ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" червня 2023 р. Справа№ 920/977/22

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Яковлєва М.Л.

суддів: Тищенко А.І.

Шаптали Є.Ю.

за участю секретаря судового засідання: Гончаренка О.С.

за участю представників учасників справи згідно протоколу судового засідання від 14.06.2023 у справі №920/977/22 (в матеріалах справи)

розглянувши у відкритому судовому засіданні

матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Кава Сервіс Продакшн»

на рішення Господарського суду Сумської області від 20.03.2023, повний текст якого складений 27.03.2023

у справі № 920/977/22 (суддя Резніченко О.Ю.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Якобз Дау Егбертс Україна»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кава Сервіс Продакшн»

про стягнення 4 305 320,57 грн. та зобов`язання повернути обладнання

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2022 Товариство з обмеженою відповідальністю «Якобз Дау Егбертс Україна» звернулось до Господарського суду Сумської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кава Сервіс Продакшн», у якому просило:

- стягнути з відповідача заборгованість зі сплати орендної плати нарахованої за період з травня 2021 року по лютий 2022 року включно за умовами договору оренди обладнання №SL 1812-0022 від 02.01.2019 в сумі 3 117 167,59 грн., а також нарахованих за несвоєчасну її сплату пені в сумі 392 682,60 грн., 3 % річних в сумі 94 660,84 грн. та інфляційних витрат у розмірі 700 809,54 грн.;

- зобов`язання відповідача повернути позивачу все орендоване обладнання у кількості 399 одиниць загальною вартістю 7 018 608,73 грн., згідно з переліком наведеним у позовній заяві.

У обґрунтування позовних вимог позивач послався на те, що відповідач прийняті на себе за спірним договором зобов`язання зі сплати орендної плати виконував неналежним чином, чим допустив порушення п. 6.4 вказаного договору, у зв`язку з чим позивач, користуючись наданим йому спірним договором правом, припинив дію вказаного договору в односторонньому порядку (згідно з претензією № 12/09-22 від 12.09.2022), проте відповідач заборгованість не сплатив, а також не повернув позивачу передане за умовами спірного договору обладнання.

У відзиві на позов відповідач проти його задоволення заперечив, пославшись на те, що:

- невиконання ним договірних зобов`язань обумовлено форс-мажорними обставинами, а саме широкомасштабним військовим вторгненням Російської Федерації;

- станом на 24.02.2022 за умовами спірного договору у користуванні відповідача перебувало 399 одиниць обладнання, проте під час повномасштабної агресії Російської Федерації та проведення військових дій на територіях Харківської, Чернігівської та Сумської області було знищено 96 одиниць обладнання, а відтак на даний час у користуванні відповідача фактично знаходиться 304 одиниці обладнання, що унеможливлює виконання рішення суду в частині зобов`язання відповідача повернути позивачу все орендоване обладнання у кількості 399 одиниць;

- спірний договір припинив свою дію ще у липні 2021 року, так як позивач у претензії від 18.06.2021 №075 повідомив про дострокове припинення вказаного договору на підставі п. 8.4. такого договору. Тому позивач неправомірно нарахував відповідачу штрафні санкції, починаючи з 18.07.2021.

Рішенням Господарського суду Сумської області від 20.03.2023 у справі № 920/977/22 позовні вимоги задоволені повністю, до стягнення з відповідача на користь позивача присуджено 3 117 167,59 грн. основного боргу, 392 682,60 грн. пені, 94 660,84 грн. 3% річних, 700 809,54 грн. інфляційних втрат та 67 060,81 грн. витрат зі сплати судового збору, відповідача зобов`язано повернути позивачу орендоване обладнання у кількості 399 одиниць загальною вартістю 7 018 608,73 грн. згідно з переліком.

При розгляді спору сторін по суті суд першої інстанції, встановив, що матеріалами справи належним чином підтверджено факт невиконання відповідачем свого обов`язку по оплаті орендної плати в сумі 3 117 167,59 грн. нарахованої за період з травня 2021 року по лютий 2022 року включно за умовами договору оренди обладнання №SL 1812-0022 від 02.01.2019, з огляду на що позивач має право на стягнення такої плати, а також, нарахованих за прострочення виконання обов`язку по її оплаті, пені, 3 % річних та інфляційних втрат у визначених позивачем сумах.

Також, судом першої інстанції встановлено, що, з огляду на положення ч.ч. 1, 2 ст. 763 ЦК України та п.п. 8.4, 8.7, 8.9 спірного договору та враховуючи факт прострочення відповідачем сплати орендної плати понад 30 календарних днів, спірний договір припинив свою дію на 31 день після отримання відповідачем претензії позивача вих. № 12/09-22 від 12.09.2022, а обладнання, передача якого в орендне користування була предметом вказаного договору, відповідно, має бути повернуто відповідачем позивачу.

Суд першої інстанції визнав, що факти знищення 96 одиниць орендованого обладнання не підтверджені наявними у матеріалах справи доказами так:

- відповідач на підтвердження вказаного факту надає витяги із єдиного реєстру досудових розслідувань та протокол прийняття заяви про вчинення кримінального правопорушення, проте ці докази не можуть бути належними доказами знищення обладнання, тобто відповідачем не підтверджується належними доказами знищення орендованого обладнання;

- відповідач не наводить ані точної вказівки на місце, за яким певне обладнання було знищено, ані переліку знищеного обладнання (його назву з вказівкою на інвентаризаційний номер), ані обставини за якими обладнання було нібито знищено, та загалом не наводить жодних обставин та документів, які можуть довести факт знищення орендованого обладнання;

- надані позивачем витяги із єдиного реєстру досудових розслідувань датуються відповідно від « 06.07.22р.» та « 02.11.22р.», в свою чергу, протокол прийняття заяви про вчинення кримінального правопорушення датується « 17.06.22р». Тобто, протокол датується від « 17.06.22р», а один із витягів із єдиного реєстру досудових розслідувань датується відповідно від « 06.07.22р.». Отже фіксація обставини нібито знищення обладнання відбулась у червні-липні 2022 року, а вже у іншому витягу із єдиного реєстру досудових розслідувань вказується дата « 02.11.22р.», тобто, листопад 2022 року. Відповідно, є не зрозумілим та неясним, коли саме відбулось знищення обладнання, про яке повідомляє відповідач, яке саме обладнання було нібито знищене (зокрема, немає вказівки на інвентаризаційний номер, назву моделі та інші ідентифікуючі характеристики обладнання).

Також суд першої інстанції не прийняв до уваги твердження відповідача про те, що:

- невиконання зобов`язань зі сплати орендної плати пов`язано виключно з форс-мажорними обставинами, а саме військовою агресією Російської Федерації проти України, з посиланням на те, що відповідач не надав належних пояснень та аргументів щодо неможливості виконанням ним домовленостей щодо погашення заборгованості перед позивачем, а також жодним чином не обґрунтував існування конкретної форс-мажорної обставини (обставини непереборної сили), яка нібито унеможливлює виконання ним своїх грошових зобов`язань (які виникли до військової агресії), та не надав та не навів жодних належних доказів та документів, що підтверджували б існування форс-мажорної обставини по конкретному зобов`язанню;

- спірний договір припинив свою дію ще у липні 2021 року, так як після отримання претензії №075 від 18.06.2021 відповідач не повернув обладнання позивачу та продовжував ним користуватись, у зв`язку з чим позивач виставляв рахунки за користування обладнанням й надалі, а відповідач продовжував експлуатацію та використання вказаного обладнання, що свідчить про те, що через дії відповідача, фактично, спірний договір не було припинено станом на 31-й день від дня отримання претензії № 075 від 18.06.2021 (тобто станом на 19.07.2021), а було припинено саме 13.10.2021.

Ухвалою Господарського суду Сумської області від 04.04.2023 задоволено заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Якобз Дау Егбертс Україна» від 30.03.2023 (вх. №1165 від 03.04.2023) щодо заміни реквізитів відповідача, виправлено описку по тексту рішення Господарського суду Сумської області від 20.03.2023 по справі № 920/977/22, зазначивши назву та реквізити відповідача - Товариство з обмеженою відповідальністю «Кава Сервіс Продакшн» (вул. Січових стрільців, буд. 20, м. Дніпро, 49101, Код ).

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, Товариство з обмеженою відповідальністю «Кавова Сервісна Компанія» звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Сумської області від 20.03.2023 у справі № 920/977/22 в частині стягнення 392 682,60 грн. пені, 94 660,84 грн. 3% річних та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні вказаних позовних вимог, а в іншій частині вказане рішення залишити без змін.

У апеляційній скарзі апелянт зазначив про те, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення було неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки, що викладені в рішенні не відповідають обставинам справи в частині, що оскаржується.

У обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт послався на ті ж самі обставини, що й під час розгляду справи в суді першої інстанції, а саме на те, що:

- з огляду на те, що позивач претензією № 075 від 18.06.2021 повідомив відповідача про припинення спірного договору, такий договір являється припиненим на 31-й день від дня отримання претензії, тобто з 18.07.2021, а не з 13.10.2022, як зазначає суд в оскаржуваному рішенні;

- так як зобов`язання сторін спору за спірним договором вважаються припиненими з 18.07.2021, а не з 13.10.2022, неможливо визнати обґрунтованим задоволений місцевим господарським судом розмір штрафних санкцій, зокрема неустойки (пені) за загальний період з 25.06.2021 по 04.11.2022, так як цей розрахунок охоплює період після розірвання спірного договору та не враховує встановленого законодавством спеціального строку для стягнення пені один рік.

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07.04.2023, справу № 920/977/22 передано на розгляд колегії суддів у складі: Яковлєв М.Л. - головуючий суддя; судді: Тищенко А.І., Шаптала Є.Ю..

З огляду на те, що апеляційна скарга надійшла до Північного апеляційного господарського суду без матеріалів справи, що у даному випадку унеможливлює розгляд поданої апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність витребування матеріалів даної справи у суду першої інстанції та відкладення вирішення питань, пов`язаних з рухом апеляційної скарги, які визначені главою 1 розділу IV ГПК України, до надходження матеріалів справи.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 10.04.2023 витребувано у Господарського суду Сумської області матеріали справи № 920/977/22, а також відкладено вирішення питань, пов`язаних з рухом апеляційної скарги, до надходження матеріалів справи № 920/977/22.

11.04.2023 від Господарського суду Сумської області до Північного апеляційного господарського суду надійшли матеріали даної справи.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 18.04.2023 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Кавова Сервісна Компанія» на рішення Господарського суду Сумської області від 11.04.2023 у справі № 920/977/22 залишено без руху, апелянту надано строк для усунення її недоліків протягом десяти днів з дня вручення ухвали про залишення апеляційної скарги без руху, шляхом надання доказів сплати судового збору у розмірі 3 655,10 грн.

Також 18.04.2023 від позивача надійшли заперечення проти відкриття апеляційного провадження, які мотивовані тим, що:

- апелянтом, в порушення вимог законодавства, сплачено судовий збір у меншому розмірі;

- апелянтом змінено назву, адресу, директора та учасника, а відтак у апеляційній скарзі зазначені дані, які не відповідають дійсній інформації щодо апелянта, а апеляційна скарга підписана не уповноваженою особою.

28.04.2023 від Товариства з обмеженою відповідальністю «Кавова Сервісна Компанія» до Північного апеляційного господарського суду надійшла заява про усунення недоліків, до якої, зокрема, додані докази сплати судового збору у вказаному розмірі.

У період із 01.05.2023 по 09.05.2023 судді Яковлєв М.Л. та Шаптала Є.Ю. перебували у відпустці.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 11.05.2023 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Кавова Сервісна Компанія» на рішення Господарського суду Сумської області від 11.04.2023 у справі № 920/977/22, розгляд апеляційної скарги призначено на 14.06.2023 о 14:00 год.

19.05.2023 до суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому позивач, з посиланням на те, що суд першої інстанції цілком вірно встановив, що так як після отримання претензії №075 від 18.06.2021 відповідач не повернув обладнання позивачу та продовжував ним користуватись, у зв`язку з чим позивач виставляв рахунки за користування обладнанням й надалі, а відповідач продовжував його експлуатацію та використання, через дії відповідача, фактично, спірний договір не було припинено станом на 31-й день від дня отримання претензії № 075 від 18.06.2021 (тобто станом на 19.07.2021), а було припинено саме 13.10.2021, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення,а рішення суду першої інстанції - без змін.

Також у відзиві на апеляційну скаргу апелянт навів доводи аналогічні тим, які містились у запереченнях проти відкриття апеляційного провадження вичерпний аналіз яких було наведено судом першої інстанції в ухвалі від 11.05.2023. Окремо колегія суддів зауважує позивачу на тому, що оскарження рішення повністю або в певній частині є правом учасника судового процесу, а не оскарження рішення у певній частині не може свідчити про зловживання процесуальними правами.

12.06.2023 до суду від відповідача надійшло клопотання про відкладення (перенесення) розгляду справи, в якому відповідач просить відкласти розгляд справи на іншу визначену судом дату (після 01.07.2023).

Порадившись на місці, колегія суддів не зійшла підстав для задоволення поданого відповідачем клопотання з огляду на наступне.

За приписами ч. 11 ст. 270 ГПК України, яка встановлює порядок розгляду апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, стосовно якого немає відомостей щодо його повідомлення про дату, час і місце судового засідання, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки будуть визнані судом поважними.

Колегія суддів зауважує, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників учасників справи, а неможливість вирішення справи у відповідному судовому засіданні.

У поданому клопотанні відповідач не наводить жодних причин неможливості забезпечити явку представника у судове засіданні.

Відтак, колегія суддів в цьому випадку не визнає поважними причини неявки у судове засідання 14.06.2023 у цій справі уповноваженого представника відповідача.

Окрім того, відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 129 Конституції України однією із засад здійснення судочинства встановлено розумні строки розгляду справи судом.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, учасником якої є Україна, встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Порушення права на розгляд справи упродовж розумного строку було неодноразово предметом розгляду Європейським судом з прав людини у справах проти України.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінку сторін, предмет спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 згаданої Конвенції (рішення ЄСПЛ від 08.11.2005 у справі «Смірнова проти України», рішення ЄСПЛ від 27.04.2000 у справі «Фрідлендер проти Франції»). Роль національних судів полягає у швидкому та ефективному розгляді справ (рішення ЄСПЛ від 30.11.2006 у справі «Красношапка проти України»).

З огляду на викладене, колегія суддів вважає за можливе розглядати апеляційну скаргу в судовому засіданні 14.06.2023 за відсутності уповноваженого представника відповідача. Відсутність представника відповідача в цьому випадку не перешкоджає розгляду апеляційної скарги та не повинна заважати здійсненню правосуддя, оскільки процесуальну позицію відповідача викладено у апеляційній скарзі, а участь представників в судовому засіданні не була визнана обов`язковою.

Близька за змістом правова позиції щодо відсутності підстав для задоволення клопотання учасника справи про відкладення розгляду справи викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 19.07.2022 у справі № 910/11818/18.

Станом на 14.06.2023 до Північного апеляційного господарського суду інших відзивів на апеляційну скаргу та клопотань від учасників справи не надходило.

Відповідач представників в судове засіданні не направив, про причини неявки суду не повідомив.

Враховуючи належне повідомлення всіх учасників про час і місце судового розгляду апеляційної скарги, а також те, що явка представників учасників в судове засідання не визнана обов`язковою, колегія суддів дійшла висновку про розгляд апеляційної скарги у відсутність представників відповідача за наявними матеріалами апеляційного провадження.

Під час розгляду справи представник позивача проти задоволення апеляційної скарги заперечив, просив залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Згідно із ст.269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву, заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного судового рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення суду першої інстанції не підлягає скасуванню чи зміні, з наступних підстав.

02.01.2019 позивач (орендодавець) та відповідач (орендар) уклали договір оренди обладнання за № SL 1812-0022 (далі Договір), в п. 1.1 якого погодили, що на умовах цього Договору орендодавець зобов`язується передати, а орендар прийняти в строкове оплатне користування (оренду) автоматичні кавоварки та/або інше обладнання для приготування кавових напоїв (далі Обладнання), перелік якого сторони визначили у Додатку 1 до Договору.

Пунктом 2.2 Договору, сторони встановили, що факт передачі Обладнання орендарю підтверджується актами прийому-передачі обладнання в оренду, які підписуються особами з правом підпису або уповноваженими довіреністю представниками сторін. Акти прийому-передачі обладнання в оренду є невід`ємною частиною цього Договору.

З матеріалів справи слідує, що на виконання умов Договору:

- позивачем відповідачу було передано в оренду Обладнання у кількості 927 одиниць, а саме: за актом від 13.05.2019 передано 737 одиниць обладнання; за актом від 09.10.2019 - 20 одиниць обладнання; за актом від 13.11.2019 - 20 одиниць обладнання; за актом від 07.08.2019 - 30 одиниць обладнання; за актом від 02.09.2019 - 32 одиниці обладнання; за актом від 11.07.2019 - 30 одиниць обладнання; за актом від 06.06.2019 - 20 одиниць обладнання; за актом від 09.05.2019 - 10 одиниць обладнання; за актом від 02.05.2019 - 6 одиниць обладнання; за актом від 01.03.2019 - 20 одиниць обладнання; за актом від 02.02.2019 - 2 одиниці обладнання; за актом від 10.07.2019 - 28 одиниць обладнання; за актом від 13.02.2019 - 41 одиницю обладнання; за актом від 11.07.2019 - 1 одиницю обладнання;

- за час дії Договору частина Обладнання була викуплена орендарем/повернена орендодавцю, і станом на дату звернення позивача до суду з цим позовом кількість Обладнання, що продовжує знаходитись в оренді у Орендаря, становить 399 одиниць.

Вказане підтверджується відповідними актами приймання-передачі та не заперечується сторонами.

Згідно з п. 6.1. Договору орендна плата нараховується щомісячно, та є сумою орендної плати за оренду кожної одиниці Обладнання. Розмір щомісячної орендної плати за кожну окрему одиницю Обладнання узгоджений Сторонами у Додатку № 1 до Договору.

Сплата орендної плати за Обладнання, що передане в оренду за даним Договором здійснюється Орендарем щомісяця на підставі рахунку та Акту виконаних послуг, не пізніше 21 дня з дати виставлення рахунку (п. 6.4 Договору).

Відповідно до пункту 6.9. Договору, якщо орендар не надав протягом 7 календарних днів з дати отримання, підписаний орендарем Акт на послуги оренди або мотивованої відмови орендаря від підписання Актів, це означає прийняття Орендарем послуг без зауважень та факту підписання Актів з настанням відповідних зобов`язань.

З матеріалів справи слідує, що на виконання умов Договору позивач направляв відповідачу для підписання акти прийому-передачі виконаних робіт, які до серпня 2021 року відповідач підписував та повертав позивачу, а акти за період з вересня 2021 року по лютий 2022 року відповідач не підписав, не надавши при цьому будь-яких заперечень та/або зауважень щодо їх змісту.

У зв`язку з невиконанням зобов`язань щодо здійснення орендних платежів претензією №075 від 18.06.2021 позивач вимагав від відповідача сплатити суму боргу в розмірі 2 872 553,78 грн. та пеню за порушення умов оплати у розмірі 45 462,09 грн.

При цьому, починаючи з лютого 2022 року, будь-які виплати з боку Відповідача були припинені, сума заборгованості Відповідача суттєво зросла і станом на вересень 2022 року становила 3 117 167,59 грн.

Враховуючи викладені обставини, позивач звернувся до відповідача з претензією вих. № 12/09-22 від 12.09.2022, у якій: відповідно до пунктів 8.4, 8.7 Договору повідомив, що Договір є припиненим на 31 й день від дня отримання претензії; просив здійснити орендну плату за використання Обладнання за період до дати припинення Договору та повернути орендоване Обладнання у кількості 399 одиниць не пізніше, як в останній день оренди Обладнання, тобто не пізніше ніж на 31 день від дня отримання претензії.

Відповідач заборгованість на сплатив, Обладнання не повернув, з огляду на що позивач звернувся до суду з цим позовом у якому просив стягнути з відповідача заборгованість зі сплати орендної плати в сумі 3 117 167,59 грн. нарахованої за період з травня 2021 року по лютий 2022 року, а також нарахованих за несвоєчасну її сплату пені в сумі 392 682,60 грн., 3 % річних в сумі 94 660,84 грн. та інфляційних витрат у розмірі 700 809,54 грн. та зобов`язати відповідача повернути позивачу все орендоване обладнання у кількості 399 одиниць загальною вартістю 7 018 608,73 грн., згідно з переліком наведеним у позовній заяві.

Суд першої інстанції при розгляді позову:

- встановив, що матеріалами справи належним чином підтверджено факт невиконання відповідачем свого обов`язку по оплаті орендної плати в сумі 3 117 167,59 грн. нарахованої за період з травня 2021 року по лютий 2022 року включно за умовами Договору, з огляду на що позивач має право на стягнення такої плати, а також, нарахованих за прострочення виконання обов`язку по її оплаті, пені, 3 % річних та інфляційних втрат у визначених позивачем сумах;

- встановив, що, з огляду на положення ч.ч. 1, 2 ст. 763 ЦК України та п.п. 8.4, 8.7, 8.9 Договору та враховуючи факт прострочення відповідачем сплати орендної плати понад 30 календарних днів, Договір припинив свою дію на 31 день після отримання відповідачем претензії позивача вих. № 12/09-22 від 12.09.2022, а обладнання передача якого в орендне користування була предметом вказаного договору, відповідно, має бути повернуто відповідачем позивачу;

- визнав, що факти знищення 96 одиниць орендованого обладнання не підтверджені наявними у матеріалах справи; не прийняв до уваги посилання відповідача на те, невиконання зобов`язань зі сплати орендної плати пов`язано виключно з форс-мажорними обставинами, а саме військовою агресією Російської Федерації проти України та на те, що Договір припинив свою дію ще у липні 2021 року;

- позовні вимоги задовольнив у повному обсязі.

За приписами ч. 1 ст. 269 ГПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як слідує зі змісту апеляційної скарги, у цій справі рішення суду першої інстанції відповідачем оскаржується лише в частині задоволених позовних вимог про стягнення 392 682,60 грн. пені, 94 660,84 грн. 3% річних, а відтак, враховуючи, що рішення в частині задоволення позовних вимог про стягнення основного боргу в сумі 3 117 167,59 грн., інфляційних витрат у розмірі 700 809,54 грн., а також вимог про зобов`язання відповідача повернути позивачу все орендоване обладнання у кількості 399 одиниць загальною вартістю 7 018 608,73 грн., згідно з переліком наведеним у позовній заяві апелянтом не оскаржується, згідно з ч. 1 ст. 269 ГПК України в цих частинах рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку не переглядається.

При цьому колегія суддів зазначає про те, що при апеляційному перегляді не встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права щодо винесення судом першої інстанції рішення в частині задоволення позовних вимог про стягнення основного боргу в сумі 3 117 167,59 грн., інфляційних витрат у розмірі 700 809,54 грн., а також вимог про зобов`язання відповідача повернути позивачу все орендоване обладнання у кількості 399 одиниць загальною вартістю 7 018 608,73 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ч. 2 ст. 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 ЦК України.

Відповідно до ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори.

Відповідно до ч.1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з ч. 1 ст. 759 ЦК України за договором найму (оренди), до яких відноситься спірний Договір, наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Відповідно до ч. 1 ст. 283 ГК України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

За найм (оренду) майна з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму (п. 1 ч. 1 ст. 762 ЦК України).

Згідно зі ст.ст. 525, 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства; Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Відповідно до ч.1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до п. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно зі ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання, настають наслідки, передбачені договором або законом.

Пунктом 7.6 Договору визначено, що у випадку порушення строків виконання грошових зобов`язань, передбачених Договором, орендар сплачує орендодавцю суму боргу з урахуванням пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла в період прострочення за кожен день прострочення.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом.

Враховуючи, що матеріалами справи підтверджується факт невиконання відповідачем свого обов`язку щодо сплати орендної плати позивач має право як на стягнення такої плати, так і на стягнення нарахованих за прострочення виконання обов`язку по її оплаті, пені, 3 % річних та інфляційних втрат у визначених позивачем сумах.

Щодо тверджень відповідача про те, що Договір припинив свою дію ще у липні 2021 року, так як позивач у претензії №075 від 18.06.2021 повідомив про дострокове припинення Договору на підставі п. 8.4. Договору, слід зазначити таке.

Сторони мають право достроково припинити дію Договору, попередивши іншу сторону про дострокове припинення Договору за 30 календарних днів до обраної дати припинення Договору (п. 8.5 Договору).

У п. 8.4 Договору сторони погодились, що орендодавець має право достроково припинити (розірвати) Договір, серед іншого, у випадку, якщо орендар прострочив сплату орендної плати понад 30 календарних днів.

Дострокове припинення цього Договору з передбачених у п. 8.4 підстав не потребує додаткового укладення угоди про припинення Договору (п. 8.6 Договору).

При цьому п.п. 8.8, 8.10 Договору встановлений обов`язок відповідач після припинення дії Договору повернути позивачу Обладнання.

Як слідує з матеріалів справи, дійсно, претензією № 075 від 18.06.2021 позивач повідомив відповідача про припинення Договору на підставі пункту 8.4. Договору, а саме у зв`язку із простроченням оплати на понад 30 календарних днів.

Водночас з матеріалів справи слідує, що після направлення позивачем та отримання відповідачем претензії №075 від 18.06.2021 обидві сторони у правовідносинах щодо оренди Обладнання керувались саме умовами Договору та виконували його. Так, позивач з посиланням на Договір виставляв рахунки та акти, відповідач їх підписував (зокрема акти за липень та серпень 2021 року - примітка суду) та не висував жодних заперечень. При цьому відповідач не вчиняв дії щодо повернення позивачу Обладнання, а позивач не вимагав повернення Обладнання.

Слід зазначити і про те, що як позивач у претензії вих. № 12/09-22 від 12.09.2022, так і відповідач у листі від 12.09.2022 та відповіді на претензію від 12.10.2022 виходять з того, що Договір не припинив свою дію у липні 2021 року.

Відповідно частини 1 статті 764 ЦК, якщо наймач продовжує володіти та/або користуватися майном після закінчення строку договору найму, то, за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором.

Відповідно до постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 30.01.2020 по справі за № 904/1207/19: «Суть продовження договору оренди згідно зі статтею 764 Цивільного кодексу України полягає у тому, що орендар продовжує користуватися орендованим майном після закінчення строку оренди, а орендодавець, відповідно, не заперечує протягом одного місяця після закінчення строку договору у його поновленні. Відсутність такого заперечення може мати прояв у «мовчазній згоді» і у такому випадку орендар у силу закону може розраховувати, що договір оренди вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором».

З огляду на те, що сторонами після направлення позивачем відповідачу претензії №075 від 18.06.2021 вчинялись дії щодо виконання Договору, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що, фактично, Договір не було припинено станом на 31-й день від дня отримання претензії № 075 від 18.06.2021 (тобто станом на 19.07.2021), а було припинено саме 13.10.2022 на вимогу, викладену у претензії № 12/09-22 від 12.09.2022.

Щодо посилань відповідача на те, що невиконання зобов`язань зі сплати орендної плати пов`язано виключно з форс-мажорними обставинами, а саме військовою агресією Російської Федерації проти України, що підтверджується листом Торгово-промислової палати України вих. № 2024/02.0-7.1 від 28.02.2022, слід зазначити про таке.

Підстави звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання визначені ст. 617 ЦК України, згідно з якою особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили; не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов`язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов`язання, відсутність у боржника необхідних коштів.

Згідно з положеннями ст. 218 ГК України у разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності.

У розділі 10 Договору сторонами погоджено, що:

- сторона звільняється від відповідальності за повне або часткове невиконання зобов`язань за цим Договором, якщо це невиконання сталося внаслідок дії обставин непереборної сили, які виникли після укладення сторонами цього Договору, внаслідок обставин надзвичайного характеру, які сторони не могли передбачити або запобігти їм на момент укладення Договору. Обставинами непереборної сили визнаються, серед іншого, воєнні дії (п. 10.1);

- при настанні обставин, вказаних у п. 10.1 Договору, сторона, яка посилається на них, повинна негайно (але не пізніше 10 календарних днів з моменту настання таких обставин чи з моменту коли сторона дізналась чи могла дізнатися про їх настання) сповістити про них у письмовому вигляді іншу сторону. Повідомлення повинно містити дані про характер обставин, оцінку їх впливу на можливість виконання відповідною стороною своїх зобов`язань за цим Договором, а також підтверджуватись належним документом, виданим Торгово-промисловою палатою чи іншим уповноваженим органом, що підтверджує виникнення таких обставин (п. 10.2);

- якщо сторона не направить або несвоєчасно повідомлення вона втрачає право посилатись на такі обставини, які на підставу для звільнення її від відповідальності за невиконання/неналежне виконання своїх зобов`язань за Договором та зобов`язана відшкодувати другій стороні понесені нею збитки (п. 10.3).

Торгово-промисловою Палатою України 28.02.2022 розміщено офіційний лист № 2024/02.0-7.1, в якому зазначено, що у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, що стало підставою введення воєнного стану з 24 лютого 2022 року Торгово-промислова палата України підтверджує, що зазначені обставини з 24 лютого 2022 року до їх офіційного закінчення, є надзвичайними, невідворотними та об`єктивними обставинами для суб`єктів господарської діяльності по договору, окремим податковим та/чи іншим зобов`язанням/обов`язком, виконання яких настало згідно з умовами договору, контракту, угоди, законодавчих чи інших нормативних актів і виконання відповідно яких/-го стало неможливим у встановлений термін внаслідок настання таких форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили).

В той же час, відповідно до положень законодавства України, форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо). Тобто, існування форс-мажорних обставин нерозривно пов`язано з певним договором (угодою, контрактом тощо).

Окрім того, відповідно до розділу 3 пункту 3.3. Регламенту засвідчення Торгово-промисловою палатою України та регіональними торгово-промисловими палатами форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) (надалі - «Регламент»), сертифікат (у певних договорах, законодавчих і нормативних актах згадується також як висновок, довідка, підтвердження) про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) - документ, за затвердженими Президією ТПП України відповідними формами, який засвідчує настання форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), виданий ТПП України або регіональною торгово-промисловою палатою згідно з чинним законодавством, умовами договору (контракту, угоди тощо) та цим Регламентом.

Відповідно до розділу 6 пункту 6.2. Регламенту, форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) засвідчуються за зверненням суб`єктів господарської діяльності та фізичних осіб по кожному окремому договору, окремим податковим та/чи іншим зобов`язанням/обов`язком, виконання яких настало згідно з умовами договору, контракту, угоди, законодавчих чи інших нормативних актів і виконання яких стало неможливим через наявність зазначених обставин. До кожної окремої заяви додається окремий комплект документів.

Відповідно до ч. 1 ст. 14-1 Закону України: «Про торгово-промислові палати в Україні», торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю. Тобто видача іншого документу ані Регламентом, ані законодавством не передбачена.

Отже, як вірно встановлено судом першої інстанції, виходячи з положень чинного законодавства та умов Договору для засвідчення форс-мажорної обставини, які унеможливлює виконання відповідачем зобов`язань за Договором, останній мав звернутись до ТПП України або в регіональні ТПП із пакетом документів для засвідчення форс-мажорних обставин за конкретним договором і конкретними зобов`язаннями, і на підставі такого розгляду (та у разі його позитивного розгляду) відповідачу мали надати сертифікат ТПП, проте доказів вчинення таких дій матеріали справи не містять.

Слід зазначити і про те, що матеріали справи не містять доказів повідомлення відповідачем позивача про настання обставин непереборної сили та неможливість у зв`язку із цим виконати договірні зобов`язання у спосіб та порядку, визначених у Договорі, проте не вчинення таких дій, виходячи зі змісту п. 10.3 Договору позбавляє відповідача права посилатись на такі обставини, які на підставу для звільнення її від відповідальності за невиконання/неналежне виконання своїх зобов`язань за Договором.

При цьому, обставинна введення на території України воєнного стану, враховуючи наявність універсального офіційного листа Торгово-промислової палати України від 28.02.2022 №2024/02.0-7.1 про засвідчення форс-мажорних обставин, не є автоматичною підставою для звільнення особи від відповідальності за неналежне виконання умов Договору.

Верховний Суд в постанові від 25.01.2022. № 904/3886/21 зазначив, що форс-мажорні обставини не мають преюдиціальний (заздалегідь встановлений) характер, а зацікавленій стороні необхідно довести (1) факт їх виникнення; (2) те, що обставини є форс-мажорними (3) для конкретного випадку.

Необхідною умовою є наявність причинно-наслідкового зв`язку між неможливістю виконання договору та обставинами непереборної сили. Стороною договору має бути підтверджено не лише факт настання таких обставин, а саме їх здатність впливати на реальну можливість виконання зобов`язання.

Отже, окрім наявності обставин непереборної сили, для звільнення від відповідальності за повне чи часткове невиконання або неналежне виконання прийнятих на себе за Договором зобов`язань відповідач має довести, що саме введення воєнного стану стало причиною неможливості виконання ним обов`язків по оплаті наданих послуг, проте жодних належних доказів на підтвердження вказаних обставини відповідачем до матеріалів справи долучено не було.

При цьому колегія суддів зауважує відповідачу і на наступному.

За змістом положень ч.ч. 1, 2 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 входить до розділу I «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, тому в ній визначені загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання і її дія поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.

Згідно з усталеною судовою практикою нарахування на суму боргу трьох процентів річних та інфляційних втрат відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання.

Таких висновків у подібних правовідносинах Велика Палата Верховного Суду дійшла у постановах від 19.06.2019 у справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц, у постанові від 04.02.2020 у справі № 912/1120/16.

Отже, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат не є санкцією, а виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та у отриманні компенсації від боржника.

Подібна за змістом правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 14.05.2018 у справі №904/4593/17, від 13.06.2018 у справі №912/2708/17, від 22.11.2018 у справі №903/962/17, від 23.05.2018 у справі № 908/660/17, від 05.08.2020 у справі №757/12160/17-ц, від 02.09.2020 у справі № 802/1349/17-а, від 22.04.2020 у справі № 922/795/19, від 19.12.2019 у справі № 911/2845/18.

Відтак, заходи відповідальності за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання, передбачені ст. 625 ЦК України, не є неустойкою чи штрафними санкціями, а тому наявність обставин непереборної сили за договором не звільняє відповідача від встановленого законом обов`язку відшкодувати матеріальні втрати кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та не позбавляє кредитора права на отримання компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 12.04.2017 у справі № 3-1462гс16 та підтримана Верховним Судом у постанові від 20.06.2018 у справі № 913/869/14.

За таких обставин колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідачем не доведено наявності підстав для звільнення його від сплати пені в сумі 392 682,60 грн., 3 % річних в сумі 94 660,84 грн. Рішення суду першої інстанції в частині задоволення вказаних позовних вимог залишається без змін.

Щодо інших аргументів сторін колегія суддів зазначає, що вони були досліджені та не наводяться у судовому рішенні, позаяк не покладаються в його основу, тоді як Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа Серявін проти України, § 58, рішення від 10.02.2010). Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України).

Дослідивши матеріали наявні у справі, апеляційний суд робить висновок, що суд першої інстанції дав належну оцінку доказам по справі та виніс законне обґрунтоване судове рішення, яке відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам і матеріалам справи.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновку місцевого господарського суду з огляду на вищевикладене.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що скаржник не довів обґрунтованість своєї апеляційної скарги, докази на підтвердження своїх вимог суду не надав, апеляційний суд погоджується із рішенням Господарського суду Сумської області від 11.04.2023 у справі № 920/977/22 в оскаржуваній частині, отже підстав для його скасування або зміни в межах доводів та вимог апеляційної скарги не вбачається.

Враховуючи вимоги та доводи апеляційної скарги, апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «Кава Сервіс Продакшн» задоволенню не підлягає.

Відповідно до приписів ст. 129 ГПК України судові витрати по сплаті судового збору за звернення з цією апеляційною скаргою покладаються на апелянта.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 129, 252, 263, 267-271, 273, 275, 276, 281-285, 287 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Кава Сервіс Продакшн» на рішення Господарського суду Сумської області від 11.04.2023 у справі № 920/977/22 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Сумської області від 11.04.2023 у справі № 920/977/22 залишити без змін.

3. Судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на апелянта.

4. Повернути до Господарського суду Сумської області матеріали справи № 920/977/22.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання її повного тексту.

Повний текст судового рішення складено 14.06.2023.

Головуючий суддя М.Л. Яковлєв

Судді А.І. Тищенко

Є.Ю. Шаптала