ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЖИТОМИРСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________
_______________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" червня 2023 р. м. Житомир Справа № 906/296/23

Господарський суд Житомирської області у складі:

судді Кравець С.Г.

секретаря судового засідання: Круглецької А.І.

за участю представників сторін:

від позивача: Жмуцький М.В. - ордер серія АМ №1044664 від 01.02.2023

від відповідача: не з`явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі справу

за позовом Оліївської сільської ради

до Приватного підприємства "Логістик Плюс"

про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою

шляхом скасування державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного

будівництва з одночасним припиненням речових прав.

Оліївська сільська рада Житомирського району Житомирської області звернулась до Господарського суду Житомирської області з позовом до Приватного підприємства "Логістик Плюс" про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою, площею 10 га, кадастровий номер :03:001:0043, за адресою Житомирська область, Житомирський район, село Оліївка, провулок Щорса, 3, буд. 2, шляхом скасування державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва з одночасним припиненням речових прав.

Ухвалою суду від 27.02.2023 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження; призначено підготовче засідання на 27.03.2023.

Ухвалою Господарського суду Житомирської області від 27.03.2023 підготовче засідання відкладено на 20.04.2023.

Ухвалою суду від 20.04.2023 продовжено строк підготовчого провадження та відкладено підготовче засідання на 15.05.2023.

Ухвалою суду від 15.05.2023 закрито підготовче провадження та призначено справу №906/296/23 до судового розгляду по суті на 08.06.2023.

08.06.2023 на адресу суду від представника позивача надійшла заява з доданими документами, які долучено до справи.

Представник позивача в судовому засіданні 08.06.2023 позовні вимоги підтримав з підстав, наведених у позовній заяві, просив позов задовольнити у повному обсязі.

Відповідач свого представника в судове засідання 08.06.2023 не направив, відзиву на позов не подав, хоча про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про що свідчить реєстр відправлень рекомендованої кореспонденції від 16.05.2022 та повідомлення на сайті Судова влада України (а.с.55, 62-63).

Відповідно до частин 3, 7 статті 120 ГПК України виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень. Учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місцезнаходження чи місця проживання під час розгляду справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає.

Отже, якщо ухвалу про вчинення відповідної процесуальної дії направлено судом за належною адресою і повернуто підприємством зв`язку з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії (Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного суду від 28.01.2019 у справі №915/1015/16).

Згідно ч.1 ст.202 ГПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цієї статтею.

При цьому суд констатує, що відповідачем не подано клопотання, заяви, в тому числі і щодо перенесення розгляду справи, її відкладення чи неможливості прибути в судове засідання особисто чи направити свого представника.

Судом також враховується, що відповідно до ч.2 ст.2 Закону України "Про доступ до судових рішень" усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення і підписання.

Судові рішення, внесені до реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України (ч.1 ст.4 Закону України "Про доступ до судових рішень").

Враховуючи наведене, відповідач мав доступ до судових актів (рішень, ухвал) та мав можливість ознайомитись з ухвалою суду у Єдиному державному реєстрі судових рішень (www.reyestr.court.gov.ua).

За викладеного, суд вважає що вжив всі залежні від нього заходи для повідомлення відповідача своєчасно та належним чином про час і місце розгляду справи і забезпечення явки останнього в судове засідання для реалізації ним права на судовий захист своїх прав та інтересів.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.2 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

З огляду на те, що неявка в засідання суду представника відповідача не перешкоджає розгляду справи, господарський суд дійшов висновку про розгляд справи за наявними у ній матеріалами, згідно з ч.9 ст.165 ГПК України та ч.2 ст.178 ГПК України.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, заслухавши пояснення представника позивача, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд,

ВСТАНОВИВ:

23.01.2006 між Оліївською сільською радою (орендодавець) та Приватним підприємством "Укрпродукт Логістикс" (наразі - Приватне підприємство "Логістик Плюс") (орендар) укладено договір оренди землі від 23.01.2006 року (а.с.8-11), згідно п.1 якого орендодавець надає, а орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку під будівництво виробничої бази та обслуговуючих приміщень, із земель резерву Оліївської сільської ради в межах села Оліївка.

Відповідно до пункту 2 договору, в оренду передається земельна ділянка загальною площею 10,0 га, в тому числі: 3,2164 га, - ріллі, 5,3230 га - пасовищ, 0,1874 га, - лісу, 1,2706 - боліт, 0,0026 - канав та копанок.

За умовами пункту 4 договору, земельна ділянка передається без будівель і споруд.

Згідно з пунктом 8 договору, договір укладено на 10 років. Після закінчення строку договору орендар має переважне право на поновлення його на новий строк. У цьому разі орендар повинен не пізніше ніж за 30 днів до закінчення строку дії договору повідомити письмово орендодавця про намір продовжити його дію.

Цей договір набирає чинності після підписання сторонами та його державної реєстрації (пункт 42 договору).

Даний договір було зареєстровано 23.01.2006 року №01 у державному районному відділі Житомирської регіональної Філії підприємства "Центр державного земельного кадастру".

23.01.2006 між орендодавцем та орендарем було складено та підписано Акт приймання-передачі об`єкта (земельної ділянки) за договором оренди від 23.01.2006, за яким орендодавець передав земельну ділянку кадастровий №030010043, площею 10 га, розташовану в адмінмежах Оліївської сільської ради, Житомирського р-ну, Житомирської області, а орендар прийняв вищевказану земельну ділянку в оренду строком на 10 років (а.с.12).

01.03.2007 між сторонами було укладено додаткову угоду до договору оренди землі від 23.01.2006, за умовами пункту 1 якої було в зв`язку зі зміною назви ПП "Укрпродукт Логістикс" на ПП "Логістик Плюс" з 01 березня 2007 року в тексті договору слова ПП "Укрпродукт Логістикс" замінено словами ПП "Логістик Плюс".

14.11.2008 між сторонами було укладено додаткову угоду №2 до договору оренди землі від 23.01.2006, за умовами якої пункти 9 та 10 договору викладено в новій редакції: "Орендна плата вноситься у грошовому виразі в сумі 75 450,00грн на рік, що становить 3% від нормативної грошової оцінки"; "Обчислення розміру орендної плати за земельну ділянку здійснюється з урахуванням її цільового призначення та коефіцієнтів індексації, визначених законодавством". Всі інші умови вищевказаного договору залишаються незмінними і сторони підтверджують по них свої зобов`язання (а.с.50).

Договір, Акт та Додаткові угоди підписані представниками сторін та їх підписи скріплені печатками підприємств.

01.04.2016 рішенням Оліївської сільської ради "Про затвердження витягів з нормативної грошової оцінки та встановлення розміру орендної плати та користування земельними ділянками" було затверджено витяги з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельних ділянок та продовжено термін дії договору оренди земельних ділянок на термін, вказаний в додатку №1 даного рішення (а.с.60).

Згідно з Додатком №1 до вказаного рішення, строк дії договору оренди земельної ділянки 10,0 га, кадастровий номер :03:001:0043 ПП "Логістик Плюс" було продовжено терміном на 5 років (а.с.61).

14.12.2020 розпорядженням Оліївського сільського голови №46-01-А/20 "Про створення комісії по обтяженню земельної ділянки" було вирішено: створити комісію по обстеженню земельної ділянки площею 10,0га, кадастровий номер :03:001:0043 комунальної форми власності; комісії провести обстеження земельної ділянки площею 10,0 га, кадастровий номер :03:001:0043 та скласти акт обстеження земельної ділянки.

21.12.2020 комісією в складі представників Оліївської сільської ради було складено та підписано Акт обстеження земельної ділянки, в якому зазначено, що за результатами проведеного обстеження земельної ділянки площею 10,0 га, кадастровий номер :03:001:0043 комунальної форми власності, що розташована в с. Оліївка в ході обстеження було виявлено, що:

- ПП "Логістик Плюс" не виконує умови договору оренди землі, а саме на земельній ділянці відсутні ознаки використання земельної ділянки за цільовим призначенням, відсутня додаткова угода до договору оренди землі відповідно прийнятого рішення Оліївської сільської ради від 01.04.2016 року "Про затвердження витягів з нормативної грошової оцінки та встановлення розміру орендної плати за користування земельними ділянками";

- на земельній ділянці відсутні капітальні будівлі, споруди окрім рекламного біг-борду;

- відповідних даних що внесені в Національну кадастрову систему виявлено накладання на дану ділянку сусідніх земельних ділянок, що не відповідають фактичному місцю розташування, в зв`язку з чим здійснено перетин з земельною ділянкою площею 10,0 гектара, кадастровий номер :03:001:0043.

За результатами обстеження комісія рекомендувала на черговій сесії підняти питання доцільності використання даної земельної ділянки ПП "Логістик Плюс", скасувати правовстановлюючі документи на нерухоме майно у зв`язку з його відсутністю та підготувати листи до сусідніх землевласників щодо приведення у відповідність розташування земельних ділянок в НКС до їх фактичного місця розташування (а.с.19-20).

22.02.2023 інженером з інвентаризації нерухомого майна - ФОП Шелегатською Л.В. за замовленням Оліївської сільської ради Житомирського району Житомирської області було проведено обстеження земельної ділянки площею 10 га, кадастровий номер :03:001:0043 за адресою: Житомирська область, Житомирський район, с.Оліївка та встановлено, що на земельній ділянці забудови відсутні (а.с.21).

Згідно із відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 02.02.2023 за ПП "Логістик Плюс" зареєстровано право оренди земельної ділянки площею 10 га (кадастровий номер :03:001:0043) з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування будівель ринкової інфраструктури, строк дії: договір укладено на 10 років з правом пролонгації (а.с.14-15).

Відповідно до відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 02.02.2023 за ПП "Логістик Плюс" зареєстровано незавершене будівництво, об`єкт житлової нерухомості з відсотком готовності 91% за адресою: Житомирська обл., Житомирський р., с. Оліївка, провулок Щорса 3, будинок 2, яке знаходиться на земельній ділянці площею 10,0 гектара, кадастровий номер :03:001:0043, цільове призначення: для будівництва та обслуговування будівель ринкової інфраструктури (а.с.16-17).

Підставою внесення запису про реєстрацію права власності на незавершене будівництво 28.10.2015 є рішення державного реєстратора Артемчук О.Д. про державну реєстрацію №25754150 від 02.11.2015.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначає, що державний реєстратор при прийнятті рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №25754152 від 02.11.2015 на підставі якого було здійснено запис 11847360 про реєстрацію за відповідачем права власності на об`єкт незавершеного будівництва діяв всупереч пункту 83 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Також вказує, що на земельній ділянці відсутній будь-який об`єкт незавершеного будівництва. Зазначає, що оскільки самого об`єкту незавершеного будівництва на земельній ділянці немає, а права позивача порушуються наявністю державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, то належним способом захисту порушеного права є усунення перешкод у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою є скасування державної реєстрації прав.

Оцінивши подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, виходячи з такого.

Стосовно доводів позивача щодо того, що державна реєстрація права власності відповідача на об`єкт незавершеного будівництва проведена з порушенням вимог чинного законодавства, чим порушено право позивача, судом враховується таке.

Статтею 181 Цивільного кодексу України до нерухомих речей (нерухомого майна, нерухомості) віднесено земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

Відповідно до ст. 182 Цивільного кодексу України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, врегульовані Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" від 01.07.2004 № 1952-IV (з наступними змінами та доповненнями).

Частиною статті 1 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" передбачено, що державна реєстрація прав на об`єкт незавершеного будівництва та їх обтяжень у випадках, установлених законом, проводиться у порядку, визначеному цим Законом, з урахуванням особливостей правового статусу такого об`єкта.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Статтею 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" встановлено, що Держава гарантує достовірність зареєстрованих прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Згідно з ч. 1-2 ст. 5 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" у Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: підприємства як єдині майнові комплекси, житлові будинки, будівлі, споруди (їх окремі частини), квартири, житлові та нежитлові приміщення. Якщо законодавством передбачено прийняття в експлуатацію нерухомого майна, державна реєстрація прав на таке майно проводиться після прийняття його в експлуатацію в установленому законодавством порядку.

Статтею 331 Цивільного кодексу України передбачено, що право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна).

Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації.

Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

У разі необхідності особа, зазначена в абзаці першому цієї частини, може укласти договір щодо об`єкта незавершеного будівництва, право власності на який реєструється органом, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно на підставі документів, що підтверджують право власності або користування земельною ділянкою для створення об`єкта нерухомого майна, дозволу на виконання будівельних робіт, а також документів, що містять опис об`єкта незавершеного будівництва.

Виходячи зі змісту наведених норм, чинне законодавство відносить до об`єктів нерухомого майна речі, за такими критеріями як міцний зв`язок із землею (стаціонарність, капітальний характер), яка може забезпечуватися зокрема наявністю такої несучої конструкції як фундамент, та неможливість переміщення речі без її знецінення та зміни цільового призначення, а державна реєстрація проводиться щодо прав на майно, яке вже має ознаки нерухомості і така реєстрація за прямою вказівкою закону визначає момент виникнення прав саме на нерухоме майно.

За змістом статті 331 Цивільного кодексу України об`єкт незавершеного будівництва є особливим нерухомим майном, оскільки маючи відповідні фізичні ознаки нерухомості, знаходиться в процесі створення його фізичне створення розпочато, однак не завершене, тобто не виконані всі передбачені проектно-звітною документацією роботи та не введений в експлуатацію у встановленому порядку.

При цьому об`єкт незавершеного будівництва може бути введений до цивільного обороту із реєстрацією речових прав на нього за певних умов, зазначених в абз. 2 ч. 3 статті 331 Цивільного кодексу України (укладення договір щодо об`єкта незавершеного будівництва, наявність документів, що підтверджують право власності або користування земельною ділянкою для створення об`єкта нерухомого майна, дозволу на виконання будівельних робіт, а також документів, що містять опис об`єкта незавершеного будівництва).

Відповідно до пунктів 81-83 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2013 р. № 868 (в редакції станом на час проведення реєстраційних дій) державна реєстрація права власності на об`єкт незавершеного будівництва проводиться у порядку, встановленому для державної реєстрації прав щодо нерухомого майна, право власності на яке заявлено вперше, з урахуванням особливостей, визначених цим розділом. У разі проведення державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва заінтересованою особою є особа, яка здійснює його будівництво. Для проведення державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва заявник також подає: документ, що підтверджує виникнення, перехід та припинення речових прав на земельну ділянку; документ, що відповідно до законодавства надає право на виконання будівельних робіт; технічний паспорт на об`єкт незавершеного будівництва. Якщо відповідно до законодавства право на виконання будівельних робіт виникає з моменту повідомлення уповноважених органів, заявник також подає копію документа, що відповідно до законодавства підтверджує факт повідомлення.

Згідно з ч. 1 ст. 15 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", державна реєстрація прав та їх обтяжень проводиться в такому порядку: 1) прийняття і перевірка документів, що подаються для державної реєстрації прав та їх обтяжень, реєстрація заяви; 2) встановлення факту відсутності підстав для відмови в державній реєстрації прав та їх обтяжень, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та/або їх обтяжень; 3) прийняття рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, відмову в ній або зупинення державної реєстрації; 4) внесення записів до Державного реєстру прав; 5) видача свідоцтва про право власності на нерухоме майно у випадках, встановлених статтею 18 цього Закону; 6) надання витягів з Державного реєстру прав про зареєстровані права та/або їх обтяження.

Положеннями ч. 4 ст. 15 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" встановлено, що державній реєстрації підлягають виключно заявлені права та їх обтяження за умови їх відповідності законодавству і поданим документам.

З огляду на закріплені у ст. ст. 9, 15 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" положення, порядок державної реєстрації та коло повноважень суб`єктів державної реєстрації у ході її проведення, останні приймають рішення про державну реєстрацію прав лише після перевірки наявності необхідних для цього документів та їх відповідності вимогам законодавства.

Таким чином, виходячи із зазначених норм Закону, державний реєстратор в процедурі розгляду заяви про реєстрацію речових прав на нерухоме майно повинен встановити відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства.

Судом враховується, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно є юридичним фактом, який полягає в офіційному визнанні та підтвердженні державою набутого особою речового права на нерухомість та є елементом в юридичному складі (сукупності юридичних фактів), який призводить до виникнення речових прав. При цьому, реєстрація права власності хоча і є необхідною умовою, з якою закон пов`язує виникнення речових прав на нерухоме майно, однак реєстраційні дії є похідними від юридичних фактів, на підставі яких виникають, припиняються чи переходять речові права, тобто державна реєстрація сама по собі не є способом набуття права власності.

З матеріалів справи вбачається, що реєстрація за відповідачем права власності на об`єкт незавершеного будівництва була проведена 28.10.2015 на підставі таких документів: декларації про початок виконання будівельних робіт №ЖТ25 від 08.09.2015, виданої Управлінням державної архітектурно-будівельної інспекції Житомирської області; додаткової угоди до договору оренди землі від 23.01.2006 року, виданий 01.03.2007 сторонами договору Оліївською сільською радою та ПП "Логістик Плюс"; додаткової угоди №2 до договору оренди землі від 23.01.2006 року, виданий 14.11.2008, сторонами договору Оліївською сільською радою та ПП "Логістик Плюс"; договір оренди землі, виданий від 23.01.2006, сторонами договору Оліївською сільською радою та ПП "Укрпродукт Логістик".

Слід зазначити, що розділи Реєстру речових прав на нерухоме майно не завжди вміщують весь перелік документів наданих державному реєстратору для проведення реєстраційних дій в силу обмеженого функціоналу, а тому неможливо достеменно стверджувати про відсутність технічного паспорта на об`єкт незавершеного будівництва при вчиненні 28.10.2015 державним реєстратором реєстраційних дій.

Разом з тим, позивачем не заявлялось клопотання про витребування у особи, яка не визначалась позивачем як учасник справи, реєстраційної справи за об`єктом нерухомого майна 220 з метою дослідження документів на підставі яких було прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №25754150 від 02.11.2018 щодо реєстрації за відповідачем права власності на об`єкт незавершеного будівництва, яку позивач просить скасувати у зв`язку з недотриманням державним реєстратором п. 83 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Як зазначалось раніше, за укладеним між сторонами договором оренди землі від 23.01.2006 року, відповідачу було передано в оренду строком до 23.01.2016 року земельну ділянку загальною площею 10 га, кадастровий номер :03:001:0043 з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування будівель ринкової інфраструктури.

В Додатку №1 до рішення Оліївської сільської ради від 01.04.2016 року зазначено, що договір оренди землі від 23.01.2006 року щодо земельної ділянки площею 10 га, кадастровий номер :03:001:0043 за адресою: Житомирська область, Житомирський район, с.Оліївка продовжено строком на 5 років (а.с.61).

Згідно із відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 02.02.2023 за ПП "Логістик Плюс" зареєстровано право оренди земельної ділянки площею 10 га (кадастровий номер :03:001:0043) з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування будівель ринкової інфраструктури, строк дії: договір укладено на 10 років з правом пролонгації (а.с.14-15).

Отже, договір оренди землі від 23.01.2006 року, за яким відповідачу передано в користування земельну ділянку під об`єктом незавершеного будівництва був діючим на той час коли право власності на об`єкт незавершеного будівництва (готовністю 91%) було зареєстровано за відповідачем - 28.10.2015.

Згідно приписів ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмету спору, з власної ініціативи.

Господарським судом враховується, що дослідження питання правомірності вчинення дій державного реєстратора при прийнятті рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №25754150 від 02.11.2018 щодо реєстрації незавершеного будівництва, має розглядатися в межах справи за вимогою про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №25754150 від 02.11.2015 державного реєстратора Артемчук О.Д. з відповідним суб`єктним складом сторін у справі. В ході розгляду даної справи судом встановлено, що з таким позовом Оліївська сільська рада до суду не зверталась, докази протилежного в матеріалах справи відсутні.

Поряд з цим, надаючи оцінку обраному позивачем способу захисту, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Спосіб захисту може бути визначено як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату.

Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Статтею 16 цього Кодексу передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (аналогічна норма права закріплена статтею 20 Господарського кодексу України).

Аналіз положень указаних норм законодавства свідчить про те, що особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачено нормою матеріального права.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення.

Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Відтак задоволення судом позову можливе лише за умови доведення позивачем обставин щодо наявності у нього відповідного права (охоронюваного законом інтересу), а також порушення (невизнання, оспорення) цього права відповідачем з урахуванням належно обраного способу судового захисту.

Вирішуючи спір, суд надає об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначає, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Наведена позиція ґрунтується на тому, що під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, належить зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначив, що ця норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони втілені у правовій системі тієї чи іншої країни.

Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі заходи правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасниці Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ наголосив, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, передбачених національним правом.

Стаття 13 вимагає, щоб заходи правового захисту на національному рівні стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, що його застосування не повинно бути ускладнено діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення ЄСПЛ у справі "Афанасьєв проти України" від 05.04.2005 (заява № 38722/02).

Отже, належний та ефективний засіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права.

Встановивши наявність порушеного права позивача, суд повинен при прийнятті рішення враховувати мету звернення позивача до суду та забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Рішення суду має бути ефективним інструментом поновлення порушених прав.

Велика Палата Верховного Суду звертала увагу на те, що право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним (пункт 57 постанови від 05 червня 2018 року у справі №338/180/17), тому суд повинен відмовляти у задоволенні позовної вимоги, яка не відповідає ефективному способу захисту права чи інтересу (див. mutatis mutandis висновки у пунктах 72-76 постанови Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі №488/5027/14-ц).

Вирішуючи господарський спір, суд з`ясовує, чи існує у позивача право або законний інтерес; якщо так, то чи має місце його порушення, невизнання або оспорювання відповідачем; якщо так, то чи підлягає право або законний інтерес захисту і чи буде такий захист ефективний за допомогою того способу, який визначено відповідно до викладеної в позові вимоги. В іншому випадку у позові слід відмовити.

Наведений висновок викладений у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 14 червня 2019 року у справі №910/6642/18 (пункти 8.1 - 8.5 постанови). Ефективний спосіб захисту має бути таким, що відповідає змісту порушеного права, та таким, що забезпечує реальне поновлення прав особи, за захистом яких вона звернулась до суду, відповідно до вимог законодавства.

Захист реально порушеного права повинен здійснюватися з використанням такого способу захисту, який може відновити, наскільки це можливо, відповідні права позивача.

Залежно від характеру посягання на права власника і змісту захисту, який надається власнику, виділяються речово-правові та зобов`язально-правові засоби захисту права власності.

Речові засоби захисту права власності та інших речових прав покликані захищати ці права від безпосереднього неправомірного впливу будь-яких осіб. До речово-правових позовів належать: вимоги до незаконного володільця про витребування майна (віндикаційний позов); вимоги власника щодо усунення порушень права власності, які не пов`язані з володінням (негаторний позов); вимоги власника про визнання права власності.

Негаторний позов - це позов власника, який є володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Означений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном.

Негаторний позов розглядається у вітчизняній цивілістиці як класичний речовий спосіб захисту права власності (речовий позов, actio in rem). З цих причин він може бути пред`явлений лише для захисту абсолютного суб`єктивного цивільного права в абсолютному речовому правовідношенні, коли власник-позивач та правопорушник-відповідач не перебувають між собою у договірних чи в інших зобов`язальних правовідносинах, або ж такі правовідносини між ними не стосуються вчиненого порушення права власності.

За загальним правилом, позивачем негаторного позову може бути власник або титульний володілець, у якого знаходиться річ і щодо якої відповідач ускладнює здійснення повноважень користування або розпорядження, а відповідачем - лише та особа, яка перешкоджає позивачеві у здійсненні його законного права користування чи розпорядження річчю.

Предмет негаторного позову становить вимога володіючого майном власника до третіх осіб про усунення порушень його права власності, що перешкоджають йому належним чином користуватися, розпоряджатися цим майном тим чи іншим способом, зокрема, шляхом повернення земельної ділянки; приведення її попередній стан; звільнення від неправомірного перебування майна третіх осіб; виселення з неправомірно займаних жилих приміщень власника; знесення неправомірно збудованих споруд.

Підставою негаторного позову слугують посилання позивача на належне йому право користування майном, а також факти, що підтверджують протиправні дії відповідача у створенні позивачеві перешкод щодо здійснення цих правомочностей.

Умовами для задоволення негаторного позову є сукупність таких обставин: майно знаходиться у власника або титульного володільця; інша особа заважає користуванню, розпорядженню цим майном; для створення таких перешкод немає правомірних підстав (припису закону, договору між власником та іншою особою тощо); у позові має бути чітко та конкретно визначено дії, які повинен здійснити відповідач щодо усунення порушень права власника (володільця).

Частиною другою статті 152 Земельного кодексу України встановлено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Відповідно до частини першої статті 34 Закону України "Про оренду землі" у разі припинення або розірвання договору оренди землі орендар зобов`язаний повернути орендодавцеві земельну ділянку.

За пунктом "б" частини третьої статті 152 Земельного кодексу України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом, зокрема, відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав.

Порушення прав власника може бути усунене, зокрема, шляхом повернення земельної ділянки, відновлення стану земельної ділянки (демонтаж споруд, які розташовані на орендованій земельній ділянці).

Позивач звертаючись з позовом заявив вимогу про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою, шляхом скасування державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва з одночасним припиненням речових прав, що фактично полягає у скасуванні наявного запису про реєстрацію за відповідачем права власності на незавершене будівництва на переданій в оренду під час дії договору оренди землі земельній ділянці.

Проте, на переконання суду, обраний позивачем спосіб захисту у вигляді усунення перешкод у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою площею 10 га, кадастровий номер :03:001:0043, за адресою Житомирська область, Житомирський район, село Оліївка, провулок Щорса, 3, буд. 2 шляхом скасування державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, не відповідає вимогам ст.152 Земельного кодексу України, ст. 34 Закону України "Про оренду землі" та не призведе до повернення йому орендарем земельної ділянки після закінчення строку дії договору оренди землі в належному стані.

Скасування державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва є окремою самостійною вимогою в обґрунтування якої позивачем, за доводами позовної заяви, покладено неправомірність дій реєстратора при вчиненні реєстраційних дій, і не може бути визначений як спосіб виконання негаторного позову. Вимога про усунення перешкод в користуванні майном має стосуватися тих дій, які підлягають вчиненню відповідачем (повернути, звільнити земельну ділянку; привести її в попередній стан; демонтувати розташовані на ній об`єкти).

З врахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що позивачем невірно обрано спосіб юридичного захисту, у зв`язку з чим відсутні підстави для задоволення заявленого позивачем позову.

Витрати по сплаті судового збору, відповідно до ст.129 ГПК України, покладаються на позивача.

Керуючись статтями 123, 129, 233, 236 - 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено: 16.06.23

Суддя Кравець С.Г.

Друк:

1 - до справи,

2 - позивачу (рек.),

3 - відповідачу (рек.).