РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.06.2023Справа № 910/4791/23
Суддя Господарського суду міста Києва Трофименко Т.Ю., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) представників сторін справу

за позовом Державного підприємства «Міжнародний аеропорт «Бориспіль»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Преміум Авіа Солюшнз»

про стягнення 285 595,73 грн,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява Державного підприємства «Міжнародний аеропорт «Бориспіль» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Преміум Авіа Солюшнз» про стягнення 285 595,73 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем зобов`язань за договором № 02.5-14/1-516 про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого нерухомого майна та надання комунальних послуг орендарю від 12.11.2020.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 03.04.2023 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі № 910/4791/23, вирішено справу розглядати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (без проведення судового засідання).

21.04.2023 позивачем через систему «Електронний суд» подано заяву про вступ у справу як представника, до якої долучено заяву про зміну предмету позову, зменшення позовних вимог та повернення переплаченої суми судового збору.

За приписами ст. 46 Господарського процесуального кодексу України позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог - до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.

До закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви. У справі, що розглядається за правилами спрощеного позовного провадження, зміна предмета або підстав позову допускається не пізніше ніж за п`ять днів до початку першого судового засідання у справі.

Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Отже, зміна предмета позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача.

Збільшено (чи зменшено) може бути лише розмір вимог майнового характеру. Якщо в заяві позивача йдеться про збільшення розміру немайнових вимог (наприклад, про визнання недійсним ще одного акта крім того, стосовно якого відповідну вимогу вже заявлено), то фактично також йдеться про подання іншого позову.

На підставі наведеного суд приймає до розгляду подану позивачем заяву про зміну предмету позову та зменшення позовних вимог, у зв`язку з чим розглядає спір з урахуванням нової ціни позову.

17.05.2023 відповідачем через систему «Електронний суд» подано до суду заяву про закриття провадження у справі № 910/4791/23, у якій відповідач просить закрити провадження в частині стягнення основного боргу на підставі п. 2 ч. 1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України та відмовити у задоволенні позову в частині стягнення пені, інфляційних та процентів річних.

26.05.2023 позивачем через систему «Електронний суд» подано до суду заперечення проти заяви про закриття провадження.

Враховуючи, що матеріали справи містять достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору, суд вважає, що справа може бути розглянута за наявними у ній документами відповідно до ч. 5 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України.

Згідно з ч. 4 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

12.11.2020 між Державним підприємством «Міжнародний аеропорт «Бориспіль» (балансоутримувач) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Преміум Авіа Солюшнз» (орендар) укладено договір № 02.5-14/1-516 про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого нерухомого майна та надання комунальних послуг орендарю (надалі - Договір) із урахуванням протоколів розбіжностей до Договору від 14.09.2020 та від 12.11.2020.

Крім того, 20.01.2021 між сторонами укладено Додаткову угоду № 1 до Договору, яка згідно з п. 5 цієї угоди є невід`ємною частиною Договору.

Виходячи із умов п. 1.1. Договору, даний договір укладено у зв`язку з строковим платним користуванням орендарем приміщення № 54, загальною площею 776,0 кв.м. на 4-му поверсі будівлі пасажирського терміналу «D» (інв. № 47578) (надалі - майно/приміщення), з метою розміщення зали очікування пасажирів бізнес-класу.

За положеннями п. 1.1.1. Договору балансоутримувач надає, а орендар отримує та оплачує послуги, перелік, обсяг та вартість яких визначено у Таблиці № 1 Договору (в редакції Додаткової угоди № 1 до Договору).

Відповідно до п. 1.1.2. Договору балансоутримувач забезпечує технічну можливість для під`єднання обладнання орендаря до електричних мереж балансоутримувача з метою передачі орендарю електричної енергії, а орендар відшкодовує витрати балансоутримувача за цінами (тарифами), встановленими уповноваженим органом державної влади (НКРЕКП).

Розмір оплати за послуги залежить від фактичного їх об`єму, тарифів та витрат балансоутримувача, пов`язаних з обсягом послуг в період їх надання, якості послуг та інших випадків, передбачених чинним законодавством України (п. 1.4. Договору).

За умовами п. 1.6. Договору в разі припинення надання в строкове платне користування майна, нарахування оплати за послуги відбувається до дати фактичного повернення майна (включно), що фіксується сторонами у відповідному акті приймання-передавання майна до договору оренди індивідуально визначеного (нерухомого) майна, що належить до державної власності № 2216 від 31.01.2019 (з урахуванням положень п. 2.2.17 Договору).

Згідно з п. 1.10 Договору (в редакції протоколу узгодження розбіжностей до Договору від 12.11.2020) вартість послуг може змінюватись у разі зміни витрат балансоутримувача, пов`язаних з наданням цих послуг, та інших випадках, передбачених чинним законодавством України. Балансоутримувач зобов`язаний повідомити орендаря у письмовій формі (рекомендованим листом з повідомленням, електронною поштою або вручити уповноваженій особі під підпис) не пізніше, ніж за 15 (п`ятнадцять) календарних днів до введення їх в дію, а орендар зобов`язаний прийняти їх для розрахунків. Даний лист буде вважатися невід`ємною частиною Договору. При цьому сторони визнають юридичну чинність такого листа та не здійснюють жодних дій щодо внесення змін в Договір. Якщо не пізніше ніж за 5 (п`ять) календарних днів до дня введення нової вартості в дію орендар не повідомить письмово балансоутримувача про відмову прийняття до розрахунку нової вартості послуг, вона вважається прийнятою. Якщо орендар не приймає нову вартість, про це він письмово повинен повідомити балансоутримувача до дня введення в дію нової вартості. В такому разі, балансоутримувач має право розірвати договір в односторонньому порядку з дати введення в дію нової вартості послуг. Балансоутримувач інформує орендаря про розірвання договору листом, який буде вважатися невід`ємною частиною Договору. При цьому сторони визнають юридичну чинність такого листа та не здійснюють жодних додаткових дій щодо розірвання договору.

Відповідно до п. 2.1.5. Договору балансоутримувач зобов`язаний щомісяця, до 10 (десятого) числа місяця, наступного за звітним, виставляти орендарю рахунок-фактуру (надалі - рахунок) за надані послуги за звітний місяць та складати акт приймання-здачі виконаних послуг (надалі - акт), який є контрольним та звітним документом сторін щодо надання-отримання послуг та їх якості.

В той же час, орендар за умовами пунктів 2.2.1 та 2.2.3. Договору зобов`язується своєчасно здійснювати розрахунки за Договором. Щомісяця, з 10 (десятого) числа місяця, що слідує за звітним, самостійно одержувати в бухгалтерії балансоутримувача рахунок, акт та раз на рік рахунок-фактуру на оплату компенсації земельного податку згідно з п. 1.1.3. Договору. Орендар несе відповідальність за вчасне отримання рахунку та акту. Датою отримання рахунку та акту вважається 15 (п`ятнадцяте) число кожного місяця незалежно від дати його фактичного отримання. Сплата рахунку здійснюється орендарем до 20 (двадцятого) числа того ж місяця. Підписаний акт орендар зобов`язаний повернути в бухгалтерію балансоутримувача протягом 5 (п`яти) робочих днів з дати його отримання або надати в цей строк вмотивовану відмову від його підписання. Якщо протягом 5 (п`яти) робочих днів акт не буде повернутий балансоутримувачу та не надано в цей строк вмотивована відмова від його підписання, він вважається підписаним сторонами. Акт підписується керівниками сторін або призначеними керівниками повноважними особами (за умови надання документів про надання таких повноважень). Підписання акту орендарем є підтвердженням відсутності претензій до якості наданих послуг.

Відповідно до п. 2.2.7. Договору орендар зобов`язаний щомісяця, за графіком зняття показників електролічильників та подання їх ДП МА «Бориспіль» (Додаток № 1) о 09:00 останнього числа календарного (поточного) місяця знімати показники приладів обліку та надавати письмовій звіт про використання електроенергії за поточний місяць в службу головного енергетика балансоутримувача до 12:00 останнього числа кожного місяця. Розрахунковим періодом є календарний (поточний) місяць.

Договір набирає чинності з моменту укладання та діє до 30.01.2029 включно (п. 6.1. Договору).

Невід`ємною частиною Договору є додатки №№ 1-16 до Договору (п. 1.7. Договору в редакції Додаткової угоди № 1 до Договору), копії яких позивачем додано до позовної заяви.

Так, в обґрунтування позовних вимог (із урахуванням заяви про зміну предмета позову, зменшення позовних вимог) позивач зазначає, що на підставі отриманої відповідно до п. 2.2.7 Договору інформації позивачем сформовано відомості про споживання теплової енергії за листопад 2022 року, грудень 2022 року, січень 2023 року та лютий 2023 року, а відповідні рахунки-фактури та акти здачі-приймання послуг за листопад 2022 - січень 2023 років були надіслані відповідачу в електронному вигляді за допомогою системи програмного забезпечення Me.Doc; рахунок-фактура та акт щодо сплати коштів за теплову енергію за лютий 2023 року було направлено засобами поштового зв`язку. Із посиланням на п. 2.2.3. Договору позивач зазначає, що акти здачі-приймання наданих послуг за період листопад 2022 - лютий 2023 років вважаються підписаними сторонами. Однак, за твердженням позивача, відповідач лише частково оплатив кошти згідно виставлених позивачем рахунків за спірний період, внаслідок чого за відповідачем обліковується заборгованість у розмірі 82 371,01 грн.

Крім суми основного боргу, позивачем також нараховано та заявлено до стягнення з відповідача за загальний період прострочення з 21.12.2022 по 17.04.2023 3% річних у розмірі 4 374,10 грн, інфляційні у розмірі 26 371, 56 грн та пеню у розмірі 64 634,71 грн на грошові кошти відповідно до виставлених за період лютий 2022 року, листопад - лютий 2023 року рахунків.

Відповідач, у свою чергу, не надав відзиву на позовну заяву, однак, звернувся із заявою про закриття провадження у справі, яку обґрунтував тим, що наявна за Договором заборгованість перед позивачем у повному обсязі сплачена відповідачем, на підтвердження чого долучено платіжні інструкції. Крім того, із посиланням на пп. 4 п. 3 розділу ІІ Прикінцеві положення Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» заперечив проти задоволення заявлених позивачем вимог про стягнення пені, а також заперечив проти стягнення сум 3% річних та інфляційних, у зв`язку з тим, що починаючи з 28.02.2022 відповідач не має змоги використовувати орендоване приміщення. Також зазначив, що обраний позивачем спосіб надсилання відповідачу рахунків та актів за спірний період не є належним способом вручення вказаних документів та умовами Договору не передбачений.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд зазначає таке.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно зі ст. 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 Цивільного кодексу України).

Частиною 1 ст. 628 Цивільного кодексу України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства

Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Судом встановлено, що за своєю правовою природою укладений між сторонами правочин є договором про надання послуг.

Частиною 1 ст. 901 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Приписами частини 2 цієї статті визначено, що положення глави 63 ЦК України можуть застосовуватись до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).

Згідно зі ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Частиною 1 ст. 193 Господарського кодексу України встановлено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином (ч. 7 ст. 193 Господарського кодексу України).

Згідно зі статтями 73, 74 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Надання позивачем послуг за Договором відповідачу в період з листопада 2022 по лютий 2023 років підтверджується матеріалами справи, а саме: рахунком-фактурою № 61/968 від 30.11.2022 на суму 14 958,12 грн та актом приймання-здачі робіт від 30.11.2022, рахунком-фактурою № 61/1048 від 31.12.2022 на суму 19 475,57 грн та актом приймання-здачі робіт від 31.12.2022, рахунком-фактурою № 61/62 від 31.01.2023 на суму 25 323,30 грн та актом приймання-здачі робіт від 31.01.2023, рахунком-фактурою № 61/133 від 28.02.2023 на суму 22 614,02 грн та актом приймання-здачі робіт від 28.02.2023.

Вказані обставини, а також вартість та якість наданих послуг відповідачем не заперечувались.

Водночас, судом із матеріалів справи встановлено, що під час провадження у справі № 910/4791/23 відповідачем було погашено у повному обсязі суму основного боргу за Договором, що підтверджується копіями платіжних інструкцій № 458 від 05.05.2023 на суму 14 958,12 грн, № 461 від 05.05.2023 на суму 22 614,02 грн, № 460 від 05.05.2023 на суму 25 323,30 грн та № 459 від 05.05.2023 на суму 19 475,57 грн, які були сплачені відповідно до вищевказаних рахунків-фактур.

Пунктом 2 ч. 1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України визначено, що господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Суд зазначає, що господарський суд закриває провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, зокрема, у випадку припинення існування предмета спору (наприклад, сплата суми боргу, знищення спірного майна, скасування оспорюваного акта державного чи іншого органу тощо), якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань.

За таких обставин суд дійшов висновку про закриття провадження у справі № 910/4791/23 в частині стягнення основного боргу в розмірі 82 371,01 грн у зв`язку з відсутністю предмету спору між сторонами в цій частині.

Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача пені у розмірі 64 634,71 грн суд зазначає таке.

Одним із видів господарських санкцій згідно з ч. 2 ст. 217 Господарського кодексу України є штрафні санкції, до яких віднесено штраф та пеню (ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України).

Розмір штрафних санкцій відповідно до ч. 4 ст. 231 Господарського кодексу України встановлюється законом, а в разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в передбаченому договором розмірі. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або в певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

У ст. 549 Цивільного кодексу України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання; штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання; пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Як вбачається з п. 8.4 Договору у разі несвоєчасної або неповної оплати вартості отриманого товару покупець зобов`язується сплатити постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період, за який сплачується пеня, за кожен день прострочення від суми простроченого платежу.

Відповідно до п. 4.2. Договору орендар зобов`язаний, в разі несвоєчасної оплати отриманих послуг (п. 2.2.3.) та/або у разі порушення строків відшкодування витрат балансоутримувача по зберіганню окремого індивідуально визначеного майна орендаря (п. 2.2.17) сплачувати балансоутримувачу пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період, за який сплачується пеня, від суми заборгованості за кожний день прострочення. Пеня нараховується до повного погашення заборгованості за цим Договором.

В той же час, відповідно до п. 3 розділу 2 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню короновірусної хвороби (COVID-19)», на період дії карантину або обмежувальних заходів, пов`язаних із поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19), та протягом 30 днів з дня його відміни забороняється, зокрема нарахування та стягнення неустойки (штрафів, пені) за несвоєчасне здійснення платежів за житлово-комунальні послуги.

Статтею 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг.

Частиною 1 ст. 2 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що предметом регулювання цього Закону є відносини, що виникають у процесі надання споживачам послуг з управління багатоквартирним будинком, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення та поводження з побутовими відходами, а також відносини, що виникають у процесі надання послуг з постачання та розподілу електричної енергії і природного газу споживачам у житлових, садибних, садових, дачних будинках.

Відповідно до ст. 6 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» учасниками правовідносин у сфері надання житлово-комунальних послуг є: споживачі (індивідуальні та колективні); управитель; виконавці комунальних послуг. Виконавцями комунальних послуг є: 1) послуг з постачання та розподілу природного газу - постачальник, який на підставі ліцензії провадить діяльність із постачання природного газу, та оператор газорозподільної системи, до якої приєднані об`єкти газоспоживання споживача; 2) послуг з постачання та розподілу електричної енергії - енергопостачальник або інший суб`єкт, визначений законом; 3) послуг з постачання теплової енергії - теплопостачальна організація; 4) послуг з постачання гарячої води - суб`єкт господарювання, який є власником (або володіє і користується на інших законних підставах) теплової, тепловикористальної або теплогенеруючої установки, за допомогою якої виробляє гарячу воду, якщо споживачами не визначено іншого постачальника гарячої води; 5) послуг з централізованого водопостачання - суб`єкт господарювання, що провадить господарську діяльність з централізованого водопостачання; 6) послуг з централізованого водовідведення - суб`єкт господарювання, що провадить господарську діяльність з централізованого водовідведення; 7) послуг з поводження з побутовими відходами - суб`єкт господарювання, визначений виконавцем послуг з вивезення побутових відходів у встановленому законодавством порядку.

Як вбачається з положень укладеного між сторонами Договору № 02.5-14/1-516 про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого нерухомого майна та надання комунальних послуг орендарю, предметом даного договору не є відносини сторін щодо безпосереднього надання позивачем (як виконавцем у розумінні приписів Закону України «Про житлово-комунальні послуги») житлово-комунальних послуг відповідачу, предметом вказаного Договору є відносини щодо відшкодування орендарем витрат орендодавця, пов`язаних з утриманням орендованого відповідачем майна.

Так, правові відносини, які виникли між сторонами підпадають під регулювання Закону України «Про відповідальність суб`єктів підприємницької діяльності за несвоєчасне внесення плати з спожиті комунальні послуги та утримання прибудинкових територій», відповідно до ст. 1 якого встановлено, що суб`єкти підприємницької діяльності, які використовують нежилі будинки і приміщення, належні їм на праві власності або орендовані ними на підставі договору, для провадження цієї діяльності за несвоєчасні розрахунки за спожиті комунальні послуги сплачують пеню в розмірі одного відсотка від суми простроченого платежу за кожний день прострочення, якщо інший розмір пені не встановлено угодою сторін, але не більше 100 відсотків загальної суми боргу.

З огляду на викладене, суд зазначає, що норми пункту 3 розділу ІІ Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» не підлягають застосуванню до даних правовідносин, відтак, доводи відповідача щодо відсутності законодавчих підстав для стягнення з нього пені є необґрунтованими.

Перевіривши здійснений позивачем розрахунок пені, суд дійшов висновку про його обґрунтованість та правильність нарахування, з огляду на що, позовні вимоги в частині стягнення пені в сумі 64 634,71 грн підлягають задоволенню.

Щодо вимог про стягнення 3% річних у розмірі 4 374,10 грн та інфляційних у розмірі 26 371, 56 грн.

Пунктом 2 ст. 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитору зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом) не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові. Сторони договору можуть зменшити або збільшити передбачений законом розмір процентів річних. (п.п. 4.1, 4.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань» №14 від 17.12.2013).

Інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція). (п.п. 3.1, 3.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань» №14 від 17.12.2013).

Здійснивши перевірку здійсненого позивачем розрахунку 3% річних та інфляційних втрат, суд встановив, що розмір 3% річних у сумі 4374,10 грн визначено позивачем вірно, в той час як за перерахунком суду розмір інфляційних втрат є більшим, проте, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 237 Господарського процесуального кодексу України суд при ухваленні рішення не може виходити за межі заявлених позовних вимог, вимоги щодо стягнення інфляційних втрат підлягають задоволенню у заявленому позивачем розмірі, а саме - 26 371,56 грн.

Заперечення відповідача щодо стягнення вказаних сум 3% річних та інфляційних судом відхиляються, оскільки законодавством не передбачено умов для звільнення від сплати 3% річних та інфляційних за порушення виконання грошових зобов`язань за наведених відповідачем підстав, а жодних клопотань про зменшення вказаних нарахувань останнім не заявлялось.

При цьому, суд зазначає, що передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних в порядку ст. 625 ЦК України є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

У постанові Верховного Суду України від 06.06.2012 у справі № 6-49цс12, постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі № 373/2054/16-ц наголошено на тому, що встановлене ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер.

Враховуючи вищенаведене у сукупності, судом встановлено, що відповідач прострочив виконання свого обов`язку щодо оплати послуг за Договором за період лютий 2022 року, листопад 2022 року - лютий 2023 року, що підтверджується матеріалами справи, а висловлені відповідачем заперечення не спростовують правомірних доводів позивача про наявність підстав для стягнення сум пені, 3% річних та інфляційних втрат.

Інші доводи відповідача щодо неправомірності нарахування вищевказаних сум відхиляються судом як такі, що спростовуються матеріалами справи.

Частинами 3, 4 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ч. 1 ст. 76 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

З урахуванням вищевикладених обставин, позовні вимоги про стягнення з відповідача 3% річних у розмірі 4 374,10 грн, інфляційних у розмірі 26 371, 56 грн та пені у розмірі 64 634,71 грн підлягають задоволенню.

Щодо розподілу судових витрат.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача.

Разом з тим, ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» визначено, що сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

Позивачем при зверненні до суду із даним позовом було сплачено судовий збір у розмірі 4283,94 грн, однак оскільки із урахуванням заяви про зміну предмету позову та зменшення позовних вимог, яка прийнята судом до розгляду, нова ціна позову склала 177 751,38 грн, розмір судового збору, який підлягає сплаті за подання такого позову відповідно до приписів Закону України «Про судовий збір» становить 2684,00 грн.

Відтак, враховуючи відповідне клопотання позивача, викладене у заяві про зміну предмета позову, зменшення позовних вимог та повернення судового збору, суд дійшов висновку про необхідність повернення позивачу надмірно сплаченої суми судового збору у розмірі 1599,94 грн.

На підставі викладеного, керуючись статтями 74, 76-80, 129, 236 - 242 Господарського процесуального кодексу України, ст. 7 Закону України «Про судовий збір», Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

1. Закрити провадження у справі № 910/4791/23 в частині стягнення основного боргу в розмірі 82 371,01 грн.

2. Позовні вимоги задовольнити повністю.

3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Преміум Авіа Солюшнз» (Харківське шосе, 172-Б, оф. 209, м. Київ, 02091, ідентифікаційний код 42262796) на користь Державного підприємства «Міжнародний аеропорт «Бориспіль» (вул. Бориспіль-7, с. Гора, Бориспільський р-н, Київська обл., 08300, ідентифікаційний код 20572069) 3% річних у розмірі 4 374,10 грн, інфляційні втрати у розмірі 26 371, 56 грн, пеню у розмірі 64 634,71 грн та судовий збір у розмірі 2684,00 грн.

4. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

5. Повернути Державному підприємству «Міжнародний аеропорт «Бориспіль» (вул. Бориспіль-7, с. Гора, Бориспільський р-н, Київська обл., 08300, ідентифікаційний код 20572069) зі спеціального фонду Державного бюджету України судовий збір у розмірі 1599,94 грн, сплачений відповідно до платіжної інструкції № 558 від 14.03.2023.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення до Північного апеляційного господарського суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Дата складання та підписання повного тексту рішення: 07.06.2023.

Суддя Т. Ю. Трофименко