п. 7.2.1. кредитного договору в редакції додаткової угоди № 8 від 07.07.2014 року процента ставка за користування кредитом становить 12,5 % річних.

Згідно із п. 7.2.1.1. кредитного договору в редакції додаткової угоди № 8 від 07.07.2014 року, у випадку невиконання чи неналежного виконання умов, встановлених п. 10.3.6.1., процента ставка за користування кредитом становить 13,5 % річних. Положення цього пункту договору мають поновлюваний характер і можуть застосовуватись протягом всього строку дії цього договору.

Відповідно до п. 7.2.2. кредитного договору в редакції додаткової угоди № 8 від 07.07.2014 року, період нарахування процентів складає календарне число днів. Датою закінчення періоду нарахування процентів є перший банківський день після 10 (десятого) числа (без його урахування) або день, що передує даті повернення Кредиту, а початком - дата надання кредиту та/або перший банківський день після 10 (десятого) числа (з його урахуванням).

Нараховані проценти повинні сплачуватися позичальником щомісячно не пізніше 1 (одного) банківського дня, наступного за 10 (десятим) числом кожного місяця (п. 7.2.4. кредитного договору в редакції додаткової угоди № 8 від 07.07.2014 року).

Згідно із п. 7.2.3. кредитного договору в редакції додаткової угоди № 8 від 07.07.2014 року, проценти нараховуються щоденно на фактичну суму і за весь час користування кредитом.

У п. 9.6. кредитного договору сторони погодили, що платежі по основній сумі кредиту та платі за кредит повинні бути здійснені з датою валютування не пізніше строку платежу, встановленого цим договором. Платежі по основній сумі кредиту та процентів за користування кредитом сплачуються позичальником у валюті кредиту. Інші платежі по платі за кредит, пеня та інші штрафні санкції за неналежне виконання позичальником своїх зобов`язань за цим договором розраховуються банком у валюті кредиту та сплачуються позичальником у національній валюті України за курсом Національного банку України на дату здійснення платежу.

Відповідно до п. 9.8. кредитного договору погашення боргових зобов`язань за кредитним договором може проводитися такими способами:

- шляхом безготівкових перерахувань позичальником грошових коштів на користь банка на позичковий рахунок із свого поточного рахунку;

- шляхом безготівкових перерахувань позичальником грошових коштів на користь банка на рахунок № НОМЕР_1 в ПАТ «ПУМБ» в м. Донецьк, код банку 334851;

- шляхом утримання банком відповідних грошових коштів з сум, які підлягають перерахуванню позичальнику;

- шляхом договірного списання банком відповідних сум з рахунків позичальника.

Кредитний договір набуває чинності з моменту його підписання та діє до моменту виконання сторонами взятих на себе зобов`язань згідно цього договору в повному обсязі (п.14.5 кредитного договору).

Так, за твердженням позивача за первісним позовом, кредитним договором передбачено право Банку нараховувати проценти протягом усього часу користування кредитом, і дія кредитного договору не припинилася через невиконання позичальником своїх зобов`язань, тому Банком нараховано проценти за користування кредитом до 01.11.2020 року. Сума нарахованих та несплачених процентів за користування кредитом станом на 01.11.2020 року склала 6 648 026,07 дол. США.

Щодо розміру пені за порушення строків сплати основної суми кредиту за період з 01.11.2019 року по 11.03.2020 року позивач за первісним позовом зазначає наступне.

Згідно із пунктом 12.1. кредитного договору у разі порушення позичальником строків виконання будь-якого з боргових зобов`язань позичальник зобов`язаний сплатити на користь банка пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, за кожен день прострочення. Розрахунок пені здійснюється на суму простроченого виконанням боргового зобов`язання за весь час прострочення.

Розрахунок пені здійснюється на суму простроченого виконанням боргового зобов`язання з врахуванням того, що:

- починаючи з 25.10.2019 року облікова ставка НБУ становить 15,5 % річних;

- починаючи з 13.12.2019 року облікова ставка НБУ становить 13,5 % річних;

- починаючи з 31.01,2020 року облікова ставка НБУ становить 11,0 % річних.

Загальна непогашена заборгованість за сумами пені за порушення строків повернення основної суми кредиту та погашення процентів за користування кредитом станом на 01.11.2020 року склала 26 142626,47 + 13 264 449,50 = 39 407 075,97 грн.

Відносно дотримання позивачем за первісним позовом строку позовної давності, встановленого законом для заявлення вимог зі стягнення пені, а також періоду нарахування пені, останній зазначає, що ним дотримано норм чинного законодавства при здійснення нарахування пені, пеню нараховано за період з 01.11.2019 року по 11.03.2020 року.

При цьому, щодо нарахування позичальнику штрафу за порушення умов виконання зобов`язань за кредитним договором позивач за первісним позовом зазначає наступне.

Відповідно до п. 12.4. кредитного договору в редакції додаткової угоди № 8 від 07.07.2014 року, у випадку невиконання чи неналежного виконання з будь-яких підстав позичальником зобов`язання, встановленого п. 10.3.6.6. кредитного договору, позичальник зобов`язаний сплатити на користь банку за кожен випадок невиконання зазначеного зобов`язання штраф у розмірі 0,1 % від суми ліміту кредитування.

Штраф розраховується 20-го числа місяця, наступного за періодом дії зобов`язань, в якому було виявлено невиконання чи неналежне виконання зазначеного зобов`язання. Під терміном «Період дії зобов`язання» розуміється проміжок часу, яким є кожен місяць. Штраф повинен сплачуватися позичальником не пізніше 3 (трьох) банківських днів, наступним за 20 (двадцятим) числом розрахунку штрафу. Штраф сплачується позичальником у національній валюті України за офіційним курсом Національного банку України на день здійснення платежу.

Згідно п. 12.5. кредитного договору в редакції Додаткової угоди № 8 від 07.07.2014, у випадку невиконання чи неналежного виконання з будь-яких підстав Позичальником зобов`язання, встановленого п. 10.3.6.7., п. 10.3.6.8. Кредитного договору, Позичальник зобов`язаний сплатити на користь Банку за кожен випадок невиконання зазначеного зобов`язання штраф у розмірі 0,05 % від суми ліміту кредитування.

Штраф розраховується 20-го числа місяця, наступного за Періодом дії зобов`язань, в якому було виявлено невиконання чи неналежне виконання зазначеного зобов`язання. Під терміном «Період дії зобов`язання» розуміється проміжок часу, яким є кожні 3 (три) місяці. Штраф повинен сплачуватися Позичальником не пізніше 3 (трьох) банківських днів, наступним за 20 (двадцятим) числом розрахунку штрафу. Штраф сплачується Позичальником у національній валюті України за офіційним курсом Національного банку України на день здійснення платежу.

Таким чином, за твердженням позивача, у зв`язку з невиконанням першим відповідачем п.п. 10.3.6.6.-10.3.6.8 кредитного договору загальна непогашена заборгованість за сумами штрафу згідно п. 12.4 - 12.5 кредитного договору станом на 01.11,2020 року склала еквівалент 270 000,00 доларів США.

При цьому, як зазначає позивач за первісним позовом, станом на 01.11.2020 року загальна сума заборгованості Акціонерного товариства «Сумське НВО» перед позивачем за кредитним договором від 07.12.2012 року № 04-248 з додатковими угодами до нього №№ 1-25 складає 15421 614,11 дол. США, 39 407 075,97 грн та еквівалент 270 000,00 дол. США, з яких:

- заборгованість за основною сумою кредиту складає 8 773 588,04 дол. США;

- заборгованість за процентами за користування кредитом складає 6 648 026,07 дол. США;

- сума пені за порушення строків повернення основної суми кредиту та процентів за користування кредитом складає 39407 075,97 грн;

- заборгованість за сумою штрафу за порушення умов кредитного договору складає еквівалент 270 000,00 доларів США.

Щодо порушення другим відповідачем за первісним позовом умов договору поруки позивач за первісним позовом зазначає наступне.

Відповідно до п. 1.2 договору поруки поручитель відповідає перед банком за виконання зобов`язань в тому ж обсязі, що й боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, комісій, неустойки, витрат кредитор тощо.

Пункт 1.3 договору поруки та ч. 1 ст. 554 Цивільного кодексу України передбачають, що в разі порушення боржником зобов`язання, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, що означає право банку вимагати виконання зобов`язання в повному обсязі як від боржника і поручителя разом, так і від кожного з них окремо.

Згідно абз. 2 ч. 1 ст. 553 Цивільного кодексу України поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

Пунктом 3.1 договору поруки передбачено, що у разі порушення зобов`язання боржником (у тому числі невиконання та/або неналежного виконання Боржником Зобов`язання у строки, визначені договором(ами), з якого(их) випливає зобов`язання), поручитель зобов`язаний в перший день порушення боржником зобов`язання (або певної його частини) виконати таке зобов`язання (або певну його частину) незалежно від факту направлення йому кредитором відповідної вимоги. При цьому кредитор не зобов`язаний підтверджувати будь-яким чином факт порушення зобов`язання боржником. Порушення зобов`язання боржником буде достатньою для поручителя підставою виконати порушене зобов`язання (або певну його частину) без будь-яких застережень, умов чи вимог до кредитора про надання відповідної інформації чи документів.

Відповідно до п. 3.3. договору поруки, у разі порушення поручителем строків виконання зобов`язань за цим договором, кредитор має право вимагати, а поручитель за вимогою кредитора зобов`язаний в строк не пізніше 7 (семи) календарних днів з дати відправлення кредитором відповідного повідомлення-вимоги сплатити на користь кредитора пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, за кожен календарний день прострочення. Розрахунок пені здійснюється на суму простроченого виконанням платежу за весь час прострочення.

На виконання умов договору поруки та норм чинного законодавства України, 05.06.2020 року позивачем за первісним позовом надіслано на адресу другого відповідача за первісним позовом повідомлення щодо виконання зобов`язань за договором поруки № КНО-61.1.1/63/64/4, що підтверджується описом вкладення до цінного листа та фіскальним чеком.

Вищезазначене повідомлення отримано другим відповідачем 11.06.2020 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення.

Згідно п. 6.1 договору поруки в редакції додаткової угоди № 20 від 30.04.2020 року, порука за цим договором припиняється у разі виконання зобов`язання в повному обсязі або якщо протягом п`яти років з дня настання строку (терміну) виконання зобов`язання, зазначеного в п. 2.1 цього договору. Кредитор не пред`явить позову до поручителя та в інших випадках, передбачених чинним законодавством України.

Враховуючи вищезазначені обставини суд першої інстанції дійшов наступних висновків на підставі оцінки доказів та застосування норм чинного законодавства.

Щодо стягнення основного боргу за первісним позовом та вимог за зустрічним позовом суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України).

Згідно ст. 345 Господарського кодексу України кредитні операції полягають у розміщенні банками від свого імені, на власних умовах та на власний ризик залучених коштів юридичних осіб (позичальників) та громадян. Кредитними визнаються банківські операції, визначені як такі законом про банки і банківську діяльність. Кредитні відносини здійснюються на підставі кредитного договору, що укладається між кредитором і позичальником у письмовій формі. У кредитному договорі передбачаються мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, види забезпечення зобов`язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, обов`язки, права і відповідальність сторін щодо видачі та погашення кредиту.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1054 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За приписами ст.525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст.629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Позивач виконав свої договірні зобов`язання за кредитним договором належним чином та в повному обсязі надав у користування першого відповідача кредитні кошти. Зазначений факт повністю підтверджується матеріалами справи та не спростовується першим відповідачем.

Відповідно до ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Згідно ч. 1 ст. 1048 Цивільного кодексу України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Частиною 1 ст. 1049 Цивільного кодексу України визначено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок (ч. 3 ст. 1049 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 598 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом та припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених законом або договором, а згідно статті 599 ЦК України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Усупереч умов кредитного договору та приписів законодавства перший відповідач не повернув кредитні кошти у передбачений договором термін та не сплатив в повному обсязі проценти за користування кредитом у встановлений кредитним договором строк.

Відповідно до ст. 1050 Цивільного кодексу України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку, відповідно до ст.ст. 549-552 цього кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 Цивільного кодексу України.

Згідно ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов. визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

За змістом ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, зміна умов зобов`язання та сплата неустойки.

Відповідно до ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до доданого позивачем за первісним позовом до позовної заяви розрахунку розміру позовних вимог прострочена заборгованість першого відповідача за первісним позовом перед позивачем за первісним позовом за Кредитним договором станом на 01.11.2020 року становить 8 773 588,04 доларів США.

У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (ч.ч. 1, 2 ст. 554 Цивільного кодексу України).

Згідно ч. 1 ст. 543 Цивільного кодексу України у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.

В якості забезпечення виконання зобов`язань першого відповідача за первісним позовом перед позивачем за первісним позовом щодо повернення кредиту між позивачем за первісним позовом та Товариством з обмеженою відповідальністю «Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання» укладено договір поруки № 10-253 від 07.12.2012 року.

Відповідно до п. 1.2 договору поруки поручитель відповідає перед банком за виконання зобов`язань в тому ж обсязі, що й боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, комісій, неустойки, витрат кредитора, тощо.

Згідно п. 1.3 договору поруки та ч. 1 ст. 554 Цивільного кодексу України в разі порушення боржником зобов`язання, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, що означає право банку вимагати виконання зобов`язання в повному обсязі як від боржника і поручителя разом, так і від кожного з них окремо.

Відповідно до абз. 2 ч. 1 ст. 553 Цивільного кодексу України поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

Пунктом 3.1 договору поруки передбачено, що у разі порушення зобов`язання боржником (у тому числі невиконання та/або неналежного виконання боржником зобов`язання у строки, визначені договором(ами), з якого(их) випливає зобов`язання), поручитель зобов`язаний в перший день порушення боржником зобов`язання (або певної його частини) виконати таке зобов`язання (або певну його частину) незалежно від факту направлення йому кредитором відповідної вимоги. При цьому кредитор не зобов`язаний підтверджувати будь-яким чином факт порушення зобов`язання боржником. Порушення зобов`язання боржником буде достатньою для поручителя підставою виконати порушене Зобов`язання (або певну його частину) без будь-яких застережень, умов чи вимог до кредитора про надання відповідної інформації чи документів.

Відповідно до п. 3.3. договору поруки, у разі порушення поручителем строків виконання зобов`язань за цим договором, кредитор має право вимагати, а поручитель за вимогою кредитора зобов`язаний в строк не пізніше 7 (семи) календарних днів з дати відправлення кредитором відповідного повідомлення-вимоги сплатити на користь кредитора пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, за кожен календарний день прострочення. Розрахунок пені здійснюється на суму простроченого виконанням платежу за весь час прострочення.

Перший відповідач у відзиві проти первісного позову заперечував та зазначав, що при укладенні додаткових угод №№ 21-25 до Кредитного договору сторонами порушено порядок їх укладення (погодження), такі угоди не створюють юридичних наслідків, що передбачені ними, а тому є недійсними в силу вимог ст.ст. 203, 215 Цивільного кодексу України та ст. 70 Закону України «Про акціонерні товариства».

Також перший відповідач у відзиві на позов зазначає, що позивач за первісним позовом довідався про порушення свого права 02.07.2016 року, тому строк позовної давності щодо стягнення тіла кредиту в сумі 8773 588,04 доларів США сплив 02.07.2019 року.

Суд першої інстанції не погодився з доводами представника першого відповідача за первісним позовом щодо недійсності додаткових угод до кредитного договору та застосування строків позовної давності до вимог позивача за первісним позовом щодо стягнення з відповідачів тіла кредиту в сумі 8773 588,04 доларів США за кредитним договором, з огляду на наступне.

Відповідно до п. 13.1.3 статуту Акціонерного товариства «Сумське НВО» значним правочином товариства є будь-які договори, правочини чи операції, незалежно від ціни договору розміру правочину чи операції, що є їх предметом, якщо це стосується придбання або відчуження нерухомого майна, у тому числі земельних ділянок, які належать Товариству на праві власності або перебувають у його користуванні.

Згідно ст. 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

В силу ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання, в силу якого один суб`єкт зобов`язаний вчинити певну дію господарського характеру на користь іншого суб`єкта або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Господарські зобов`язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом (ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України).

Згідно ст. 638 Цивільного кодексу України істотними умовами договору є умови про предмет договору.

В силу ст.1054 Цивільного кодексу України предметом кредитного договору є зобов`язання Банку (фінансової установи) надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, тоді як у позичальника виникає зобов`язання щодо повернення кредит та сплати проценти.

Натомість, в силу ст. 4 Закону України «Про заставу» предметом застави є рухоме майно або майнові права за рахунок яких кредитор (заставодержатель) має право одержати задоволення у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою.

Отже, предмети кредитного договору та договорів застави є абсолютно різними та вони підпадають під різне нормативне регулювання.

Крім того, укладені між АТ «СМНВО» та АТ «ПУМБ» договори забезпечення мають різні предмети застави (застава рухомого майна та майнових прав).

За таких обставин, як зазначив суд першої інстанції, на відповідність ознакам «значного правочину» повинні оцінуватись кожен окремий правочин, а не сукупність кредитного з договорами забезпечення.

Відповідно до ч. 2 с. 70 Закону України «Про акціонерні товариства» (в редакції чинній на дату укладання додаткових угод), передбачено наступне, якщо ринкова вартість майна або послуг, що є предметом значного правочину, перевищує 25 відсотків вартості активів за даними останньої річної фінансової звітності акціонерного товариства, рішення про надання згоди на вчинення такого правочину приймається загальними зборами за поданням наглядової ради.

Згідно даних, оприлюднених на сайті Державної установи «Агентство з розвитку інфраструктури фондового ринку України» вартість активів Акціонерного товариства «Сумське НВО» станом на 31.12.2016 року становить 6 240 761 000,00 грн, 25 % від вказаної суми становить 1 560 190 250,00 грн.

Отже, ознакою за якою кожна окрема зі спірних додаткових угод № 21 - 25 до кредитного договору може підпадати під ознаки «значного правочину», для укладення якого необхідне прийняття рішення загальними зборами, може бути лише перевищення предметом відповідної окремої додаткової угоди суми в розмірі 1 560 190 250,00 грн.

Відповідно до умов кредитного договору № 04-248 від 07.12.2012 року, який було погоджено Акціонерним товариством «Сумське НВО» у встановленому статутом порядку, АТ «ПУМБ» взяв на себе зобов`язання надати Акціонерному товариству «СМНВО» кредит в розмірі 10 000 000, 00 доларів США зі сплатою процентів в розмірі 12,5 % річних. В той же час, предметом додаткових угод № 21-25 до кредитного договору № 04-248 від 07.02.2012 року є умови щодо зміни строку повернення кредитних коштів по тілу кредиту та процентам, графік повернення кредиту, зокрема:

Відповідно до умов додаткової угоди № 21 від 27.07.2016 року сторони дійшли згоди:

1) визначити дату повернення кредиту 01.11.2016 року;

2) визначити строк новий строк повернення нарахованих, до дати укладання цієї угоди процентів;

3) визначили суму комісії (1 722,22 доларів США) та графік її повернення;

4) визначили права та обов`язки сторін не пов`язані із грошовими зобов`язаннями;

5) визначили не застосовувати визначену договором пеню.

Відповідно до умов додаткової угоди № 22 від 30.11.2016 року сторони дійшли згоди:

1) визначити новий графік повернення кредиту;

2) визначити строк новий строк повернення частини нарахованих, до дати укладання цієї угоди процентів та процентів які будуть нараховані після укладання угоди;

3) визначити суму комісії (0,05 відсотків річних) та графік її повернення;

4) визначити права та обов`язки сторін не пов`язані із грошовими зобов`язаннями;

5) визначити не застосовувати визначену договором пеню.

Відповідно до умов додаткової угоди № 23 від 31.03.2017 року сторони дійшли згоди:

1) визначити новий графік повернення кредиту;

2) визначити не застосовувати визначений договором штраф;

3) визначити, новий строк сплати комісії за укладання угоди.

Відповідно до умов додаткової угоди № 37 від 30.06.2017 року сторони вирішили:

1) визначити новий графік повернення кредиту;

2) визначити права та обов`язки сторін не пов`язані із грошовими зобов`язаннями;

3) визначити, новий строк сплати комісії за укладання угоди.

Відповідно до умов додаткової угоди № 25 від 04.09.2017 року сторони вирішили:

1) визначити новий графік повернення кредиту;

2) визначити права та обов`язки сторін не пов`язані із грошовими зобов`язаннями;

3) визначити, новий строк сплати комісії за укладання угоди.

Ураховуючи, що отримання кредиту в розмірі 10 000 000, 00 доларів США та сплату процентів, було погоджено у встановленому статутом порядку, сума грошових зобов`язань, за окремими укладеними додатковими угодами № 21 від 27.07.2016 року, № 22 від 30.07.2016 року, № 23 від 31.03.2017 року, № 24 від 30.06.2017 року та № 25 від 04.09.2017 року до кредитного договору жодним чином не перевищує не тільки суму в розмірі 1 560 190 250, 00 грн, але не перевищує суму в розмірі 80 млн грн, яка є ознакою «значного правочину» відповідно до п. 13.1.1 статуту.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов висновку, що у розумінні ч. 2 ст. 70 Закону України «Про акціонерні товариства» та Статуту Акціонерного товариства «Сумське НВО» такі додаткові угоди не є «значними правочинами», для вчинення яких необхідне прийняття окремого рішення.

Відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Так, у даній справі не вирішується питання щодо дійсності чи недійсності укладених між позивачем за первісним позовом та першим відповідачем за первісним позовом додаткових угод до кредитного договору.

Згідно п. 1.1 кредитного договору, перший відповідач за первісним позовом зобов`язався прийняти кредит, використати його за цільовим призначенням, сплатити плату за кредит та повернути банку кредит в повному обсязі в порядку та у строки, обумовлені договором.

Як вбачається із додаткової угоди № 25 від 04.09.2017 року до кредитного договору, сторони дійшли згоди, що датою повернення кредиту, і відповідно процентів за кредитом, є 04.12.2017 року.

При цьому, 30.11.2016 року протоколом № 30/11-2016 засідання Наглядової ради ПАТ «СМНВО» прийнято рішення про укладення додаткових угод до кредитного договору та надано повноваження генеральному директору Товариства на підписання всіх необхідних документів.

Водночас, Наглядовою радою АТ «СМНВО» вирішено узгодити укладення між Акціонерним товариством «СМНВО» та банком додаткових угод до кредитного договору про продовження строків повернення кредиту до 01.11.2019 року та уповноважено на це генерального директора Акціонерного товариства «СМНВО».

Отже, рішення про продовження строку кредитування прийнято компетентним органом Акціонерного товариства «СМНВО», а саме Наглядовою радою АТ «СМНВО».

Крім наведеного Акціонерне товариство «СМНВО» у продовж тривалого часу після укладення оспорюваних правочинів вчиняло дії, спрямовані на їх виконання та визнавало заборгованість за кредитним договором, зокрема:

- здійснювало оплату процентів за користування кредитом;

- визнавало наявність кредитної заборгованості та необхідність її погашення у листах ПАТ «СМНВО» від 22.12.2017 року № 35-2/1005 та від 16.01.2019 року № 35-2/32;

- вчиняло подальші дії, направленні на обслуговування кредитного договору.

26.12.2017 року відбулося засідання Наглядової ради ПАТ «СМНВО», відповідно до якого, Товариство погодило прийняти рішення про укладення додаткових угод до кредитного договору та надано повноваження генеральному директору на підписання всіх необхідних документів, що підтверджується протоколом засідання Наглядової ради ПАТ «СМНВО» № 26/12-2017.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку, що перший відповідач за первісним позовом не тільки визнав борг за кредитним договором, а й продовжував його виконувати (сплачуючи проценти за кредитом) та вчиняв інші дії щодо заборгованості та обслуговування кредитного договору.

Відповідно до ст. 256 Цивільного кодексу України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно ст. 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України).

Оскільки з боку Боржника мало місце неналежне виконання своїх зобов`язань за кредитним договором, банком було прийнято рішення не продовжувати кредитування на другий період користування кредитом, у зв`язку з чим строк повернення кредиту настав 04.12.2017 року, а позичальник зобов`язаний був повернути всю суму заборгованості за кредитом 05.12.2017 року. Із первісним позовом банк звернувся до суду 10.11.2020 року, тобто в межах строку загальної позовної давності.

Отже твердження представника першого відповідача за первісним позовом про перевищення органами управління Акціонерного товариства «Сумське НВО» повноважень при прийнятті рішення про укладення оспорюваних додаткових угод є безпідставним, а посилання Акціонерного товариства «Сумське НВО» на пропуск Банком строку позовної давності щодо стягнення заборгованості за основною сумою кредиту є необгрутованим.

Щодо твердження скаржника (Товариства з обмеженою відповідальністю "Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання"), що додаткова угода №20 від 30.04.2020 року до договору поруки була укладена на забезпечення виконання АТ «Сумське НВО» зобов`язання, основні суттєві умови якого були визначені саме в додаткових угодах №21-25 до кредитного договору, а такі правочини в силу ч. 1 ст. 72 Закону України «Про акціонерні товариства» не створюють, змінюють чи припиняють цивільні права та обов`язки для акціонерного товариства - відповідно додаткова угода №20 від 30.04.2020 року до договору поруки, як правочин, не була спрямована на реальне настання правових наслідків, що обумовлені нею, що є підставою для визнання правочину недійсним, колегія суддів відзначає наступне.

Відповідно до ст. 553 Цивільного кодексу України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання частково або у повному обсязі. Поручителем може бути одна особа або кілька осіб.

Згідно ст. 554 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Особи, які за одним чи за декількома договорами поруки поручилися перед кредитором за виконання боржником одного і того самого зобов`язання, є солідарними боржниками і відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки.

Відповідно до п. 6.1 договору поруки в редакції додаткової угоди № 20 від 30.04.2020 року, порука за цим договором припиняється у разі виконання Зобов`язання в повному обсязі або якщо протягом п`яти років з дня настання строку (терміну) виконання Зобов`язання, зазначеного в п. 2.1 цього Договору. Кредитор не пред`явить позову до Поручителя та в інших випадках, передбачених чинним законодавством України.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно ч.ч. 2, 3 ст. 180 Господарського кодексу України передбачено, що господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов.

Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. При укладенні господарського договору сторони зобов`язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Відповідно до ч. 2 ст. 207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

Отже укладення договору відбувається шляхом складання одного документу - під назвою договір, що посвідчує волевиявлення його сторін щодо досягнення ними згоди з усіх істотних умов договору.

Підпис на договорі, відображає волевиявлення сторони, а печатка доказом їх дійсності.

Як вбачається із додаткової угоди № 20 від 30.04.2020 року до договору поруки № 10-253 від 07.12.2011 року та правильно встановлено судом першої інстанції, спірна угода має підписи уповноважених осіб та скріплена печатками заявника та банку.

Відповідно до ст. 203 Цивільного кодексу України досягнення сторонами згоди з усіх істотних умов може відбуватися лише у формі вільного волевиявлення.

Зміст правочину становлять права та обов`язки, про набуття, зміну або припинення яких учасники правочину домовилися. Зміст договору чи іншого правочину закріплюється у його статтях (пунктах).

Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ст. 203 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За змістом ст.ст. 626, 628 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 638 Цивільного кодексу України, яка кореспондується зі ст. 180 Господарського кодексу України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом - це одна із основних вимог його чинності. Формою правочину є спосіб вираження волі його сторін.

Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Статтею 547 Цивільного кодексу України встановлено, що правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі.

Спірна угода відповідає цим вимогам закону.

Зважаючи на відсутність в Цивільному кодексу України спеціальних норм стосовно істотних умов договору поруки, слід застосовувати ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України, яка дозволяє зробити висновок про те, що договір поруки можна вважати укладеним при узгодженні умови про предмет, якщо жодною із сторін не заявлено вимогу про умови, щодо яких необхідно досягти згоди.

Враховуючи вимоги чинного законодавства до істотних умов договорів, зокрема, і договорів поруки, в останньому мають бути зазначені:

- предмет договору;

- основне зобов`язання, яке забезпечується порукою;

- порядок виконання зобов`язання;

- зміст та обсяг відповідальності поручителя.

Як правильно встановлено судом першої інстанції, додаткова угода № 20 від 30.04.2020 року до договору поруки № 10-253 від 07.12.2012 року містить всі необхідні істотні умови, що визначені для договорів поруки, а саме:

- предмет договору;

- зобов`язання забезпечене порукою;

- порядок виконання зобов`язання;

- зміст та обсяг відповідальності поручителя та умови щодо прав поручителя при виконанні зобов`язання;

- умови щодо припинення поруки.

В силу припису ст. 204 Цивільного кодексу України правомірність правочину презюмується.

Фактичне досягнення сторонами згоди щодо всіх істотних умов договору поруки, незважаючи на те, що сторони визначили його, як «додаткову угоду» не виключає його правової природи, як дійсного та чинного правочину, внаслідок укладання якого між Акціонерним товариством «ПУМБ» та Tовариством з обмеженою відповідальністю «СМНВО», як правильно встановлено судом першої інстанції - виникло нове акцесорне зобов`язання.

З огляду на викладене, колегія суддів критично оцінює твердження скаржника (Товариства з обмеженою відповідальністю "Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання"), що суд першої інстанції дійшов невірного висновку щодо виникнення нового акцесорного зобов`язання, як безпідставне та таке, що спростовується висновками суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 627 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Пунктом 6 ч. 1 ст. 3 Цивільного кодексу України передбачено добросовісність як стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

У постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10.04.2019 року у справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18) розтлумачено застосування доктрини venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), що ґрунтується ще на римській максимі non concedit venire contra factum proprium (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі цієї доктрини лежить принцип добросовісності користування цивільними правами. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка особи, що не відповідає її попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

Принцип добросовісності - це загальноправовий принцип, який передбачає необхідність сумлінної та чесної поведінки суб`єктів при виконанні своїх юридичних обов`язків і здійсненні своїх суб`єктивних прав.

Добросовісність при реалізації прав і повноважень включає в себе неприпустимість зловживання правом, яка, виходячи із конституційних положень, означає, що здійснення прав та свобод людини не повинно порушувати права та свободи інших осіб.

Аналіз ч. 2 ст. 13 Цивільного кодексу України дає підстави для висновку, що недобросовісна поведінка особи, яка полягає у вчиненні дій, які можуть у майбутньому порушити права інших осіб, є формою зловживання правом.

Формулювання "зловживання правом" необхідно розуміти як суперечність, оскільки якщо особа користується власним правом, то його дія дозволена, а якщо вона не дозволена, то саме тому відбувається вихід за межі свого права та дію без права, "injuria". Сутність зловживання правом полягає у вчиненні уповноваженою особою дій, які складають зміст відповідного суб`єктивного цивільного права, недобросовісно, в тому числі всупереч меті такого права.

Термін "зловживання правом" свідчить про те, що ця категорія стосується саме здійснення суб`єктивних цивільних прав, а не виконання обов`язків. Обов`язковою умовою кваліфікації дій особи як зловживання правом є встановлення факту вчинення дій, спрямованих на здійснення належного відповідній особі суб`єктивного цивільного права.

Заборона зловживання правом по суті випливає з якості рівнозваженості, закладеної такою засадою, як юридична рівність учасників цивільних правовідносин. Ця формула виражає втілення в цивільному праві принципів пропорційності, еквівалентності, справедливості під час реалізації суб`єктивних цивільних прав і виконання юридичних обов`язків.

Здійснення суб`єктивних цивільних прав повинно відбуватись у суворій відповідності до принципів правомірності здійснення суб`єктивних цивільних прав, автономії волі, принципів розумності і добросовісності. Їх сукупність є обов`язковою для застосування при здійсненні усіх без винятку суб`єктивних цивільних прав.

Дослідження питання про здійснення особою належного їй суб`єктивного матеріального права відповідно до його мети тісно пов`язане з аналізом фактичних дій суб`єкта на предмет дотримання вимоги добросовісності.

За змістом ст. 3 Цивільного кодексу України принципи справедливості, добросовісності та розумності є однією із фундаментальних засад цивільного права, спрямованою, у тому числі, на утвердження у правовій системі України принципу верховенства права. Законодавець, навівши у тексті Цивільного кодексу України зазначений принцип, установив у такий спосіб певну межу поведінки учасників цивільних правовідносин, тому кожен із них зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, у тому числі передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам та інтересам інших осіб. Цей принцип не є суто формальним, оскільки його недотримання призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту.

Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, Tовариство з обмеженою відповідальністю «СМНВО», укладаючи додаткову угоду № 20 від 30.04.2020 року до договору поруки № 10-253 від 07.12.2012 року, засвідчувало, що ознайомилось із кредитним договором № 04-248 від 07.12.2012 року та всіма додатковими угодами до нього та надало згоду на зміну зобов`язань.

При цьому, колегія суддів приймає до уваги, що протоколом № 29/04-2020 Наглядовою радою АТ «СМНВО» від 29.04.2020 року прийнято, зокрема, рішення про надання повноважень генеральному директору Товариства підписувати протокол загальних зборів Товариства з обмеженою відповідальністю «СМНВО» з питання щодо внесення змін в укладений раніше між Товариством з обмеженою відповідальністю «СМНВО» та Банком договір поруки № 10-253 від 07.12.2012 року; протоколом № 29/04-2020 загальних зборів учасників Товариства з обмеженою відповідальністю «СМНВО» від 29.04.2020 року вирішено, зокрема, питання укладення між Банком та Товариством додаткової угоди до договору поруки № 10-253 від 07.12.2012 року.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що Товариство з обмеженою відповідальністю «СМНВО», укладаючи додаткову угоду № 20 від 30.04.2020 року до договору поруки № 10-253 від 07.12.2012 року, виразило вільну та безумовну волю взяти на себе солідарне зобов`язання за виконання кредитного договору.

На підставі викладеного, враховуючи встановлений судом факт неналежного виконання першим відповідачем свого зобов`язання, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку щодо відмовив в задоволенні зустрічних позовних вимог.

Колегія суддів апеляційного господарського суду вважає інші посилання скаржника (Товариства з обмеженою відповідальністю «СМНВО»), викладені ним в апеляційній скарзі такими, що не можуть бути підставою для скасування прийнятого у справі рішення, наведені доводи скаржника не спростовують висновків суду першої інстанції щодо зустрічних позовних вимог.

Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції дійшов висновку щодо задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідачів в солідарному порядку заборгованості за кредитним договором в сумі 8 773 588,04 доларів США.

Щодо позовних вимог в частині стягнення пені по кредиту, суд першої інстанції дійшов наступного висновку.

Розрахунок пені здійснений позивачем за первісним позовом на суму простроченого виконанням боргового зобов`язання із урахуванням того, що:

- починаючи з 25.10.2019 року облікова ставка НБУ становить 15,5 % річних;

- починаючи з 13.12.2019 року облікова ставка НБУ становить 13,5 % річних;

починаючи з 31.01.2020 року облікова ставка НБУ становить 11,0 % річних.

Відповідно до розрахунку позивача за первісним позовом, сума пені за порушення строків повернення суми кредиту за період з 01.11.2019 року по 11.03.2020 року становить 26 142626,47 грн; сума пені за порушення строків сплати процентів за кредитом за період з 01.11.2019 року по 11.03.2020 року становить 13264 449,50 грн.

Згідно ст.ст. 230, 231 Господарського кодексу України штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання. У разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором.

Виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов`язання (ст. 546 Цивільного кодексу України).

Згідно ст. 547 Цивільного кодексу України правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання; пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Встановлене у ст. 547 Цивільного кодексу України правило має загальний та універсальний характер стосовно форми і правочинів із забезпечення виконання зобов`язання. На зазначені правочини поширюються вимоги ст. 207 Цивільного кодексу України, що встановлюють обов`язкову письмову форму.

У відповідності до ч. 1 ст. 548 Цивільного кодексу України, виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

З аналізу наведеної норми вбачається, що договором мають встановлюватися способи, які в змозі стимулювати виконання своїх зобов`язань належними сторонами. Воно може встановлюватися відповідно правочином у письмовій формі, випливати з чинного законодавства або ж із звичаїв ділового обороту.

Згідно із пунктом 12.1. кредитного договору у разі порушення позичальником строків виконання будь-якого з боргових зобов`язань позичальник зобов`язаний сплатити на користь банка пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, за кожен день прострочення. Розрахунок пені здійснюється на суму простроченого виконанням боргового зобов`язання за весь час прострочення.

Відповідно до вимог статей 1, 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань», платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 258 Цивільного кодексу України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано (ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України).

Згідно ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України встановлює саме строк, протягом якого може відбуватись нарахування штрафних санкцій, та надає право змінювати (збільшувати чи зменшувати) його сторонами.

Статтею 252 Цивільного кодексу України визначено, що строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.

У відповідності до ст. 256 Цивільного кодексу України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно ст. 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч. 1 ст. 258 Цивільного кодексу України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю.

Згідно п.1 ч. 2 ст. 258 Цивільного кодексу України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України).

Тобто, за висновком суду першої інстанції, для належного подовження періоду нарахування штрафних санкцій, сторони мають подовжити саме строк, тобто визначити його у відповідності до вимог ч. 1 ст. 252 Цивільного кодексу України.

Однак п. 12.1 Кредитного договору не встановлює будь-якого строку щодо нарахування штрафних санкцій.

Як встановлено судом першої інстанції, укладаючи кредитний договір сторони не подовжували строку нарахування штрафних санкцій, право на що передбачене ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України, а отже позивач не має право обраховувати штрафні санкції за період, що перевищує пів року з дати порушення Акціонерним товариством «Сумське НВО» зобов`язань.

Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 267 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Першим відповідачем за первісним позовом у відзиві заявлено про застосування судом строків позовної давності за позовними вимогами Акціонерного товариства «ПУМБ» щодо стягнення пені за порушення строків повернення кредиту в сумі 26 142 626,47 грн та за порушення строків сплати процентів в сумі 13264 449,50 грн.

Дослідивши доданий позивачем до позовної заяви розрахунок пені за порушення строків повернення суми кредиту, кінцева дата сплати якого згідно умов кредитного договору є 04.12.2017 року, судом першої інстанції було встановлено, що пеню за порушення строків повернення суми кредиту в сумі 26142 626,47 грн нараховано позивачем за первісним позовом за період з 01.11.2019 року по 11.03.2020 року, тобто з порушенням вимог ч.6 ст. 232 Господарського кодексу України щодо періоду нарахування пені та спеціальної позовної давності в один рік, встановленої п. 1 ч. 2 ст. 258 Цивільного кодексу України, про застосування якої заявлено відповідачем за первісним позовом у відзиві, у зв`язку з чим суд першої інстанції відмовив у задоволенні первісних позовних вимог в цій частині у зв`язку зі спливом спеціальної позовної давності.

Суд першої інстанції, дослідивши доданий позивачем до позовної заяви розрахунок пені за порушення строків сплати процентів за кредитом, встановив, що пеню в сумі 13 264 449,50 грн нараховано позивачем у межах строку спеціальної позовної давності, з огляду на триваючий характер нарахувань відсотків, розмір таких відсотків та сплату боржником відсотків після закінчення строку кредитування.

Щодо клопотання відповідача за первісним позовом про зменшення заявленого до стягнення позивачем за первісним позовом розміру нарахованої пені на 90 %, суд першої інстанції встановив наступне.

Так, в обґрунтування цієї заяви представник другого відповідача за первісним позовом, зокрема, вказав, що Акціонерне товариство «Сумське НВО» перебуває у надзвичайно складному фінансовому становищі, у зв`язку із збройною агресією РФ по відношенню до України товариство практично припинило постачання продукції власного виробництва до вказаної держави та будь-які господарські відносини з резидентами РФ, а отже втратило основний ринок збуту продукції.

Крім того, за твердженнями представника другого відповідача за первісним позовом, за даними звіту про фінансові результати за 2018 рік Акціонерне товариство «Сумське НВО» отримало чистий збиток на суму 2 157 985 000,00 грн, у 2017 році збиток дорівнював 1 116 083 000,00 грн, а у 2019 році отримано прибутку лише на суму 178 058 000,00 грн за рахунок вивільнення працівників та продажу основних фондів. За даними Звіту про фінансові результати за 2020 рік Акціонерне товариство «Сумське НВО» отримало збиток у сумі 3 691 939 000,00 грн. В рамках зведеного виконавчого провадження № 57084810 Відділом примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Сумській області накладено арешт на грошові кошти Акціонерного товариства «Сумське НВО» на загальну суму 208 217 784,00 грн (постанова від 17.07.2020 року). Постановою приватного виконавця Корольова М.А. від 15.12.2020 року накладено арешт на грошові кошти Акціонерного товариства «Сумське НВО» на загальну суму 7 795 724,58 грн. Постановою приватного виконавця Мукореза М.Л. від 18.06.2019 року накладено арешт на грошові кошти Акціонерного товариства «Сумське НВО» в межах суми 4 690 000,00 грн. Станом на 01.03.2020 року Акціонерне товариство «Сумське НВО» має заборгованість по заробітній платі в сумі 355.5 млн. грн, що підтверджується довідкою № 60/22 від 25.03.2021 року.

Перший відповідач за первісним позовом просив суд першої інстанції звернути увагу на те, що позивачем за первісним позовом внаслідок несвоєчасного виконання Акціонерним товариством «Сумське НВО» своїх грошових зобов`язань за договором не понесено жодних збитків. Позивачем за первісним позовом в межах заявлені вимоги про стягнення основної заборгованості в доларах США, курс якої зміцнюється впродовж останніх років, а отже, не відбувається знецінення відповідних грошових коштів. Акціонерне товариство «Сумське НВО» вважає, що розмір відсотків річних та неустойки, заявлених до стягнення значно перевищує розмір збитків, понесених позивачем за первісним позовом внаслідок несвоєчасного виконання першим відповідачем за первісним позовом зобов`язань за кредитним договором. Нарахована сума відсотків річних є значною в порівнянні із сумою заборгованості та складає 67,68 % від суми основної заборгованості, що не є співмірним з розміром невиконаного своєчасно зобов`язання, в той час як неустойка, як засіб розумного стимулювання виконання грошового зобов`язання, не повинна перетворюватись на несправедливо непомірний тягар для боржника та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором, з урахуванням фінансового стану обох суб`єктів господарювання (постанова Верховного Суду від 22.03.2018 року у справі № 911/1351/17).

Відповідно до ч. 3 ст. 551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Тлумачення ч. 3 ст. 551 Цивільного кодексу України свідчить, що в ній не передбачено вимог щодо обов`язкової наявності одночасно двох умов, а тому достатнім для зменшення неустойки може бути наявність лише однієї з них.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 15.02.2018 року у справі 467/1346/15-ц.

Вирішення питання про зменшення неустойки та розмір, до якого вона підлягає зменшенню, закон відносить на розсуд суду. Господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення пені. При застосуванні правил про зменшення неустойки суди не мають якогось усталеного механізму зменшення розміру неустойки, тому кожного разу потрібно оцінювати обставини та наслідки порушення зобов`язання на предмет наявності виняткових обставин на стороні боржника.

Згідно ч. 1 ст. 233 Господарського кодексу України у разі, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій; при цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Частиною 2 ст. 233 Господарського кодексу України встановлено, що у разі якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

В даній нормі під «іншими учасниками господарських відносин» слід розуміти третіх осіб, які не беруть участь в правовідносинах між боржником та кредитором, проте, наприклад, пов`язані з кредитором договірними відносинами.

Відповідно до ч. 3 ст. 509 Цивільного кодексу України загальними засадами цивільного законодавства та, водночас, засадами на яких має ґрунтуватися зобов`язання між сторонами є добросовісність, розумність і справедливість.

Інститут зменшення неустойки судом є ефективним механізмом забезпечення балансу інтересів сторін порушеного зобов`язання.

Неустойка має на меті стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не повинна перетворюватись на несправедливо непомірний тягар для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора (рішення Конституційного Суду від 11.07.2013 № 7-рп/2013).

Оцінивши наявні в матеріалах справи докази, суд першої інстанції дійшов висновку щодо зменшення розміру пені, що підлягає стягненню з відповідача за первісним позовом на 50 % від заявленої до стягнення суми.

Таким чином, враховуючи встановлений судом факт неналежного виконання відповідачем за первісним позовом зобов`язань щодо своєчасної сплати процентів за кредитом, з урахуванням висновку суду про можливість зменшення нарахованої неустойки на 50 %, задоволенню підлягають правомірні та обґрунтовані вимоги позивача за первісним позовом щодо стягнення з відповідача за первісним позовом пені за порушення строків сплати процентів за кредитом в сумі 6632 224,75 грн.

Щодо позовних вимог в частині стягнення штрафу суд першої інстанції дійшов наступних висновків.

Відповідно до п. 12.4. кредитного договору в редакції додаткової угоди № 8 від 07.07.2014 року, у випадку невиконання чи неналежного виконання з будь-яких підстав (в т.ч. форс-мажорного характеру) позичальником зобов`язання, встановленого п. 10.3.6.6. кредитного договору, позичальник зобов`язаний сплатити на користь банку за кожен випадок невиконання зазначеного зобов`язання штраф у розмірі 0,1 % від суми ліміту кредитування.

Штраф розраховується 20-го числа місяця, наступного за періодом дії зобов`язань, в якому було виявлено невиконання чи неналежне виконання зазначеного зобов`язання. Під терміном «Період дії зобов`язання» розуміється проміжок часу, яким є кожен місяць. Штраф повинен сплачуватися позичальником не пізніше 3 (трьох) банківських днів, наступним за 20 (двадцятим) числом розрахунку штрафу. Штраф сплачується позичальником у національній валюті України за офіційним курсом Національного банку України на день здійснення платежу.

Згідно п. 12.5. Кредитного договору в редакції додаткової угоди № 8 від 07.07.2014 року, у випадку невиконання чи неналежного виконання з будь-яких підстав позичальником зобов`язання, встановленого п. 10.3.6.7., п. 10.3.6.8. кредитного договору, позичальник зобов`язаний сплатити на користь Банку за кожен випадок невиконання зазначеного зобов`язання штраф у розмірі 0,05 % від суми ліміту кредитування.

Штраф розраховується 20-го числа місяця, наступного за періодом дії зобов`язань, у якому було виявлено невиконання чи неналежне виконання зазначеного зобов`язання. Під терміном «Період дії зобов`язання» розуміється проміжок часу, яким є кожні 3 (три) місяці. Штраф повинен сплачуватися Позичальником не пізніше 3 (трьох) банківських днів, наступним за 20 (двадцятим) числом розрахунку штрафу. Штраф сплачується позичальником у національній валюті України за офіційним курсом Національного банку України на день здійснення платежу.

Відповідно до п.п. 10.3.6.10, 10.3.6.8 кредитного договору в редакції додаткової угоди № 13 від 19.06.2015 року позичальник прийняв на себе виконання наступних обов`язків:

1) протягом строку дії цього договору, починаючи з 07.07.2014 року забезпечувати щоквартально надходження грошових коштів на всі поточні рахунки, відкриті позичальником в Банку в будь-якій валюті, в обсязі не менше частки Банку в портфелі кредитних зобов`язань позичальника (вираховується за формулою: кредитна заборгованість + надані гарантїї/контргарантії х 0,3). Розмір обсягу надходжень грошових коштів, починаючи з 07.07.2014 року визначається на 27-ий Календарний день місяця, наступного за звітним періодом, за курсом Національного Балку України або крос - курсом (в залежності від валюти кредитового обігу) на 07.07.2014 року.

2) протягом строку дії цього договору, починаючи з 07.07.2014 року забезпечувати щоквартально здійснення через Банк операцій з купівлі/обміну/продажу іноземної валюти позичальником в обсязі не менше частки Банку в портфелі кредитних зобов`язань позичальника (вираховується за формулою: кредитна заборгованість + надані гарантії/контргарсінтії х 0,3). Підрахунок обсягу здійснених Позичальником операцій з купівлі обміну продажу іноземної валюти, починаючи з 07.07.2014 року визначається на 27-ий Календарний день місяця, наступного за звітним періодом, за курсом Національного Банку України або крос-курсом (в залежності від валюти кредитового обігу) на 07.07.2014 року. Зазначений обов`язок набуває чинності з 07.07.2014 року.

Згідно із п. 10.3.6.6 кредитного договору позичальник прийняв на себе виконання наступних обов`язків: протягом строку дії цього договору здійснювати виплату заробітної плати та інших прирівняних до неї платежів працівника позичальника у кількості не менше 3000 співробітників через Банк за допомогою платіжних карток, емітованих Банком, на умовах викладених у відповідному договорі між сторонами.

Зазначений обов`язок набуває чинності після спливу 120 (сто двадцяти) календарних днів з дня укладення цього договору. Контроль виконання вказаного у цьому підпункті зобов`язання проводиться щомісячно на десятий банківський день місяця, наступного за звітним, на підставі даних про кількість випущених у Банку платіжних карток.

Позивачем на підставі вказаних положень кредитного договору заявлений до стягнення штраф на загальну суму 270 000,00 доларів США (еквівалент).

Відповідно до ч. 1 ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Згідно ч. 2 ст. 549 Цивільного кодексу України штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно викопаного зобов`язання.

За загальним правилом кваліфікуючою ознакою штрафу є, зокрема, обчислення у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання та має одноразовий характер нарахування.

При цьому, суд першої інстанції встановив, що як вбачається з розрахунку позивача за первісним позовом, ним здійснено нарахування штрафу за допущене порушення умов договору багаторазово, що суперечить самій суті штрафу та умовам п. 12.4 та 12.5 кредитного договору.

Крім того, нараховуючи штраф, позивач за первісним позовом не надає жодних доказів порушення першим відповідачем свої договірних зобов`язань (п.п. 10.3.6.10 -10.3.6.12 кредитного договору) на підставі чого, власне й нараховується штраф.

Тобто, за висновками суду першої інстанції, позивачем на підставі належних та допустимих доказів не доведені факти порушень АТ «Сумське НВО», які давали б право нараховувати неустойку у вигляді штрафу за п. 12.4 та 12.5. кредитного договору. Відтак, нарахування штрафу є безпідставним.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов висновку щодо відмовив в задоволенні первісних позовних вимог в частині стягнення 270 000,00 доларів США, й відповідно не вирішував питання щодо застосування до цих вимог про стягнення штрафу спливу строку спеціальної позовної давності та не розглядав клопотання про зменшення його розміру.

Щодо первісних позовних вимог в частині стягнення процентів за користування кредитом, судом першої інстанції встановлено наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 Цивільного кодексу України розмір і порядок отримання процентів за договором позики встановлюється договором. Правила ст. 1048 Цивільного кодексу України поширюються й на кредитний договір (п. 2 ст. 1054 Цивільного кодексу України).

Згідно ч. 1 ст. 526 та ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ч. 2 ст. 627 Цивільного кодексу України та ч. 4 ст.179 Господарського кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Цивільного кодексу України, з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною 1 ст. 628 Цивільного кодексу України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 Цивільного кодексу України).

Відповідно до п. 7.2.1. кредитного договору в редакції додаткової угоди № 8 від 07.07.2014 року процента ставка за користування кредитом становить 12,5 % річних.

Згідно п. 7.2.1.1., 7.2.2. кредитного договору в редакції додаткової угоди № 8 від 07.07.2014 року, у випадку невиконання чи неналежного виконання умов, встановлених п. 10.3.6.1., процента ставка за користування кредитом становить 13,5 % річних. Положення цього пункту договору мають поновлюваний характер і можуть застосовуватись протягом всього строку дії цього договору. Період нарахування процентів складає календарне число днів. Датою закінчення періоду нарахування процентів є перший Банківський день після 10 (десятого) числа (без його урахування) або день, що передує даті повернення Кредиту, а початком - дата надання Кредиту та/або перший Банківський день після 10 (десятого) числа (з його урахуванням).

Нараховані проценти повинні сплачуватися позичальником щомісячно не пізніше 1 (одного) банківського дня, наступного за 10 (десятим) числом кожного місяця (п. 7.2.4. кредитного договору в редакції додаткової угоди № 8 від 07.07.2014 року)

Відповідно до п. 7.2.3. кредитного договору в редакції додаткової угоди № 8 від 07.07.2014 року, проценти нараховуються щоденно на фактичну суму і за весь час користування кредитом.

Згідно розрахунку заборгованості першому відповідачу нараховано 6648 026,07 доларів США процентів за загальний період з 13.07.2015 року до 01.11.2020 року.

Так, первісним позивачем у позовних вимогах, зокрема зазначено, що за кредитним договором передбачено право банку нараховувати проценти протягом усього часу користування кредитом, і дія кредитного договору не припинилася через невиконання позичальником своїх зобов`язань, Банком нараховано проценти за користування кредитом до 01.11.2020 року, тобто відсотки нараховано як за правомірне, так й неправомірне (після закінчення строку кредитування) користування кредитом.

Щодо застосування строків позовної давності стосовно позовних вимог щодо стягнення процентів за користування кредитом в загальній сумі 1 202 688,37 доларів США, що обраховані за період з 13.07.2015 року по 01.07.2016 року, суд першої інстанції дійшов наступного висновку.

Як вбачається з матеріалів, Акціонерне товариство «Сумське НВО» продовжувало виконувати зобов`язання щодо сплати процентів за користування кредитом після укладення додаткових угод №№ 21-25 до кредитного договору та після закінчення строку кредитування, а саме:

- 11.01.2017 року здійснено часткову сплату нарахованих процентів по договору від 07.12.2012 року № 04-248 в сумі 26 042,00 доларів США;

- 13.02.2017 року здійснено часткову сплату нарахованих процентів по договору від 07.12.2012 року № 04-248 в сумі 26 042,00 доларів США;

- 29.03.2017 року здійснено часткову сплату нарахованих процентів по договору від 07.12.2012 року № 04-248 в сумі 26042,00 доларів США;

- 07.04.2017 року здійснено часткову сплату нарахованих процентів по договору від 07.12.2012 року № 04-248 в сумі 26042,00 доларів США;

- 30.05.2017 року здійснено часткову сплату нарахованих процентів по договору від 07.12.2012 року № 04-248 в сумі 26 042,00 доларів США;

- 22.06.2017 року здійснено часткову сплату нарахованих процентів по договору від 07.12.2012 року № 04-248 в сумі 26 042,00 доларів США;

- 28.07.2017 року здійснено часткову сплату нарахованих процентів по договору від 07.12.2012 року № 04-248 в сумі 26042,00 доларів США;

- 31.08.2017 року здійснено часткову сплату нарахованих процентів по договору від 07.12.2012 року № 04-248 в сумі 26 042,00 доларів США;

- 20.10.2017 року здійснено часткову сплату нарахованих процентів по договору від 07.12.2012 року № 04-248 в сумі 12500,00 доларів США;

- 31.10.2017 року здійснено часткову сплату нарахованих процентів по договору від 07.12.2012 року № 04-248 в сумі 13 541,88 доларів США;

- 27.11.2017 року здійснено часткову сплату нарахованих процентів по договору від 07.12.2012 року № 04-248 в сумі 15 625,00 доларів США;

- 26.12.2017 року здійснено часткову сплату нарахованих процентів по договору від 07.12.2012 року № 04-248 в сумі 31 250,00 доларів США;

- 15.02.2018 року здійснено часткову сплату нарахованих процентів по договору від 07.12.2012 року № 04-248 в сумі 31 251,00 доларів США;

- 02.05.2018 року здійснено часткову сплату нарахованих процентів по договору від 07.12.2012 року № 04-248 в сумі 18 750,00 доларів США.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 264 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Оскільки першим відповідачем за первісним позовом здійснено сплату частини процентів за користування кредитом 02.05.2018 року, то це свідчить як про визнання ним свого обов`язку щодо сплати відсотків, так й про визнання погодженого сторонами їх розміру (в тому числі поза межами строку кредитування у розмірі, визначеному договором).

Враховуючи викладене, строк звернення до суду із зазначеними вимогами в розумінні ч.1 ст. 264 Цивільного кодексу України був перерваний щодо стягнення процентів за користування кредитом, й тому спливає 02.05.2021 року. Із позовом позивач за первісним позовом звернувся до суду 10.11.2020 року, тобто в межах строку позовної давності, встановленого вимогами ст.ст. 251, 261 Цивільного кодексу України.

Суд першої інстанції здійснений позивачем за первісним позовом розрахунок процентів річних прийняв як арифметично вірний та такий, що відповідає матеріалам справи.

Виходячи з вищезазначених обставин сплати першим відповідачем відсотків поза межами кредитування у встановленому в договорі розмірі та принципу jura novit curia ("суд знає закони"), суд першої інстанції при розгляді даної справи не прийняв заперечення стосовно того, що позивач за первісним позовом щодо нарахування відсотків річних за період поза межами строку кредитування додатково не обґрунтовував відповідні вимоги конкретним посиланням на ст. 625 Цивільного кодексу України.

Так, суди, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини. Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору. Саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.

Аналогічна правова позиція міститься у правових висновках, викладених у постановах Великої Палати Верховного від 04.12.2019 року справа № 917/1739/17, від 26.06.2019 року справа № 587/430/16-ц, від 12.06.2019 року справа № 487/10128/14-ц, від 11.09.2019 року справа № 487/10132/14-ц, від 04.09.2019 року справа № 265/6582/16-ц.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції, розглянувши позовні вимоги щодо стягнення процентів річних, визнав їх обґрунтованими, правомірними та такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а тому враховуючи, що скаржником оскаржується рішення за первісним позовом лише в частині нарахування процентів за користування кредитними коштами в сумі 10000 доларів США, в частині первісних позовних вимог щодо стягнення основної заборгованості, пені, штрафу та процентів за користування кредитними коштами в сумі 6 638 026,07 доларів США спірне рішення Господарського суду Сумської області від 07.02.2023 року у справі №920/1143/20 колегією суддів на предмет законності та обґрунтованості не перевіряється.

Щодо нарахування процентів за користування кредитними коштами в сумі 10000 доларів США, колегія суддів відзначає наступне.

Так, до розглядуваного питання услід дотримуватися сталених правових позицій Великої Палати Верховного Суду щодо принципового розмежування «процентів за правомірне користування кредитом» (регулятивні відносини, які підпорядковані ст.ст.1048, 1054 Цивільного кодексу України) та «процентів за неправомірне користування кредитом» (охоронні відносини, підпорядковані ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України), які (правові позиції) встановлені, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 року у справі №444/9519/19, від 04.07.2018 року у справі №310/11534/19-ц, від 29.05.2018 року у справі №910/1238/17 тощо.

Наразі імперативність застосування до розглядуваних відносин приписів ч.2 ст. 625 Цивільного кодексу України, що визначають можливість нарахування процентів за період прострочення як міри відповідальності, унеможливлює лише зміну сторонами договору природи цих процентів на «проценти за правомірне користування кредитом», передбачені ст.ст. 1048, 1054 Цивільного кодексу України. Цей висновок узгоджується із правовою позицією, наведеною у п.6.28 Постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.02.2020 року у справі №912/1120/16.

Згідно ч. 1 ст. 1048 та ч. 1 ст. 1054 Цивільного кодексу України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюється договором. Отже, припис абз. 2 ч. 1 ст. 1048 Цивільного кодексу України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Відповідні висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 року №14-154цс18 та від 31.10.2018 року №202/4494/16-ц.

Водночас, колегія суддів приймає до уваги, що умовами кредитного договору не було передбачено умов щодо надання позивачу права на стягнення відсотків річних за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання згідно ст. 625 Цивільного кодексу України у збільшеному розмірі, а позивач не просив стягнути відповідну суму в якості відповідальності саме по ст. 625 Цивільного кодексу України.

Як вбачається з матеріалів справи, нараховані та заявлені до стягнення кошти в розмірі 10000 доларів США по даній справі не є процентами за ст. 625 Цивільного кодексу України, а є процентами за користування кредитом згідно ст. 1048 та 1054 Цивільного кодексу України.

Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із ч. 2 ст. 1050 Цивільного кодексу України. (вказано правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.04.2023 року у справі №910/4518/16), у зв`язку з чим колегія суддів вважає за можливе змінити резолютивну частину оскаржуваного рішення в цій частині, зокрема, щодо безпідставного нарахування відсотків за користування кредитом в сумі 10000 доларів США після закінчення строку кредитування.

У цьому контексті апеляційний суд погоджується із слушністю посилань скаржника (Акціонерного товариства "Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання") на постанову Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 року у справі №910/1238/17, де розглядалося подібне питання.

Суд першої інстанції, клопотання представника відповідача за первісним позовом щодо зменшення розміру річних до суми 869 794,55 доларів США, наведене у заяві від 17.10.2022 б/н (вх. № 4890/22 від 17.10.2022 року) залишив без задоволення, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 3 ст. 551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Беручи до уваги те, що наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді процентів річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника. Заходи відповідальності за порушення грошового зобов`язання та неустойка (пеня) є різними правовими інститутами, обмеження можливості одночасного застосування яких законом не встановлена.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 06.06.2012 року у справі № 6-49цс12, від 30 жовтня 2013 року у справі № 6-59цс13).

Згідно з ст. 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права.

Так, рішеннями ЄСПЛ у справах „DomboBeheerB.V. v. theNetherlands" від 27.10.1993 (п. 33), та „Ankerlv. Switzerland" від 23.10.1996 (п. 38) встановлено, що принцип рівності сторін у процесі - у розумінні „справедливого балансу" між сторонами - вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони. Рівність засобів включає: розумну можливість представляти справу в умовах, що не ставлять одну сторону в суттєво менш сприятливе ніж іншу сторону; фактичну змагальність; процесуальну рівність; дослідження доказів, законність методів одержання доказів; мотивування рішень.

Крім того, принцип змагальності тісно пов`язаний з принципом рівності, тоді як рівноправність сторін - один із необхідних елементів принципу змагальності, „без якого змагальність як принцип не існує". Рівноправність сторін є суттю змагальності, бо тільки через рівні можливості сторін можлива реалізація принципу змагальності.

Відповідно до п.6 ч.1 ст.3 Цивільного кодексу України справедливість, добросовісність та розумність є загальними засадами цивільного законодавства.

Тлумачення названих положень Цивільного кодексу України свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, виявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії.

Добросовісність - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Тобто, цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які вправі розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, яка відповідатиме зазначеним критеріям і уявленням про честь та совість.

Подібна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 11.11.2021 року у справі №910/8482/18 (910/4866/21).

З огляду на викладене та враховуючи, що Акціонерним товариством "Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання" рішення Господарського суду Сумської області оскаржено лише в частині нарахування процентів в сумі 10000 доларів США, колегія суддів не дає оцінку запереченням скаржника викладеним у апеляційній скарзі щодо первісних позовних вимог, окрім оскаржуваної частини.

Відповідно до ст. 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно ч. 1 ст. 277 Господарського процесуального кодексу України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на викладене, Північний апеляційний господарський суд дійшов висновку, що доводи скаржника (відповідача 1), зокрема, щодо порушення судом першої інстанції норм матеріального права знайшли своє підтвердження під час розгляду справи в апеляційному порядку, у зв`язку з чим оскаржене рішення в частині стягнення процентів за користування кредитними коштами - підлягає зміні.

Загальні правила розподілу судових витрат визначені у ч. 4 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України. Згідно з цією нормою судові витрати розподіляються за результатами розгляду спору.

Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 275, 276, 277 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання" на рішення Господарського суду Сумської області від 07.02.2023 року у справі №920/1143/20 залишити без задоволення.

2. Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання" на рішення Господарського суду Сумської області від 07.02.2023 року у справі №920/1143/20 задовольнити частково.

3. Рішення Господарського суду Сумської області від 07.02.2023 року у справі №920/1143/20 змінити в частині стягнення процентів за користування кредитом, виклавши п.2 резолютивної частини рішення в наступній редакції:

Стягнути з Акціонерного товариства "Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання" (40004, Сумська область, м. Суми, вул. Горького, буд. 58, ідентифікаційний код 05747991) та солідарного з ним боржника - Товариства з обмеженою відповідальністю "Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання" (40004, Сумська область, м. Суми, вул. Горького, буд. 58, ідентифікаційний код 34013028), на користь Акціонерного товариства "Перший Український міжнародний банк" (04070, м. Київ, вул. Андріївська, 4, ідентифікаційний код 14282829) заборгованість за кредитним договором № 04-248 від 07.12.2012 з додатковими угодами до нього №№ 1-25 та договором поруки № 10-253 від 07.12.2012 з додатковими угодами до нього №№ 1-20 станом на 01.11.2020 включно в наступному розмірі: 8 773 588,04 доларів США (вісім мільйонів сімсот сімдесят три тисячі п`ятсот вісімдесят вісім доларів 04 центи США) - заборгованості за основною сумою кредиту, 6 638 026,07 доларів США (шість мільйонів шістсот тридцять вісім тисяч двадцять шість доларів 07 центів США) - заборгованість за процентами за користування кредитом, 6 632 224,75 грн (шість мільйонів шістсот тридцять дві тисячі двісті двадцять чотири гривні 75 копійок) - пені за порушення сплати відсотків за кредитом.

В решті рішення залишити без змін.

4. Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання" покласти на останнього.

5. Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції за апеляційною скаргою Приватного Акціонерного товариства "Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання" покласти на позивача.

Стягнути з Акціонерного товариства "Перший Український міжнародний банк" (вул. Андріївська, 4, м. Київ, 04070, ) на користь Акціонерного товариства "Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання" (вул. Горького, 58, м. Суми, 40004, ) 6336,25 грн (шість тисяч триста тридцять шість гривен 25 копійок) судового збору за розгляд справи в суді апеляційної інстанції.

6. Видачу наказу доручити Господарському суду Сумської області.

7. Матеріали справи №920/1143/20 повернути до Господарського суду Сумської області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у випадках, передбачених ст. 286 - 291 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя В.В. Сулім

Судді А.Г. Майданевич

Б.О. Ткаченко

Дата складення повного тексту 12.06.2023 року.