номер провадження справи 27/151/23
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.06.2023 Справа № 908/1207/23

м.Запоріжжя Запорізької області

Господарський суд Запорізької області у складі судді Дроздової Світлани Сергіївни, при секретарі судового засіданні Хрипко О.О., розглянувши матеріали справи

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю МАНКІ БРАЗЕРЗ (69035 м. Запоріжжя, пр. Маяковського, буд. 11, оф. 7, ідентифікаційний номер юридичної особи 43741413)

до відповідача: Фізичної особи-підприємця Банчик Антона Ігоровича ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 )

про стягнення 14 832 грн 00 коп.

за участю

представника позивача: Сухорукова Н.М., ордер АР № 1118277 від 03.04.2023

представників відповідача: Антонець І.В., ордер АР № 1122959 від 01.05.2023

СУТЬ СПОРУ:

Товариство з обмеженою відповідальністю МАНКІ БРАЗЕРЗ звернулося до суду з позовною заявою про стягнення з Фізичної особи-підприємця Банчик Антона Ігоровича 14 832 грн 00 коп. заборгованості з витрат на комунальні послуги.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13.04.2023 позовні матеріали № 908/1207/23 передано на розгляд судді Дроздовій С.С.

Ухвалою суду від 18.04.2022 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі № 908/1207/23. Присвоєно справі номер провадження 27/151/23. Розгляд справи призначено за правилами спрощеного позовного провадження. Судове засідання призначено на 17.05.2023.

02.05.2023 від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого останній заперечив проти задоволення позовних вимог, в зв`язку з недоведеністю належними та допустимими доказами фактів надання позивачем безпосередньо і саме відповідачу експлуатаційних послуг за період з листопада 2021 у розмірі 1175 грн та фактів надання комунальних послуг за листопад 2021 у розмірі 13657 грн та щоб підтверджували їх склад, обсяг і вартість, акти приймання-передачі наданих послуг за відповідний період, докази зняття показників засобів обліку, виставлені постачальником рахунки за надані спірні послуги саме відповідачу, обґрунтовані розрахунки обсягу і вартості наданих послуг за договором тощо.

15.05.2023 від позивача надійшла відповідь на відзив, відповідно до якої останній посилаючись на п. 4.7 Договору вказав, що сторонами узгоджено обов`язкову оплату комунальних платежів, а також те, що надання суборендарю первинної документації орендарем для підтвердження розміру комунальних платежів договором не передбачено.

17.05.2023 від відповідача надійшли письмові заперечення, відповідно до яких останній зазначив, що для встановлення розміру обов`язку відповідача з компенсації позивачу витрат на комунальні послуги визначальним є не факт користування нерухомим майном, про що зазначає позивач, а факт споживання відповідної послуги та її розмір. Складений позивачем в односторонньому порядку рахунок на відшкодування комунальних послуг не є належним доказом споживання відповідачем таких послуг.

В засіданні суду 17.05.2023 оголошувалась перерва на 12.06.2023.

12.06.2023 представник позивача надав додаткові пояснення, відповідно до яких останній зазначив, що 01.11.2021 сторони підписали додаткову угоду від 01.11.2021 до Договору оренди, в якій дійшли згоди, що орендна плата за листопад 2021 зменшена з 10000 грн до 3700 грн. Додаткові угоди підписані представниками сторін та скріплені відповідними печатками та фактично підтверджують користування майном.

У судовому засіданні 12.06.2023 справу розглянуто, оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Відповідно до ст. 222 Господарського процесуального кодексу України здійснювалося повне фіксування судового засідання з допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Запис розгляду судової справи здійснюється за допомогою технічних засобів, а саме на комплексі Акорд.

Суддею оголошено, яка справа розглядається, склад суду, та права у тому числі право заявляти відводи.

Відводів складу суду не заявлено.

Представник позивача в судовому засіданні 12.06.2023 підтримав позовні вимоги, просив суд позов задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні 12.06.2023 заперечив проти позову.

Заслухавши представників позивача та відповідача, дослідивши докази, суд вийшов з нарадчої кімнати та згідно ст. 240 Господарського процесуального кодексу України оголосив вступну та резолютивну частини рішення, повідомив строк виготовлення повного тексту рішення та роз`яснив порядок і строк його оскарження.

Розглянувши матеріали справи та оцінивши надані докази, вислухавши пояснення представників позивача та відповідача, суд

УСТАНОВИВ:

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, способами захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, способами захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права.

З огляду на статтю 509 Цивільного кодексу України вбачається, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 ЦК України.

У відповідності до пункту 1 частини 2 статті 1 Цивільного кодексу України договір є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків. Цивільні права і обов`язки виникають як з передбачених законом договорів, так і з договорів, не передбачених законом, але таких, що йому не суперечать.

Договір це категорія цивільного права, яка визначається як домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. До зобов`язань, що виникають з договорів, застосовуються загальні положення про зобов`язання, якщо інше не випливає із закону або самого договору. Як і будь-який право чин, він є вольовим актом, оскільки виражає спільну волю сторін, що втілюється у договорі. Змістом договору є, власне, ті умови, на яких сторони погоджуються виконувати договір, і вони мають дотримуватися взятих на себе зобов`язань.

У відповідності до статті 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

25 червня 2021 року Товариством з обмеженою відповідальністю «МАНКІ БРАЗЕРЗ» (Орендар) та Фізичною особою-підприємцем Банчиком Антоном Ігоровичем (Суборендар) укладено Договір суборенди нежитлового приміщення №25-06-2021-РЕК34а (Договір).

Відповідно до пункту 1.1 Договору, Орендар зобов`язується передати Суберендарю в тимчасове платне користування нежитлові кімнати №13, №14, №16, №17, №18, №19, коридор №15 розташовані в нежитловому приміщенні підвалу 46 Літера А-4 за адресою: 69035, м. Запоріжжя, вул. Рекордна, буд. 34-А (Приміщення).

Пунктом 2.1 Договору встановлено, що приміщення передається Суборендарю на підставі акту приймання передачі, у якому вказується опис його технічного стану.

Відповідно до п. 4.7 Договору встановлено, що в орендну плату не входять витрати за комунальні послуги (вода, електроенергія, опалення, послуги утримання будинку і прибудинкової території, сигналізація, вивіз сміття, ліфту, охорони, тощо). Оплата зазначених платежів відшкодовується Орендарю Суборендарем на підставі виставлених рахунків, що підлягають безумовній оплаті.

Суборендар зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі сплачувати орендну плату, забезпечувальний платіж, інші платежі, передбачені Договором (п. 5.4.1 Договору).

Пунктом 11.1 Договору суборенди встановлено, що даний договір набуває чинності, починаючи з дати його підписання уповноваженими представниками сторін і діє до 24.06.2022 року, але в будь-якому випадку до повного виконання Сторонами своїх обов`язків за цим договором.

Позивач вказував на те, що 27.06.2021 на виконання вказаних пунктів Договору передав Суборендарю ключі від вказаного Приміщення та підписаний з боку Орендаря Акт приймання-передавання нежитлового приміщення, проте, до теперішнього часу Суборендарем вказаний Акт не підписаний та не повернутий Орендарю.

01.08.2021 сторони підписали додаткову угоду від 01.08.2021 року до договору суборенди, в якій дійшли згоди, що орендна плата за серпень 2021 р. зменшена з 10000,00 грн. до 8500,00 грн.

01.09.2021 сторони підписали додаткову угоду від 01.09.2021 року до договору суборенди, в якій дійшли згоди, що орендна плата за вересень 2021 р. зменшена з 10000,00 грн. до 5500,00 грн.

01.11.2021 сторони підписали додаткову угоду від 01.11.2021 року до договору суборенди, в якій дійшли згоди, що орендна плата за листопад 2021 р. зменшена з 10000,00 грн. до 3700,00 грн.

Позивач зазначав, що відповідач, в період користування приміщенням, не заперечував проти оплати орендної плати, що підтверджено перепискою між власником вказаного майна та відповідачем. Додаткові угоди підписані представниками сторін та скріплені відповідними печатками та фактично підтверджують користування Відповідачем майном. Крім того, Відповідач в серпні 2021 року та січні 2022 року здійснював оплати за користування майном, що підтверджено прибутково-касовим ордером №257 від 05.08.2021 р., на суму 10 000 грн. та прибутково-касовим ордером №327 від 12.01.2022 р., на суму 10 000 грн., чим, на переконання позивача, також підтвердив факт користування майном. Зазначені оплати здійснювались відповідачем у гривневому еквіваленті.

Позивач зазначав, що весь час коли Суборендар користувався майном він не заперечував, щодо технічного стану, та не передачі Орендарем майна.

Викладене вже встановлено рішенням Господарського суду Запорізької області від 12.07.2022 року, яким позов ТОВ «МАНКІ БРАЗЕРЗ» задоволено частково - стягнуто з Фізичної особи-підприємця Банчик Антона Ігоровича на користь позивача заборгованість з орендної плати в розмірі 19 700,00 грн. за період з 25.06.21 по листопад 2021 року.

Постановою Центрального апеляційного господарського суду від 01.11.2022 року Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Банчика Антона Ігоровича на рішення Господарського суду Запорізької області від 12.07.2022 р. у справі № 908/652/22 залишено без задоволення.

За результатами розгляду справи № 908/652/22 з Відповідача ФОП Банчика А.І. було стягнуто 19 700,00 грн., тобто заборгованість зі сплати орендної плати за період з 25.06.2021 по листопад 2021 року, проте витрати за комунальні послуги з відповідача не стягувались, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду із даною заявою.

Позивач вказав, що загальна заборгованість Відповідача з витрат за комунальні послуги за листопад 2021 року складає 14 832,00 грн, що і стало підставою для звернення до суду з даним позовом.

Згідно ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Підстави виникнення господарських зобов`язань визначені в ст. 174 ГК України. Зокрема, господарські зобов`язання можуть виникати:

з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать;

внаслідок заподіяння шкоди суб`єкту або суб`єктом господарювання, придбання або збереження майна суб`єкта або суб`єктом господарювання за рахунок іншої особи без достатніх на те підстав;

внаслідок подій, з якими закон пов`язує настання правових наслідків у сфері господарювання.

При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 175 ГК України, майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, що визначено ч. 2 ст. 175 ГК України.

Частинами 1-3 ст. 193 ГК України встановлено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК).

Згідно ст. 525 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зобов`язання, згідно ст. 526 ЦК України, має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом, ст. 525 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

За умовами ст. 96 ЦК України юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов`язаннями.

Відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 222 Господарського кодексу України, учасники господарських відносин, що порушили майнові права або законні інтереси інших суб`єктів, зобов`язані поновити їх, не чекаючи пред`явлення їм претензії чи звернення до суду.

З урахуванням вимог ст. 638 Цивільного кодексу України, сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору а відтак договір є укладеним.

Доказів розірвання Договору, у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, або визнання недійсним договору внаслідок недодержання сторонами в момент його вчинення вимог чинного законодавства України, сторонами у справі не надано. Не надано також і доказів того, що сторони відмовились від виконання договору в силу певних об`єктивних обставин.

Судом встановлено, що позивач виставив відповідачу рахунок на оплату № ЗП 000000206 від 30.11.2021 від 30.11.2021 на загальну суму 14832 грн, що складає: компенсація за спожиту електроенергію у листопаді 2021 року в розмірі 958,03 грн; компенсація за спожите водопостачання за листопад 2021 року в розмірі 24,17 грн.; компенсація експлуатаційних послуг у листопаді 2021 року в розмірі 1 175,00 грн.; компенсація за спожиту теплову енергію у листопаді 2021 року в розмірі 12 674,80 грн.

Згідно з ч. 1 ст. 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 903 цього ж кодексу якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

З матеріалів справи вбачається, що на підтвердження розміру заборгованості за спожиту електроенергію позивачем було надано наступні докази: Договір про постачання електричної енергії № 4993 від 03.05.2006 року. Додаток №12 до цього Договору, Додаткова угода 2006 року про внесення змін до Договору постачання електричної енергії №4993 від 03.05.2006 року, платіжне доручення №124 від 01.12.2021 року.

Як вбачається з Договору про постачання електричної енергії №4993 від 03.05.2006 року, він укладений між ПП Маловічко О.А. та ВАТ «Запоріжжяобленерго». Згідно платіжного доручення №124 від 01.12.2021 року, ОСОБА_1 перерахувала на рахунок ТОВ «Запоріжжяелектропостачання» 7071,04 грн. за електричну енергію.

На підтвердження розміру заборгованості за спожите водопостачання, позивач надав копію платіжного доручення №125 від 01.12.2021 року, з якого вбачається, що ОСОБА_1 перерахувала на розрахунковий рахунок КП «Водоканал» 241,68 грн. за водопостачання.

На підтвердження розміру заборгованості за спожиту теплову енергію позивачем надано копію рахунку за постачання теплової енергії №72200671 за листопад 2021 року та рахунок за надані послуги за договором №72200671 за березень 2022 року. При цьому доказів оплати даних сум подано не було.

На підтвердження розміру компенсації експлуатаційних послуг позивач жодних доказів не надав.

Правовідносини з надання/споживання/оплати комунальних послуг та послуг з утримання нерухомого майна мають розрахунково-фактичний характер, а виконання відповідного обов`язку - позадоговірний. Тобто, за відсутності доказів факту наданння/отриманння та розміру отриманої (спожитої) орендарем відповідної послуги обов`язок з її оплати не виникає.

Отже, для встановлення розміру цього обов`язку суборендаря нерухомого майна (вартості спожитих послуг) визначальним є не факт оренди конкретного нерухомого майна, а факт споживання відповідної послуги орендарем та її розмір.

А тому, за відсутності доказів на підтвердження розміру фактично спожитої у відповідному періоді послуги (послуг) у суборендаря не виникає обов`язку оплачувати ці послуги.

Відповідно до частини 1 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Отже, стверджуванні позивачем обставини щодо споживання відповідачем відповідних послуг в орендованому приміщенні на заявлену суму покладають на позивача тягар доказування (обов`язок довести) факту та розміру спожитих відповідачем відповідних послуг у заявлених у спірних правовідносинах періодах.

Відповідно до статті 73 ГПК України доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно з частинами першою, третьою статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц, Верховним Судом у постанові від 28.01.2021 у справі № 910/17743/18.

Відтак, позивачем у розумінні статтей 73, 74 ГПК України не доведено належними та допустимими доказами оплату позивачем комунальних послуг, а також не доведено обґрунтованість заявлених до стягнення сум комунальних послуг, зазначених в рахунку, та доказів їх оплати позивачем саме в такому розмірі, що заявлений до стягнення з відповідача.

Відповідно до статті 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були (аналогічний висновок викладений у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 25.06.2020 у справі № 924/233/18).

Статтею 86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування всіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язками, відносинами і залежностями. Таке з`ясування запобігає однобічності та забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Таким чином, суд дійшов висновку про недоведеність позивачем належними, допустимими та достатніми доказами правових підстав для стягнення з відповідача 14832 грн заборгованості за комунальні послуги.

Сам факт надсилання відповідачу рахунку за спірний період за відсутності доказів на підтвердження зобов`язань відповідача щодо їх оплати в заявленому розмірі не створює правових підстав для стягнення з відповідача спірної заборгованості.

За таких обставин суд ухвалив у задоволенні позовних вимог відмовити у зв`язку з їх недоведеністю.

Частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У рішенні Європейского суду з прав людини від 19.03.1997 р. (п. 40) по справі Горнсбі поти Греції зазначено: …Право на звернення до суду було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду однієї зі сторін. Важко уявити ситуацію, щоб пункт 1 статті 6 докладно описував процедурні Гарантії, що надаються сторонам цивільного судового процесу у провадженні, що є справедливим, відкритим і оперативним і не передбачив при цьому гарантій виконання судових рішень; тлумачення статті 6 як такої, що стосується виключно права на звернення до суду і проведення судового розгляду, могло б призвести до ситуацій, несумісних із принципом верховенства права, що його Договірні сторони зобов`язалися дотримуватися, коли вони ратифікували Конвенцію.

Відповідно до ст.ст. 7, 13 Господарського процесуального кодексу України правосуддя в господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх юридичних осіб незалежно від організаційно-правової форми, форми власності, підпорядкування, місцезнаходження, місця створення та реєстрації, законодавства, відповідно до якого створена юридична особа, та інших обставин. Судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ст.ст. 73, 77 ГПК України).

Рішення суду про задоволення позову може бути прийнято виключно у тому випадку, коли подані позивачем докази дозволять суду зробити чіткий, конкретний та безумовний висновок про обґрунтованість та законність вимог позивача.

Обов`язок доказування та подання доказів відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення.

Це стосується позивача, який мав довести наявність тих обставин, на підставі яких він звернувся до господарського суду з позовними вимогами.

За таких обставин, суд здійснивши у сукупності оцінку фактичних обставин справи та поданих доказів, не знайшов достатніх правових підстав для їх задоволення з тих підстав, які заявлено, тому у позові відмовляється у зв`язку з його необґрунтованістю та недоведеністю обставин, на які посилається позивач у справі.

В порядку ст. 129 ГПК України, судовий збір покладається на позивача.

Керуючись ст.ст. 42, 123, 129, 233, 238, 240, 241, 248, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю МАНКІ БРАЗЕРЗ до Фізичної особи-підприємця Банчика Антона Ігоровича відмовити.

Рішення оформлено та підписано 19.06.2023.

Суддя С.С. Дроздова

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення розміщено в Єдиному державному реєстрі судових рішень за веб-адресою у мережі Інтернет за посиланням: http://reyestr.court.gov.ua.