СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 червня 2023 року м. Харків Справа № 922/2121/22

Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Шутенко І.А., суддя Гребенюк Н.В. , суддя Слободін М.М.

за участю секретаря судового засідання - Ламанової А.В.

та за участю представників сторін:

від позивача - не з`явився;

від відповідача - Пономаренко М.А. (довіреність б/н від 09.01.2023);

розглянувши апеляційну скаргу Регіональної філії «Південна залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» (вх. № 284 Х)

на рішення Господарського суду Харківської області від 16.01.2023 (повний текст складено та підписано 16.01.2023), ухвалене у складі судді Калініченко Н.В.

у справі № 922/2121/22

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «УНИФОРМА»,

до Регіональної філії «Південна залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця»,

про стягнення коштів

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «УНИФОРМА» звернулось до Господарського суду Харківської області з позовною заявою до Регіональної філії «Південна залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заборгованості за договором поставки № П/НХ-21735/НЮ від 16.08.2021 у розмірі 493516, 50 грн, з яких: основний борг у розмірі 417006, 48 грн та інфляційні втрати у розмірі 76510, 02 грн.

Рішенням Господарського суду Харківської області від 16.01.2023 позов задоволено повністю. Стягнуто з Регіональної філії «Південна залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «УНИФОРМА» заборгованість за договором поставки № П/НХ-21735/НЮ від 16.08.2021 у розмірі 417006, 48 грн, інфляційні втрати у розмірі 76510, 02 грн та судові витрати (сплачений судовий збір) у розмірі 7402, 75 грн.

Не погодившись з рішенням, ухваленим судом першої інстанції, до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою звернулась Регіональна філія «Південна залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця», яка просить скасувати рішення Господарського суду Харківської області від 16.01.2023 та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «УНИФОРМА» про стягнення заборгованості за договором поставки № П/НХ-21735/НЮ від 16.08.2021 у розмірі 493516, 50 грн, з яких: основний борг у розмірі 417006, 48 грн та інфляційні втрати у розмірі 76510, 02 грн, а у разі задоволення позову зменшити розмір інфляційних втрат на 90 %.

В обґрунтування вказує, що відповідачем частково погашено заборгованість на суму 104251, 22 грн, однак бухгалтерією не було передано до юридичного відділу зазначені квитанції, що позбавило представника надати їх до суду першої інстанції. Крім того, вважає, що судом першої інстанції безпідставно відмовлено у задоволенні клопотання про зменшення розміру інфляційних втрат на 99 %, адже, відповідачем були надані пояснення, з підтверджуючими доказами, про знаходження останнього у вкрай тяжкому фінансовому становищі.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16.02.2023 у справі № 922/2121/22 для розгляду справи сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя - Шутенко І.А., суддя Гребенюк Н.В., суддя Слободін М.М.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 16.02.2023 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Регіональної філії «Південна залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» (вх. № 284 Х) на рішення Господарського суду Харківської області від 16.01.2023 у справі № 922/2121/22. Встановлено учасникам справи п`ятнадцятиденний строк з моменту отримання ухвали про відкриття провадження у справі для подання відзиву на апеляційну скаргу з доказами надсилання його копії іншим учасникам справи. Витребувано у Господарського суду Харківської області матеріали справи № 922/2121/22.

23.02.2023 на адресу Східного апеляційного господарського суду від Господарського суду Харківської області надійшли матеріали справи № 922/2121/22.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 25.04.2023 апеляційну скаргу Регіональної філії «Південна залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» (вх. № 284 Х) на рішення Господарського суду Харківської області від 16.01.2023 у справі № 922/2121/22 призначено до розгляду на 13.06.2023 о 12:30 год. у приміщенні Східного апеляційного господарського суду за адресою: 61058, місто Харків, пр. Незалежності, 13, 1-й поверх, в залі засідань № 132.

09.05.2023 на адресу Східного апеляційного господарського суду від представників апелянта надійшла заява, в якій останні повідомили про направлення свого представника для прийняття участі у судовому засіданні.

Присутня у судовому засіданні представник апелянта (відповідача) подану апеляційну скаргу підтримала, просила задовольнити, скасувати рішення Господарського суду Харківської області від 16.01.2023 та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «УНИФОРМА» про стягнення заборгованості за договором поставки № П/НХ-21735/НЮ від 16.08.2021 у розмірі 493516, 50 грн, з яких: основний борг у розмірі 417006, 48 грн та інфляційні втрати у розмірі 76510, 02 грн, а у разі задоволення позову зменшити розмір інфляційних втрат на 90 %, з підстав викладених у апеляційній скарзі.

Представник позивача у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином у відповідності до ч. 11 статті 242 ГПК України, про що свідчать рекомендовані повідомлення про вручення поштового відправлення, які повернулись до апеляційного суду з відміткою пошти: «за закінченням терміну зберігання» та « адресат відсутній за вказаною адресою».

У відповідності до п. 5 ч. 6 статті 242 ГПК України днем вручення судового рішення є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Крім того, з метою належного повідомлення позивача про розгляд справи ухвали суду від 16.02.2023, 25.04.2023 були направлені на електронну адресу останнього, зазначену у позовній заяві.

Відповідно до ч. 12 статті 270 ГПК України, неявка сторін, або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Зважаючи на те, що в матеріалах справи містяться докази належного повідомлення всіх учасників судового процесу, а також те, що явка сторін не визнавалася судом обов`язковою, колегія суддів вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу за відсутності представника позивача, у зв`язку з чим переходить до її розгляду по суті.

У відповідності до статті 269 ГПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Перевіривши повноту встановлення господарським судом обставин справи та докази по справі на їх підтвердження, їх юридичну оцінку, а також доводи апеляційної скарги в межах вимог, передбачених статтею 269 ГПК України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду встановила наступне.

Як встановлено судом, 16.08.2021 між Акціонерним товариством «Українська залізниця», в особі начальника структурного підрозділу «Служба організації та проведення закупівель» регіональної філії «Південна залізниця» акціонерного товариства «Українська залізниця» (покупець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «УНИФОРМА» (постачальник) укладено договір поставки № П/НХ-21735/НЮ, відповідно до умов договору, постачальник зобов`язується поставити і передати у зумовлені строку у власність покупцю певні продукцію, надалі товар, відповідно до Специфікації № 1 (Додаток №1), розмірної специфікації № 2 (Додаток № 2), які є невід`ємними частинами договору, а покупець зобов`язується прийняти цей товар та своєчасно здійснити його оплату відповідно до умов даного договору.

У відповідності до п. 1.1. договору, найменування товару: Код ДК 021:2015:18130000-9 Спеціальний робочий одяг (костюм «Колійник» утеплений).

Покупець оплачує поставлений постачальником товар за ціною вказаною у Специфікації № 1 (Додаток № 1) (п. 3.1. договору).

Згідно з п. 5.1.2. договору поставка товару проводиться партіями протягом строку дії договору тільки на підставі наданої письмової рознарядки покупця, яка вважається дозволом на поставку та є підтвердженням готовності покупця до прийняття товару.

Відповідно до п. 5.1.6. договору датою поставки товару вважається день підписання покупцем або його уповноваженим представником акту прийому-передачі товару, який готується постачальником та надається одночасно з товаром покупцю. Датування акту прийому-передачі постачальником забороняється.

На виконання договору, позивачем було здійснено декілька поставок, а саме:

1) згідно з видатковою накладною № 128 від 20.12.2021 поставлено товар - костюм «колійник» в кількості 240 комплектів на суму 261993,60 грн;

2) згідно з видатковою накладною № 129 від 22.12.2021 поставлено товар - костюм «колійник» в кількості 142 комплекти на суму 155012,88 грн.

Відповідно до п. 4.2 договору покупець здійснює оплату за поставлений товар по факту постачання не менше як на 45-й банківський день з дати реєстрації податкової накладної в системі електронного адміністрування податку на додану вартість.

Податкові накладні зареєстровано 20.12.2021 та 22.12.2021.

Таким чином, строк на оплату товару настав 25.02.2022 та 28.02.2022 відповідно.

Водночас, позивач зазначає, що сума заборгованості відповідачем у розмірі 417006, 48 грн сплачена не була.

Вказані обставини і стали підставою звернення позивача з даним позовом до суду про стягнення заборгованості за договором поставки № П/НХ-21735/НЮ від 16.08.2021 у розмірі 417 006, 48 грн, а також інфляційних втрат за період з березня 2022 року по вересень 2022 року у розмірі 76510,02 грн.

Як зазначено вище, рішенням Господарського суду Харківської області від 16.01.2023 позов задоволено повністю. Стягнуто з Регіональної філії «Південна залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «УНИФОРМА» заборгованість за договором поставки № П/НХ-21735/НЮ від 16.08.2021 у розмірі 417006, 48 грн, інфляційні втрати у розмірі 76510, 02 грн та судові витрати (сплачений судовий збір) у розмірі 7402, 75 грн.

Мотивуючи зазначене рішення суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не спростована заборгованість за договором поставки № П/НХ-21735/НЮ від 16.08.2021 у розмірі 417 006, 48 грн, доказів сплати до суду не надано. Також вказано, що події, визнані ТПП України листом № 2024/02.0-7.1 від 28.02.2022, як форс-мажорні обставини, у загальному розумінні стосуються всіх суб`єктів господарювання на території України, в тому числі, і позивача, і відповідача, а тому, відповідач не може бути звільнений від відповідальності за договором, у зв`язку із настанням форс-мажорних обставин.

При перегляді рішення місцевого господарського суду із врахуванням меж апеляційного перегляду згідно положень статті 269 ГПК України, колегія суддів апеляційного господарського суду виходить з наступного.

За приписами статті 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 статті 509 ЦК України, зобов`язанням є право відношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Укладений між сторонами договір за своєю правовою природою є договором поставки.

Відповідно до статті 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч. 1 статті 662 ЦК України продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

За змістом ч. 1-3 статті 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу. У разі прострочення оплати товару продавець має право вимагати оплати товару та сплати процентів за користування чужими грошовими коштами.

Згідно з ч. 1 статті 693 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу. У разі невиконання покупцем обов`язку щодо попередньої оплати товару застосовуються положення статті 538 цього Кодексу.

Судом встановлено, що позивачем виконано умови договору та поставлено відповідачу товару на загальну суму 417006, 48 грн.

Відповідно до ч. 1 статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Згідно з п. 4.2 договору покупець здійснює оплату за поставлений товар по факту постачання не менше як на 45-й банківський день з дати реєстрації податкової накладної в системі електронного адміністрування податку на додану вартість.

З матеріалів справи убачається, що податкові накладні зареєстровано 20.12.2021 та 22.12.2021.

Таким чином, строк на оплату товару настав 25.02.2022 та 28.02.2022 відповідно.

Колегія суддів зауважує, що станом на момент розгляду справи, відповідач доказів сплати заборгованості до суду не надав, як і жодних доказів, які б спростовували суму боргу, а отже, висновок суду першої інстанції про задоволення позову в цій частині є обґрунтованим.

Водночас, апелянтом (відповідачем) до апеляційної скарги долучено копії платіжних доручень про часткову сплату заборгованості на суму 104251, 22 грн, а саме:

- платіжне доручення № 334990 від 20.12.2022 на суму 65498, 40 грн;

- платіжне доручення № 334991 від 20.12.2022 на суму 38753, 22 грн.

В обґрунтування не подання зазначених доказів вказано, що бухгалтерією не було передано до юридичного відділу зазначені квитанції, що позбавило представника відповідача надати їх до суду першої інстанції.

Колегія суддів наголошує, що відповідно до ч. 3 статті 269 ГПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Додаткові докази приймаються апеляційним судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього. У вирішенні питань щодо прийняття додаткових доказів суд апеляційної інстанції повинен повно і всебічно з`ясовувати причини їх неподання з урахуванням конкретних обставин справи і об`єктивно оцінити поважність цих причин. При цьому обґрунтування неможливості подання доказів суду першої інстанції згідно із зазначеною нормою ГПК України покладається саме на заявника (скаржника), а апеляційний господарський суд лише перевіряє та оцінює їх поважність і не зобов`язаний самостійно з`ясовувати відповідні причини.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що підставою для прийняття апеляційною інстанцією додаткових доказів є докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від скаржника.

З наданих платіжних доручено убачається, що сплата відбулась 20.12.2022, тобто до винесення рішення у даній справі.

У відповідності до статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів.

Зазначені норми свідчать, що саме учасник судового процесу має займати активну позицію у висловленні та доведенні відповідними доказами своїх доводів та заперечень по суті спору. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Останній не лише наділяє осіб, які беруть участь у справі, відповідними правами, але і покладає на них обов`язки подати наявні у них докази на підтвердження своїх вимог.

Прийняття судом апеляційної інстанції додаткових документів на стадії апеляційного провадження за відсутності визначених статтею 269 ГПК України підстав для їх прийняття фактично буде порушувати принцип рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, оскільки відповідно до статті 124, 129 Конституції України, статей 7, 13 ГПК України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Поруч із цим, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч. 4 статті 13 ГПК України).

Аналогічна правова позиція наведена у постанові Верховного Суду від 10.12.2019 у справі №913/479/18.

Судом першої інстанції були створені всі належні умови для реалізації сторонами своїх процесуальних прав, однак відповідач під час розгляду справи № 922/2121/22 не звертався до суду з клопотанням про долучення до матеріалів справи доказів часткової сплати заборгованості. При цьому, колегія суддів зауважує, що інтереси відповідача як у суді першої інстанції, так і апеляційної, представляє один і той самий представник.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що надані апелянтом до скарги копії платіжних доручень № 334990 від 20.12.2022 на суму 65498, 40 грн та № 334991 від 20.12.2022 на суму 38753, 22 грн, не можуть бути прийняті судом апеляційної інстанції.

Щодо заявлених до стягнення інфляційних втрат у розмірі 76510,02 грн, колегія судів зазначає наступне.

У відповідності до статті 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відтак, враховуючи положення статті 625 ЦК України, нарахування інфляційних на суму боргу та 3% річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 у справах №703/2718/16-ц та №646/14523/15-ц, постанови Верховного Суду від 04.10.2019 у справі №915/880/18, від 26.09.2019 у справі №912/48/19, від 18.09.2019 у справі №908/1379/17 тощо).

Вимагати сплати суми боргу з врахуванням індексу інфляції, а також 3% річних є правом кредитора, яким останній наділений в силу нормативного закріплення зазначених способів захисту майнового права та інтересу (постанова Верховного Суду від 05.07.2019 у справі №905/600/18).

Нарахування інфляційних втрат здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому до розрахунку мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Така правова позиція викладена, зокрема у постановах Верховного Суду від 05.07.2019 у справі № 905/600/18, від 23.10.2018 у справі №913/70/18, яку суд апеляційної інстанції враховує при розгляді спірних правовідносин у відповідності до ч. 4 статті 236 ГПК України.

За розрахунком позивача сума інфляційних втрат за період з березня 2022 року по вересень 2022 року становить 76510,02 грн.

Перевіривши наданий розрахунок інфляційних втрат у розмірі 76510,02 грн, суд апеляційної інстанції встановив, що він не суперечить вимогам законодавства та здійснений вірно.

Разом з тим, апелянт вважає, що він має бути звільнений від відповідальності за договором, у зв`язку із настанням форс-мажорних обставин, а нараховані позивачем інфляційні втрати мають бути зменшені на 90 %.

Відповідно до п.8.1. договору, сторони звільняються від відповідальності за невиконання або неналежне виконання зобов`язань за цим договором у разі виникнення обставин непереборної сили, які не існували під час укладання договору та виникли поза волею сторін (аварія, катастрофа, стихійне лихо, епідемія, епізоотія, війна тощо).

Доказом виникнення обставин непереборної сили та строку їх дії є відповідні документи, які видаються Торгово-промисловою палатою (п.8.3.договору).

Порядок засвідчення форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) визначено в Законі України «Про торгово-промислові палати в Україні» та деталізовано в розділі 6 Регламенту засвідчення Торгово-промисловою палатою України та регіональними торгово-промисловими палатами форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), затвердженого рішенням президії ТПП України від 18.12.2014 № 44(5) (далі - Регламент).

Відповідно до ч. 3 статті 14 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» Торгово-промислова палата України засвідчує форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), а також торговельні та портові звичаї, прийняті в Україні, за зверненнями суб`єктів господарської діяльності та фізичних осіб.

Згідно з ч. 1 статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб`єктів малого підприємництва видається безкоштовно.

Відповідно до п. 3.3. Регламенту, сертифікат (у певних договорах, законодавчих і нормативних актах згадується також як висновок, довідка, підтвердження) про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) - документ, за затвердженими Президією ТПП України відповідними формами, який засвідчує настання форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), виданий ТПП України або регіональною торгово-промисловою палатою згідно з чинним законодавством, умовами договору (контракту, угоди тощо) та цим Регламентом.

Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 19.08.2022 у справі №908/2287/17 зазначив, що сертифікат торгово-промислової палати, який підтверджує наявність форс-мажорних обставин, не може вважатися беззаперечним доказом про їх існування, а повинен критично оцінюватися судом з урахуванням встановлених обставин справи та у сукупності з іншими доказами. Адже визнання сертифіката торгово-промислової палати беззаперечним та достатнім доказом про існування форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) без надання судом оцінки іншим доказам суперечить принципу змагальності сторін судового процесу.

У матеріалах справи відповідач посилається на наявність форс-мажорних обставин на підставі листа Торгово-промислової палати України від 28.02.2022 №2024/02.0-7.1.

Відповідно до вищевказаного листа, Торгово-промислова палата України засвідчила форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили): військову агресію Російської Федерації проти України, що стало підставою введення воєнного стану з 24.02.2022. Торгово-промислова палата України підтверджує, що зазначені обставини з 24.02.2022 до їх офіційного закінчення, є надзвичайними, невідворотними.

Колегія суддів враховує правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 25.01.2022 у справі №904/3886/21, від 14.06.2022 у справі № 922/2394/21, де, зокрема, вказано на те, що форс-мажорні обставини не мають преюдиціальний (заздалегідь встановлений) характер. При їх виникненні сторона, яка посилається на дію форс-мажорних обставин, повинна це довести. Сторона, яка посилається на конкретні обставини, повинна довести те, що вони є форс-мажорними, в тому числі, саме для конкретного випадку. Виходячи з ознак форс-мажорних обставин, необхідно також довести їх надзвичайність та невідворотність. Те, що форс-мажорні обставини необхідно довести, не виключає того, що наявність форс-мажорних обставин може бути засвідчено відповідним компетентним органом.

Відтак, одне лише передбачене законом віднесення введеного воєнного стану в Україні до форс-мажорних обставин не свідчить про існування форс-мажору у конкретних правовідносинах сторін, де така обставина може стати форс-мажорною лише у випадку, якщо особа доведе, що конкретний обмежувальний захід, запроваджений в рамках воєнного стану унеможливлює виконання конкретного договору.

Між обставинами непереборної сили та неможливістю належного виконання зобов`язання має бути причинно-наслідковий зв`язок. Тобто неможливість виконання зобов`язання має бути викликана саме обставиною непереборної сили, а не обставинами, ризик настання яких несе учасник правовідносин.

Само по собі введення воєнного стану в країні не свідчить про принципову неможливість оплати поставленої позивачем продукції за договором поставки.

Доведення наявності непереборної сили покладається на особу, яка порушила зобов`язання. Саме вона має подавати відповідні докази в разі виникнення спору.

Станом на дату прийняття судом першої інстанції оскаржуваного рішення, відповідачем не надано до матеріалів справи відповідний сертифікат Торгово-промислової палати, яким засвідчено форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) за договором №П/НХ-21735/НЮ від 16.08.2021, який підтверджував би неможливість виконання відповідачем зобов`язань з оплати поставленої продукції.

У зв`язку з чим, колегія суддів погоджується із судом першої інстанції, що лист Торгово-промислової палати України від 28.02.2022 №2024/02.0-7.1 не є автоматичною підставою для звільнення від сплати інфляційних втрат за порушення грошового зобов`язання, оскільки стороною договору має бути доведено не лише настання цих обставин, але і їх безпосередній, прямий вплив на можливість належного виконання зобов`язання з урахуванням часу та місця його виконання у конкретних правовідносинах.

Колегія суддів наголошує, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки вони виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання грошового зобов`язання.

Порушення відповідачем строків розрахунків за отриманий товар, що встановлені договором поставки, є підставою для нарахування платежів, передбачених статтею 625 ЦК України, а наявність форс-мажору не звільняє відповідача від обов`язку відшкодувати матеріальні втрати кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та не позбавляє кредитора права на отримання компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами.

Тяжкий фінансовий стан відповідача та наявність збитків відповідача внаслідок збройної агресії Російської Федерації , не звільняє останнього від виконання ним відповідних грошових зобов`язань перед позивачем взятих на себе на підставі договору.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що сплата інфляційних втрат, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Щодо посилань апелянта на те, що позивач не надав доказів спричинення йому матеріальної або іншої шкоди внаслідок несвоєчасного виконання відповідачем зобов`язань, колегія суддів зазначає, що відсутність доказів понесення збитків позивачем внаслідок порушення відповідачем своїх зобов`язань, не може бути підставою для звільнення від сплати інфляційних втрат, оскільки вони стягуються за факт допущення порушення, незалежно від того, чи завдано збитків, чи ні.

Колегія судді акцентує, що застосування статті 551 ЦК України та статті 233 ГК України є правом суду та залежить виключно від встановлених судом конкретних обставин кожної справи за наслідками правової оцінки спірних правовідносин та поданих сторонами доказів, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень.

Право суду зменшити заявлені до стягнення суми штрафних санкцій, яке пов`язане з наявністю виняткових обставин, вимагає надання судом оцінки як поданим учасниками справи доказам та обставинам, якими учасники справи обґрунтовують наявність підстав для зменшення штрафних санкцій, так і заперечення інших учасників щодо такого зменшення. Обов`язок доведення існування обставин, які можуть бути підставою для зменшення розміру заявлених штрафних санкцій до стягнення, покладається на особу, яка заявляє відповідне клопотання.

Аналогічний правовий висновок зазначений у постанові Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 18.05.2023 у справі 910/4176/22.

Судом першої інстанції вірно зазначено, що введений воєнний стан в Україні стосуються всіх суб`єктів господарювання на території України, в тому числі, і позивача, і відповідача, а тому, відповідач не може бути звільнений від відповідальності за невиконання умов договору.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів сторін та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі Проніна проти України (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006). Зокрема, ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Таким чином, доводи скаржників про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права під час прийняття оскаржуваного рішення не знайшли свого підтвердження, у зв`язку з чим підстав для зміни чи скасування законного та обґрунтованого судового акту колегія суддів не вбачає.

Враховуючи, що місцевий господарський суд забезпечив дотримання вимог чинного законодавства щодо всебічного, повного та об`єктивного дослідження усіх фактичних обставин справи та дав належну правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам, а доводи апелянтів не є підставою для скасування рішення суду, ухваленого з дотриманням норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а оскаржуване рішення Господарського суду Харківської області від 16.01.2023 у справі № 922/2121/22 слід залишити без змін.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, колегія суддів зазначає, що оскільки у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, то судові витрати понесені апелянтом, у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, відшкодуванню не підлягають в силу приписів статті 129 ГПК України

Колегія суддів вважає за необхідне зазначити таке.

За змістом ч. 1 статті 273 ГПК України, апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції розглядається протягом шістдесяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження у справі.

Відповідно до положень п. 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Також, відповідно до рішень Європейського суду з прав людини, що набули статусу остаточного, зокрема «Іззетов проти України», «Пискал проти України», «Майстер проти України», «Субот проти України», «Крюков проти України», «Крат проти України», «Сокор проти України», «Кобченко проти України», «Шульга проти України», «Лагун проти України», «Буряк проти України», «ТОВ «ФПК «ГРОСС» проти України», «Гержик проти України» суду потрібно дотримуватись розумного строку для судового провадження.

Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

24.02.2022 Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» №64/2022 введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб. В подальшому Указами Президента України строк дії воєнного стану продовжувався, за останніми змінами відповідно до Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 01.05.2023 № 254/2023, продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 20.05.2023 строком на 90 діб.

Відповідно до Рекомендацій прийнятих Радою суддів України щодо роботи судів в умовах воєнного стану, при визначенні умов роботи суду у воєнний час, рекомендовано керуватися реальною поточною обстановкою, що склалася в регіоні. У випадку загрози життю, здоров`ю та безпеці відвідувачів суду, працівників апарату суду, суддів оперативно приймати рішення про тимчасове зупинення здійснення судочинства певним судом до усунення обставин, які зумовили припинення розгляду справ.

На підставі вищевикладеного, враховуючи приписи статті 3 Конституції України, зважаючи на наявність активних військових дій та загрози небезпеки на території України, у тому числі в м. Харкові, а також особливого (дистанційного) режиму роботи Східного апеляційного господарського суду, обмеження доступу та відвідування працівниками та суддями будівлі Східного апеляційного господарського суду з міркувань безпеки, розгляд даної апеляційної скарги здійснений судом апеляційної інстанції у межах розумного строку в розумінні положень ГПК України та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Керуючись статтями 129, 269, 270, 275, 276, 281 - 284 ГПК України, Східний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Регіональної філії «Південна залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» (вх. № 284 Х) залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Харківської області від 16.01.2023 у справі № 922/2121/22 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Порядок та строки оскарження постанови апеляційного господарського суду передбачені статтями 286-289 ГПК України.

У судовому засіданні апеляційної інстанції 13.06.2023 проголошено вступну та резолютивну частини постанови. Повний текст додаткової постанови складено та підписано 14.06.2023.

Головуючий суддя І.А. Шутенко

Суддя Н.В. Гребенюк

Суддя М.М. Слободін