ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" червня 2023 р. Справа№ 910/21002/21

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Гаврилюка О.М.

суддів: Ткаченка Б.О.

Шапрана В.В.

за участю секретаря судового засідання: Ніконенко Є.С.

за участю представників сторін:

від позивача: Петренко Г.В.

від відповідача: Качан В.В.; Тодосієнко В.М.;

від третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні позивача: 1- Шутов О.О.;

2- Гузієнко Я.М.;

від третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача: 1- Меньшикова О.Я.;

2- не з`явились;

розглянувши апеляційну скаргу Державної іпотечної установи

на рішення Господарського суду міста Києва від 03.11.2022, повне рішення складено 22.11.2022

у справі № 910/21002/21 (суддя Смирнова Ю.М.)

за позовом Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк"

до Державної іпотечної установи

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні позивача 1) Фонд гарантування вкладів фізичних осіб

2) Національний банк України

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача 1) Кабінет Міністрів України

2) Міністерство економіки України

про зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог, короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття

Публічне акціонерне товариство "Дельта Банк" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Державної іпотечної установи, в якому просить суд зобов`язати відповідача в особі комісії з реорганізації Державної іпотечної установи включити до передавального акту між Державною іпотечною установою та Приватним акціонерним товариством "Українська фінансова житлова компанія" кредиторські вимоги Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" від 05.11.2021 та відомості про наявну заборгованість Державної іпотечної установи перед Публічним акціонерним товариством "Дельта Банк" за облігаціями серій "АЗ", ІSIN UA в кількості 4565 шт, номінальною вартістю 456500000,00 грн, термін погашення яких - 12.12.2018, "В3", ІSIN UА, в кількості 536 шт. номінальною вартістю 53600000,00 грн, термін погашення яких настав 18.11.2020, "С3", ІSIN UA, в кількості 2700 шт. номінальною вартістю 270000000,00 грн, термін погашення яких настав 15.12.2020 на загальну суму 829011240,22 грн, в тому числі щодо заборгованості по сплаті номінальної вартості облігацій в сумі 780100000,00 грн, та заборгованості по виплаті відсоткового доходу за облігаціями в сумі 48911240,22 грн.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги позивач зазначає, що ігнорування відповідачем заявлених кредиторських вимог позивача, відсутність рішення комісії з реорганізації Державної іпотечної установи про включення до передавального акту відомостей про розмір та характер заборгованості Державної іпотечної установи перед Публічним акціонерним товариством "Дельта Банк" порушує права та законні інтереси позивача, створює реальні та суттєві перешкоди для погашення вказаної заборгованості правонаступником Державної іпотечної установи - Приватним акціонерним товариством "Українська фінансова житлова компанія".

Рішенням Господарського суду міста Києва від 03.11.2022 у справі № 910/21002/21 позов задоволено частково. Зобов`язано Державну іпотечну установу в особі Комісії з реорганізації Державної іпотечної установи включити до передавального акту між Державною іпотечною установою та Приватним акціонерним товариством "Українська фінансова житлова компанія" кредиторські вимоги Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" від 04.11.2021 до Державної іпотечної установи за облігаціями серій:

- "А3", ISIN UA, в кількості 4565 шт. номінальною вартістю 456500000,00 грн, з терміном погашення 12.12.2018,

- "В3", ISIN UA, в кількості 536 шт. номінальною вартістю 53600000,00 грн, з терміном погашення 18.11.2020,

- "С3", ISIN UA, в кількості 2700 шт. номінальною вартістю 270000000,00 грн, з терміном погашення 15.12.2020 на загальну суму 829011240,22 грн,

в тому числі щодо заборгованості по сплаті номінальної вартості облігацій в сумі 780100000,00 грн та заборгованості по виплаті відсоткового доходу за облігаціями в сумі 48911240,22 грн.; В іншій частині позову відмовлено; стягнуто з Державної іпотечної установи на користь Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" судовий збір у розмірі 2 270 грн 00 коп.

Рішення мотивоване тим, що на переконання суду, обраний позивачем спосіб захисту у вигляді зобов`язання Державної іпотечної установи в особі Комісії з реорганізації Державної іпотечної установи включити до передавального акту його кредиторські вимоги, викладені у вимозі від 04.11.2021, є ефективним способом захисту прав позивача як особи, яка вважає себе кредитором у відповідних зобов`язаннях, оскільки надасть визначеність у питанні з якого саме моменту права та обов`язки за таким зобов`язанням переходять до іншої юридичної особи, тому позовні вимоги в частині зобов`язання Державної іпотечної установи в особі Комісії з реорганізації Державної іпотечної установи включити до передавального акту між Державною іпотечною установою та Приватним акціонерним товариством "Українська фінансова житлова компанія" кредиторські вимоги Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" від 04.11.2021 до Державної іпотечної установи за облігаціями серій "А3", ISIN UA в кількості 4565 шт. номінальною вартістю 456 500 000,00 грн, з терміном погашення 12.12.2018, "В3", ISIN UA, в кількості 536 шт. номінальною вартістю 53 600 000,00 грн, з терміном погашення 18.11.2020, "С3", ISIN UA в кількості 2700 шт. номінальною вартістю 270 000 000,00 грн, з терміном погашення 15.12.2020 на загальну суму 829 011 240,22 грн, в тому числі щодо заборгованості по сплаті номінальної вартості облігацій в сумі 780 100 000,00 грн та заборгованості по виплаті відсоткового доходу за облігаціями в сумі 48 911 240,22 грн, підлягають задоволенню. Разом тим, вимоги позивача в частині зобов`язання Державної іпотечної установи в особі Комісії з реорганізації Державної іпотечної установи включити до передавального акту саме "відомості про наявну заборгованість" за облігаціями задоволенню не підлягають, оскільки фактично такі вимоги зводяться до визнання Комісією факту існування заборгованості, проте, як встановлено судом, такі зобов`язання наразі є спірними.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погоджуючись із ухваленим рішенням, Державна іпотечна установа звернулась до Північного апеляційного господарського суду із апеляційними скаргами за підписом Тодосієнка В.М., в яких просить поновити строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 03.11.2022 у справі № 910/21002/21 та відкрити апеляційне провадження; скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 03.11.2022 у справі № 910/21002/21 в частині задоволення позовних вимог АТ "Дельта Банк" до Державної іпотечної установи та прийняти у цій частині нове рішення, яким відмовити АТ "Дельта Банк" в задоволенні позову до Державної іпотечної установи.

Підстави апеляційної скарги обґрунтовуються наступними доводами.

На думку скаржника, встановивши, що вимоги позивача є спірними, суд не дослідив ухвалу Господарського суду міста Києва від 01.12.2021, якою порушено провадження у справі № 910/19573/21 за позовом Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" до Кабінету Міністрів України, треті особи: Державна іпотечна установа, Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, Національний банк України про стягнення номінальної вартості облігацій на загальну суму 783 100 000,00 грн (серії А3 в сумі 456 500 000,00 грн, серії В3 в сумі 53 600 000,00 грн, серії С3 в сумі 270 000 000,00 грн), в результаті чого суд виніс рішення, яким зобов`язав відповідача в особі Комісії з реорганізації Державної іпотечної установи включити до передавального акту між Державною іпотечною установою та приватним акціонерним товариством "Українська фінансова житлова компанія" кредиторські вимоги АТ "Дельта Банк", які в судовому порядку відповідач стягує з Кабінету Міністрів України (іншої особи) у справі № 910/19573/21. Отже, розмір кредиторських вимог, що був заявлений до відповідача є недоведеним і судом першої інстанції в основу рішення (при визначенні суми кредиторських вимог) покладені недоведені обставини, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими.

Також на думку скаржника, судом не досліджено Порядок здійснення заходів, пов`язаних з приєднанням Державної іпотечної установи до Приватного акціонерного товариства "Українська фінансова житлова компанія", відповідно до якого, за договорами, укладеними Державною іпотечною установою, здійснюється перехід прав та обов`язків до Приватного акціонерного товариства "Українська фінансова житлова компанія", в обсязі та на умовах, що існуватимуть на момент підписання передавального акту, а не на момент включення кредиторських вимог до передавального акту.

Скаржник зазначає, що порушень з боку Державної іпотечної установи чи Приватного акціонерного товариства "Українська фінансова житлова компанія" щодо дотримання Порядку, судом першої інстанції не виявлено, крім того, АТ "Дельта Банк" вже скористалось своїм правом в судовому порядку вимагати виконання зобов`язань за облігаціями серій А3, В3, С3, емітованих Державною іпотечною установою, що є предметом розгляду у справах № 910/20302/21 і № 910/19573/21.

Скаржник вказує на те, що Державною іпотечною установою було надано відповідь на вимогу позивача, в якій зазначено про те, що строк встановлений для подачі кредиторами своїх вимог до 12.12.2021 та про те, що на теперішній час триває процес розгляду Комісією з реорганізації Державної іпотечної установи отриманих кредиторських вимог, за результатами якого Комісія має затвердити перелік кредиторських вимог, які підлягають задоволенню та включенню до передавального акту, а передавальний акт, згідно з Порядком, буде затверджено та підписано членами Комісії з реорганізації ДІУ та передано для підписання ПАТ "Українська фінансова житлова компанія".

На думку скаржника, вимога позивача про включення до передавального акту заявлених ним кредиторських вимог є передчасною, оскільки передавальний акт ще не складено, і не означає, що передавальний акт із включеними до нього спірними кредиторськими вимогами буде підписано, оскільки заявлені кредиторські вимоги АТ "Дельта Банк", на час його підписання та затвердження, можуть бути вже виконаними або припиненими. Фактично, АТ "Дельта Банк" подано позов про зобов`язання вчинити дії в майбутньому, що не передбачено жодною нормою чинного законодавства.

Скаржник зазначає про те, що момент включення кредиторських вимог до передавального акту не зумовлюють виникнення правонаступництва, а не включення кредиторських вимог до передавального акту не змінює та не припиняє права АТ "Дельта Банк" вимагати виконання зобов`язань за облігаціями серій А2, В3, С3, емітованих Державною іпотечною установою.

Висновок суду першої інстанції про те, що позивачем обраний ефективний спосіб захисту, суперечить правовій позиції Верховного Суду, викладеній у подібній справі - постанові від 29.09.2020 у справі № 908/2337/19, натомість послання суду першої інстанції на правові висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 16.06.2020 у справі № 910/5953/17 не можуть бути підставою для задоволення позову і не може бути підставою для відхилення аргументів відповідача.

Узагальнені доводи відзивів на апеляційну скаргу

Заперечуючи проти доводів апеляційної скарги, Національний банк України у відзиві на апеляційну скаргу, поданому до суду 23.01.2023, вказав на те, що посилання на те, що положення ч. 6 ст. 105 ЦК України не можуть застосовуватися до визначення строків розгляду кредиторських вимог в процедурі припинення Державної іпотечної установи, оскільки вимоги АТ "Дельта Банк" не стосуються сплати податків, зборів, єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, страхових коштів до Пенсійного фонду України, фондів соціального страхування, є необґрунтованими, адже проставлення законодавцем в такій нормі слова "зокрема" є виключно підкресленням таких вимог з поміж будь-яких інших, а не уточненням регулювання розгляду яких саме вимог даною нормою встановлюється. В будь-якому випадку, в залежності від способу тлумачення даної норми її слід застосовувати за аналогією задля встановлення правової визначеності в межах спірних правовідносин з метою надання кредитору можливості контролю своїх прав та інтересів в процедурі припинення його боржника.

Також у відзиві на апеляційну скаргу, Національний банк України зазначає про те, що заявлений позивачем розмір зобов`язання не спростовано відповідачем в межах розгляду даної справи. Доказів його припинення не надано.

На думку Національного банку України, Державна іпотечна установа, з посиланням на справи № 910/19882/21, 910/18196/21, 910/18289/21, 910/18283/21, 910/18430/21, 910/18432/21, 910/18566/21, 910/18747/21, стверджувала, що їх обов`язок з погашення номінальної вартості облігацій та сплати відсоткового доходу за облігаціями перед АТ "Дельта Банк" є спірним, виходячи із вимог ст. 607 ЦК України, однак, такі твердження Державної іпотечної установи є хибними, оскільки ч. 2 ст. 5 Закону України "Про ринки капіталу та організовані товарні ринки" передбачено, що відмова від виконання зобов`язання, посвідченого цінним папером, з посиланням на відсутність підстави зобов`язання або на його недійсність не допускається. Таким чином, обов`язок емітента перед власником за облігаціями є абсолютним, а тому і зобов`язання емітента перед таким власником повинні виконуватись належним чином.

Національний банк України вважає помилковими твердження про припинення зобов`язання ДІУ перед АТ "Дельта Банк" за облігаціями серії А3, В3, С3 шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог, оскільки зарахування вимог ДІУ за облігаціями наразі є такими, що суперечить вимогам чинного законодавства України, а саме: вказані вище заяви ДІУ про зарахування зустрічних однорідних вимог щодо погашення номінальної вартості облігацій подані за наявності заборон, встановлених ст. 602 ЦК України та п. 8 ч. 2 ст. 46 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", а тому, припинення зобов`язання за облігаціями в даному випадку не допускається.

24.01.2023 до Північного апеляційного господарського суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому позивач заперечив проти доводів апеляційної скарги та зазначив про те, що в силу приписів ч. 6 ст. 105, ст. 530 ЦК України, Комісія з реорганізації Державної іпотечної установи зобов`язана була не пізніше 10.12.2021 розглянути та прийняти рішення з приводу задоволення чи відхилення (включення до передавального акту) кредиторських вимог ПАТ "Дельта Банк", викладених в листі за вих. № 1437 від 04.11.2021 та повідомити про це останнього.

Щодо тези відповідача про те, що вимоги Банка є спірними, позивач зазначає про те, що п.п. 6 п. 10 Порядку прямо передбачено, що передавальний акт повинен містити положення про правонаступництво щодо всіх прав та зобов`язань Установи, у тому числі зобов`язання, які оспорюються в судах.

Позивач вважає, що обраний ним спосіб захисту у вигляді зобов`язання Державної іпотечної установи в особі Комісії з реорганізації Державної іпотечної установи включити до передавального акту його кредиторські вимоги, викладені у вимозі від 04.11.2021, є ефективним способом захисту прав позивача, як особи, яка вважає себе кредитором у відповідних зобов`язаннях, оскільки надасть визначеність у питанні з якого саме моменту права та обов`язки за таким зобов`язанням переходять до іншої юридичної особи.

25.01.2023 від Фонду гарантування вкладів фізичних осіб до Північного апеляційного господарського суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому Фонд просить рішення Господарського суду міста Києва від 03.11.2022 у справі № 910/21002/21 залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, враховуючи те, що доказів розгляду відповідачем кредиторських вимог банку та прийняття відповідного рішення за наслідками такого розгляду матеріали справи не містять, при цьому, лист від 13.01.2022 не є доказом розгляду кредиторських вимог та прийняттям рішення по суті їх розгляду в розумінні зазначених положень ЦК України та Порядку реорганізації.

На думку Фонду, суд першої інстанції обґрунтовано відхилив твердження відповідача про те, що в даному випадку строк розгляду кредиторських вимог закінчується затвердженням передавального акта і нібито саме з даною обставиною слід пов`язувати сплив строку на розгляд кредиторської вимоги, адже як за змістом ч. 2 ст. 107 ЦК України, так і згідно приписів п. 10 Порядку затвердження передавального акту здійснюється виключно за наслідком закінчення строку для пред`явлення вимог кредиторами та задоволення чи відхилення цих вимог, тобто, завершення розгляду кредиторської вимоги та повідомлення наслідків цього кредитору передує затвердженню передавального акту.

20.02.2023 Кабінетом Міністрів України подано до Північного апеляційного господарського суду відзив на апеляційну скаргу, у якому просить врахувати доводи, викладені Кабінетом Міністрів України, апеляційну скаргу задовольнити, рішення Господарського суду міста Києва від 07.09.2022 скасувати та вказав на те, що процедура реорганізації відповідача здійснюється в чіткій відповідності з вимогами чинного законодавства та Порядку, таким чином, лише після закінчення вчинення Комісією з реорганізації всіх необхідних заходів передбачених Порядком, зокрема, розгляду усіх кредиторських вимог, позивача буде повідомлено про результат розгляду кредиторських вимог ПАТ "Дельта Банк".

Кабінет Міністрів України вважає, що господарський суд першої інстанції, задовольняючи в частині позовні вимоги, здійснив невірне тлумачення положень вказаної норми, з огляду на те, що:

- положення ЦК України не передбачають права на оскарження рішення чи бездіяльності комісії з реорганізації щодо відмови у задоволенні вимог кредитора або ухилення від їх розгляду, як то визначено для рішень, дій чи бездіяльності ліквідаційної комісії, відповідно до частини третьої статті 112 ЦК України;

- також вказані положення ЦК України не передбачають жодних наслідків для особи, у разі ненадання відповіді кредитору, після спливу 30-ти денного терміну, з моменту отримання заяви з кредиторськими вимогами;

- строк розгляду кредиторських вимог визначений вказаною нормою, в першу чергу спрямований щодо вимог відносно сплати податків, зборів, єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, страхових коштів до Пенсійного фонду України, фондів соціального страхування.

Тому доводи суду першої інстанції, з посиланням на ч. 6 ст. 105 ЦК України, як пряму норму до зобов`язання Комісії з реорганізації Державної іпотечної установи, вчинити дії щодо задоволення чи відхилення (включення до передавального акту) кредиторських вимог ПАТ "Дельта Банк" - є помилковим. За відсутності прямих фактів порушення інтересів ПАТ "Дельта Банк", рішення Господарського суду міста Києва від 07.09.2022 є таким, що прийняте без належного дослідження норм матеріального та з порушенням процесуального права.

Узагальнені доводи додаткових письмових пояснень

20.02.2023 та 22.02.2023 відповідачем до Північного апеляційного господарського суду подано додаткові пояснення, у яких відповідачем зазначено про те, що позивачем у справі не надано належних та переконливих обґрунтувань, яким чином і як саме дії Комісії з реорганізації ДІУ створюють реальні та суттєві перешкоди за погашення заявленої суми боргу правонаступником Державної іпотечної установи - ПрАТ "Українська фінансова житлова компанія".

Також відповідач зазначає, що до початку розгляду справи № 910/21002/21, позивач звернувся з позовом до Кабінету Міністрів України із позовом про стягнення заборгованості зі сплати номінальної вартості облігацій серії А3, В3, С3 в сумі 780 100 000,00 грн (справа № 910/19573/21), під час розгляду справи № 910/21002/21, позивач звернувся із позовом до Державної іпотечної установи про стягнення 48 911 240,00 грн заборгованості зі сплати відсоткового доходу за облігаціями серії А3, В3, С3 (справа № 910/20302/21). Відсутність рішення Комісії з реорганізації ДІУ та відсутність передавального акту не є перешкодою для стягнення заборгованості зі сплати номінальної вартості облігацій.

Доказів відмови Комісії з реорганізації ДІУ у задоволенні вимог кредитора або ухилення від їх розгляду позивачем не надано. Позовна вимога АТ "Дельта Банк" є передчасною, оскільки до моменту включення кредиторських вимог до передавального акту такі вимоги можуть бути визнані припиненими або зменшеними. Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин. Судове рішення не може ґрунтуватись на припущеннях, у тому числі, що до можливого порушення прав чи інтересів у майбутньому, натомість висновки суду мають бути підтверджені належними та допустимими доказами. Позовні вимоги АТ "Дельта Банк" не є належним способом захисту майнових прав, навіть не включення сум заборгованості до передавального акту не зумовить для позивача реальних правових наслідків і зміни його прав та обов`язків. Оскільки позивач обрав неналежних та неефективних спосіб захисту своїх майнових прав, як кредитора юридичної особи, що перебуває в стані реорганізації, шляхом приєднання, то є всі підстави для ухвалення рішення про відмову позивачу в позові із цих підстав.

Відсутність передавального акту або не включення кредиторських вимог АТ "Дельта Банк" до передавального акту, жодною нормою чинного законодавства України не припиняє зобов`язань ДІУ перед Банком, не позбавляє Банк права вимоги до Державної іпотечної установи або її правонаступника Укрфінжитла.

Заявлені позивачем підстави позову, жодним чином не обґрунтовують обраного способу захисту його цивільного права, а предмет позову (визнання кредиторських вимог ПАТ "Дельта Банк" в сумі 829 011 240,22 грн) не обґрунтовується жодними відповідними обставинами матеріально-правового характеру, і є фактичною вимогою про визнання грошових вимог на вказану суму, отже є вимогою майнового характеру.

При розгляді справи № 910/21002/21, відповідачем наголошувалось на тому, що заявлені кредиторські вимоги ПАТ "Дельта Банк", не є безспірним, а факт неналежного виконання ДІУ господарських зобов`язань за вказаними вимогами, не встановлений судовими рішеннями.

Також відповідач наголошує на тому, що включення до передавального акту кредиторських вимог ПАТ "Дельта Банк", в частині заборгованості зі сплати номінальної вартості облігацій в сумі 780 100 000,00 грн, породжують для ДІУ та ПАТ "Українська фінансова житлова компанія" безумовний обов`язок для виконання безпідставних вимог АТ "Дельта Банк" щодо її погашення, а в разі стягнення, за наслідками розгляду справи № 910/19573/21, зазначеної суми з Кабінету Міністрів України, призведе до подвійного стягнення грошових коштів за одним грошовим зобов`язанням.

Національний банк України, у додаткових письмових поясненнях, поданих до суду 31.05.2023, вказав на те, що відповідач не дивлячись на абсолютний обов`язок виконати свої зобов`язання за облігаціями перед позивачем, зловживаючи своїми матеріальними правами, ухиляється від виконання своїх зобов`язань, так, зокрема, відповідач у суді першої інстанції при розгляді цієї справи стверджувало, що їхні зобов`язання припинились на підставі ст. 601 ЦК України, шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог, а також на підставі ст. 607 ЦК України, шляхом припинення зобов`язання неможливістю його виконання. При цьому відповідачем ініційовану низку судових спорів про припинення зобов`язань за облігаціями перед АТ "Дельта Банк", шляхом припинення відносин позики за облігаціями, а також шляхом припинення зобов`язання за облігаціями з посиланням на ч. 3 ст. 1049 ЦК України, припинення зобов`язання на підставі ст. 607 ЦК України.

Норми цивільного законодавства, що регулюють спірні правовідносини, не надають комісії з реорганізації ДІУ, права залишати вимоги кредиторів без розгляду, а завершення розгляду кредиторської вимоги та повідомлення наслідків цього кредитору, передує затвердженню передавального акту.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу № 910/21002/21 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя - Гаврилюк О.М., судді: Ткаченко Б.О., Шапран В.В.

Також, 27.12.2022 засобами поштового зв`язку надійшла апеляційна скарга Державної іпотечної установи за підписом Притули Є.М., яка зареєстрована, як примірник апеляційної скарги.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 26.12.2022 відкладено вирішення питання щодо апеляційної скарги Державної іпотечної установи на рішення Господарського суду міста Києва від 03.11.2022 у справі № 910/21002/21 до надходження матеріалів справи до Північного апеляційного господарського суду; витребувано з Господарського суду міста Києва матеріали справи № 910/21002/21.

04.01.2023 До Північного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи № 910/21002/21.

06.01.2022 від Державної іпотечної установи надійшла заява про розгляд апеляційних скарг Державної іпотечної установи на рішення господарського суду м. Києва від 03.11.2022 у справі № 910/21002/21, що надійшли на адресу Північного апеляційного господарського суду засобами електронного зв`язку та засобами поштового зв`язку, як одну апеляційну скаргу.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 10.01.2023 поновлено Державній іпотечній установі строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду міста Києва області від 03.11.2022 у справі № 910/21002/21. Відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Державної іпотечної установи на рішення Господарського суду міста Києва від 03.11.2022 у справі № 910/21002/21. Призначено справу № 910/21002/21 до розгляду у судовому засіданні 22.02.2023.

На підставі ст.ст. 202, 216 ГПК України, ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 22.02.2023 відкладено розгляд справи № 910/21002/21 за апеляційною скаргою Державної іпотечної установи на рішення Господарського суду міста Києва від 03.11.2022 до 22.03.2023.

У зв`язку з перебуванням судді Гаврилюка О.М., який є суддею-доповідачем, на лікарняному, розгляд справи призначений на 22.03.2023 о 10 год. 45 хв. не відбувся.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 03.04.2023, з урахуванням ухвали про виправлення описки, призначено розгляд апеляційної скарги Державної іпотечної установи на рішення Господарського суду міста Києва від 03.11.2022 у справі № 910/21002/21 на 26.04.2023.

На підставі ст.ст. 202, 216 ГПК України, ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 26.04.2023 задоволено заяву про продовження строку розгляду справи та продовжено строк розгляду справи № 910/21002/21. Оголошено перерву у розгляді справи № 910/21002/21 за апеляційною скаргою Державної іпотечної установи на рішення Господарського суду міста Києва від 03.11.2022 до 01.06.2023.

Враховуючи викладене, воєнний стан в Україні та обмеження, спричинені цим станом, тимчасову непрацездатність судді Гаврилюка О.М. з метою повного, всебічного та об`єктивного розгляду справи, з огляду на положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, справа № 910/21002/21 розглядалась протягом розумного строку.

Позиції учасників справи

Представник позивача у судовому засіданні 01.06.2023 заперечив проти вимог апеляційної скарги, просив рішення Господарського суду міста Києва від 03.11.2022 у справі № 910/21002/21 залишити без змін.

Представники відповідача, у судовому засіданні 01.06.2023, підтримали доводи апеляційної скарги, просили скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 03.11.2022 у справі № 910/21002/21 в частині задоволення позовних вимог АТ "Дельта Банк" до Державної іпотечної установи та прийняти у цій частині нове рішення, яким відмовити АТ "Дельта Банк" в задоволенні позову до Державної іпотечної установи.

Представники Фонду гарантування вкладів фізичних осіб та Національного банку України у судовому засіданні 01.06.2023 заперечили проти доводів апеляційної скарги, зокрема, з підстав, викладених у відзивах на апеляційну скаргу.

Представник Кабінету Міністрів України у судовому засіданні 01.06.2023 підтримали доводи апеляційної скарги, просив рішення Господарського суду міста Києва від 03.11.2023 у справі № 910/21002/21 скасувати.

Представник Міністерства економіки України у судове засідання 01.06.2023 не з`явився, про місце та час судового засідання повідомлений належним чином.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

Як вбачається із матеріалів справи, у 2013 році Правлінням Державної іпотечної установи було прийнято рішення про закрите (приватне) розміщення облігацій серій "Z2", "A3", "B3", "C3", "D3".

Як зазначає позивач, Публічне акціонерне товариство "Дельта Банк" було власником облігацій, емітентом яких є Державна іпотечна установа, в тому числі серій:

- "А3", ISIN UA, в кількості 4565 шт. номінальною вартістю 456 500 000,00 грн, з терміном погашення 12.12.2018,

- "В3", ISIN UA, в кількості 536 шт. номінальною вартістю 53 600 000,00 грн, з терміном погашення 18.11.2020,

- "С3", ISIN UA, в кількості 2700 шт. номінальною вартістю 270 000 000,00 грн, з терміном погашення 15.12.2020.

05.10.2021 до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань внесено відомості про припинення Державної іпотечної установи шляхом її реорганізації, головою комісії з реорганізації призначено Притулу Єгора Михайловича про що зроблено відповідний запис, а також встановлено строк для заявлення кредиторами своїх вимог до 12.12.2021.

Листом від 04.11.2021 вих. № 1437 Публічне акціонерне товариство "Дельта Банк" в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ "Дельта Банк" Матвієнка А.А. звернулося до голови комісії з реорганізації Державної іпотечної установи (надалі - Комісія з реорганізації) із заявою з кредиторськими вимогами до Державної іпотечної установи на загальну суму 829 011 240,22 грн за облігаціями серій:

- "А3", ISIN UA, в кількості 4565 шт. номінальною вартістю 456 500 000,00 грн, з терміном погашення 12.12.2018,

- "В3", ISIN UA, в кількості 536 шт. номінальною вартістю 53 600 000,00 грн, з терміном погашення 18.11.2020,

- "С3", ISIN UA, в кількості 2700 шт. номінальною вартістю 270 000 000,00 грн, з терміном погашення 15.12.2020,

в тому числі щодо заборгованості по сплаті номінальної вартості облігацій в сумі 780 100 000,00 грн та заборгованості по виплаті відсоткового доходу за облігаціями в сумі 48 911 240,22 грн.

Вказана вимога отримана Комісією 10.11.2021, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення № 330 (та не заперечується відповідачем).

Як зазначає відповідач, у листі № 13.01.2022 № 288/12/1 повідомлено позивача про те, що кредиторська вимога позивача від 04.11.2021 перебуває на розгляді Комісії з реорганізації Державної іпотечної установи.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що в порушення ч. 6 ст. 105 Цивільного кодексу України станом на даний час відповіді від Комісії з реорганізації Державної іпотечної установи щодо результатів розгляду кредиторських вимог АТ "Дельта Банк" не надходило, у зв`язку з чим, посилаючись на ст. 105 Цивільного кодексу України та положення Порядку здійснення заходів, пов`язаних з приєднанням Державної іпотечної установи до приватного акціонерного товариства "Українська фінансова житлова компанія", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.09.2021 № 945, вказує на наявність підстав для зобов`язання відповідача в особі Комісії з реорганізації Державної іпотечної установи включити до передавального акту між Державною іпотечною установою та Приватним акціонерним товариством "Українська фінансова житлова компанія" кредиторські вимоги Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" від 04.11.2021 та відомості про наявну заборгованість Державної іпотечної установи перед Публічним акціонерним товариством "Дельта Банк" за облігаціями серій "АЗ", ІSIN UA в кількості 4565 шт, номінальною вартістю 456500000,00 грн, термін погашення яких - 12.12.2018, "В3", ІSIN UА, в кількості 536 шт. номінальною вартістю 53600000,00 грн, термін погашення яких настав 18.11.2020, "С3", ІSIN UA, в кількості 2700 шт. номінальною вартістю 270000000,00 грн, термін погашення яких настав 15.12.2020 на загальну суму 829011240,22 грн, в тому числі щодо заборгованості по сплаті номінальної вартості облігацій в сумі 780100000,00 грн, та заборгованості по виплаті відсоткового доходу за облігаціями в сумі 48911240,22 грн.

В свою чергу, відповідач проти задоволення позову заперечує, вказуючи на те, що встановлені законом строки розгляду вимог не розповсюджуються на вимогу позивача, оскільки позивач не звертався до відповідача з кредиторською вимогою щодо сплати податків, зборів, єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, страхових коштів до Пенсійного фонду України, фондів соціального страхування, про які йде мова у ч. 6 ст. 105 Цивільного кодексу України. Також відповідач зазначає, що оскільки на момент звернення з позовом Комісія не відмовила позивачу у задоволенні його кредиторських вимог, то позивач звернувся до суду за захистом прав і охоронюваних законом інтересів, які не були порушені. Крім того, відповідач стверджує, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з огляду на те, що кредиторські вимоги, які позивач просить зобов`язати включити до передавального акту, є предметом розгляду в інших справах, та є спірними.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги, скасування рішення Господарського суду міста Києва від 03.11.2022 у справі № 910/21002/21 та відмову у задоволенні позовних вимог повністю, виходячи з наступного.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

Відповідно до ст. 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. Основними видами господарських зобов`язань є майново-господарські зобов`язання та організаційно-господарські зобов`язання.

Згідно із ст. 174 ГК України господарські зобов`язання можуть виникати: безпосередньо із закону або іншого нормативно-правового акта, що регулює господарську діяльність; з акту управління господарською діяльністю; з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать; внаслідок заподіяння шкоди суб`єкту або суб`єктом господарювання, придбання або збереження майна суб`єкта або суб`єктом господарювання за рахунок іншої особи без достатніх на те підстав; у результаті створення об`єктів інтелектуальної власності та інших дій суб`єктів, а також внаслідок подій, з якими закон пов`язує настання правових наслідків у сфері господарювання.

Частиною 1 ст. 175 ГК України передбачено, майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

За змістом ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно 1 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Згідно із ч. 1 ст. 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.

Положеннями ст. 14 ЦК України встановлено, що цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї. Виконання цивільних обов`язків забезпечується засобами заохочення та відповідальністю, які встановлені договором або актом цивільного законодавства. Особа може бути звільнена від цивільного обов`язку або його виконання у випадках, встановлених договором або актами цивільного законодавства.

З огляду на викладені норми вбачається, що підставою виникнення зобов`язання та права вимоги його виконання є, зокрема, закон, що встановлює обов`язкові дії для того чи іншого суб`єкта в межах відповідних правовідносин.

Підставою позову позивачем визначено невиконання відповідачем покладеного на нього приписами ч. 6 ст. 105 ЦК України обов`язку з розгляду поданої Національним банком України кредиторської вимоги у визначені строки.

Частиною 1 ст. 104 ЦК України встановлено, що юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов`язки переходять до правонаступників.

Статтею 105 ЦК України передбачено порядок виконання рішення про припинення юридичної особи, а саме: учасники юридичної особи, суд або орган, що прийняв рішення про припинення юридичної особи, зобов`язані протягом трьох робочих днів з дати прийняття рішення письмово повідомити орган, що здійснює державну реєстрацію; учасники юридичної особи, суд або орган, що прийняв рішення про припинення юридичної особи, відповідно до цього Кодексу призначають комісію з припинення юридичної особи (комісію з реорганізації, ліквідаційну комісію), голову комісії або ліквідатора та встановлюють порядок і строк заявлення кредиторами своїх вимог до юридичної особи, що припиняється. Виконання функцій комісії з припинення юридичної особи (комісії з реорганізації, ліквідаційної комісії) може бути покладено на орган управління юридичної особи; до комісії з припинення юридичної особи (комісії з реорганізації, ліквідаційної комісії) або ліквідатора з моменту призначення переходять повноваження щодо управління справами юридичної особи. Голова комісії, її члени або ліквідатор юридичної особи представляють її у відносинах з третіми особами та виступають у суді від імені юридичної особи, яка припиняється; строк заявлення кредиторами своїх вимог до юридичної особи, що припиняється, не може становити менше двох і більше шести місяців з дня оприлюднення повідомлення про рішення щодо припинення юридичної особи.

Згідно з ч. 1 ст. 106 ЦК України злиття, приєднання, поділ та перетворення юридичної особи здійснюються за рішенням його учасників або органу юридичної особи, уповноваженого на це установчими документами, а у випадках, передбачених законом, - за рішенням суду або відповідних органів державної влади.

Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 107 ЦК України кредитор може вимагати від юридичної особи, що припиняється, виконання зобов`язань якої не забезпечено, припинення або дострокового виконання зобов`язання, або забезпечення виконання зобов`язання, крім випадків, передбачених законом. Після закінчення строку для пред`явлення вимог кредиторами та задоволення чи відхилення цих вимог комісія з припинення юридичної особи складає передавальний акт (у разі злиття, приєднання або перетворення) або розподільчий баланс (у разі поділу), який має містити положення про правонаступництво щодо майна, прав та обов`язків юридичної особи, що припиняється шляхом поділу, стосовно всіх її кредиторів та боржників, включаючи зобов`язання, які оспорюються сторонами. Передавальний акт та розподільчий баланс затверджуються учасниками юридичної особи або органом, який прийняв рішення про її припинення, крім випадків, встановлених законом.

Рішення про припинення Державної іпотечної установи було прийнято постановою Кабінету Міністрів України від 08.09.2021 № 945 "Деякі питання приєднання Державної іпотечної установи до приватного акціонерного товариства "Українська фінансова житлова компанія", згідно якої, зокрема, постановлено: реорганізувати Державну іпотечну установу шляхом її приєднання до приватного акціонерного товариства "Українська фінансова житлова компанія"; затвердити Порядок здійснення заходів, пов`язаних з приєднанням Державної іпотечної установи до приватного акціонерного товариства "Українська фінансова житлова компанія", що додається; установити, що за договорами, укладеними Державною іпотечною установою, здійснюється перехід прав та обов`язків до приватного акціонерного товариства "Українська фінансова житлова компанія" в обсязі та на умовах, що існуватимуть на момент підписання передавального акта.

З наведено вбачається, що засновником відповідача прийнято рішення про припинення юридичної особи шляхом реорганізації, а саме припинення.

За приписами ч. 8 ст. 4 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань" у разі приєднання юридичних осіб здійснюється державна реєстрація припинення юридичних осіб, що припиняються у результаті приєднання, та державна реєстрація змін до відомостей, що містяться в Єдиному державному реєстрі, щодо правонаступництва юридичної особи, до якої приєднуються. Приєднання вважається завершеним з дати державної реєстрації змін до відомостей, що містяться в Єдиному державному реєстрі, щодо правонаступництва юридичної особи, до якої приєднуються.

Така форма реорганізації юридичної особи як приєднання передбачає припинення діяльності одного підприємства як юридичної особи та передачу належних йому активів та пасивів (майнових прав та зобов`язань) до іншого підприємства (правонаступника). При цьому, у разі приєднання нової юридичної особи не створюється.

Вказана форма реорганізації характеризується переходом усіх прав та обов`язків суб`єктів, що реорганізуються, в порядку універсального правонаступництва до іншої особи. Тобто, обов`язковою умовою реорганізації юридичної особи шляхом приєднання є універсальне правонаступництво за її зобов`язаннями.

Колегія суддів звертає увагу на те, що при універсальному правонаступництві майно особи, як сукупність прав та обов`язків, які їй належать, переходить до правонаступника як єдине ціле, причому в цій сукупності єдиним актом переходять всі окремі права та обов`язки, які належали на момент правонаступництва особі, яка припиняється, незалежно від того, виявлені вони на цей момент чи ні, відображені чи ні вони в передавальному акті. При універсальному правонаступництві, зважаючи на відсутність повної визначеності у складі майна, правонаступник спрямовує свою волю не на набуття окремих прав або обов`язків, а на набуття усієї їх сукупності. В результаті він вступає навіть в такі правовідносини, про існування яких міг не знати.

Таким чином, внаслідок приєднання правонаступником завжди буде одна особа, будь-який розподіл прав та обов`язків при таких видах реорганізації неможливий.

Системний аналіз норм статей 106, 107 ЦК України, Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань" дає підстави стверджувати, що передавальний акт призначений для забезпечення обліку прав та обов`язків, які передаються при реорганізації, і його затвердження як юридичний факт не має самостійного значення для виникнення універсального правонаступництва.

Крім того, за приписами ч.ч. 1, 2 ст. 107 ЦК України кредитор може вимагати від юридичної особи, що припиняється, виконання зобов`язань якої не забезпечено, припинення або дострокового виконання зобов`язання, або забезпечення виконання зобов`язання, крім випадків, передбачених законом. Після закінчення строку для пред`явлення вимог кредиторами та задоволення чи відхилення цих вимог комісія з припинення юридичної особи складає передавальний акт (у разі злиття, приєднання або перетворення) або розподільчий баланс (у разі поділу), який має містити положення про правонаступництво щодо майна, прав та обов`язків юридичної особи, що припиняється шляхом поділу, стосовно всіх її кредиторів та боржників, включаючи зобов`язання, які оспорюються сторонами.

Тобто, чинним законодавством визначено, що положення про правонаступництво щодо майна, прав та обов`язків юридичної особи, стосовно всіх її кредиторів та боржників, включаючи зобов`язання, які оспорюються сторонами повинен містити саме розподільчий баланс при застосуванні такої форми реорганізації як поділ.

Таким чином, у даному випадку, за наслідками реорганізації відповідача шляхом його приєднання до іншої особи - Приватного акціонерного товариства "Українська житлова компанія", до останньої переходять всі права та обов`язки Державної іпотечної установи, тобто, має місце універсальне правонаступництво.

У даному випадку невключення кредиторських вимог НБУ в передавальний акт не змінює та не припиняє права позивача вимагати виконання судових рішень та зобов`язань за договорами, а отже, обраний позивачем спосіб захисту майнових прав не є ефективним у розумінні ст.ст. 6, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Ефективним способом захисту в цьому випадку є звернення позивача із заявою про заміну сторони правонаступником (щодо вимог позивача стосовно яких прийнято судові рішення) та звернення з позовом до суду в установленому законом порядку (щодо зобов`язань за якими рішення не приймалися).

Пунктами 2-12 Порядку визначено, що здійснення заходів, пов`язаних з приєднанням Державної іпотечної установи до Приватного акціонерного товариства "Українська фінансова житлова компанія" (далі - Укрфінжитла), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.09.2021 №945, (далі - порядок) заходи, пов`язані з приєднанням установи, здійснюються за результатами інвентаризації майна, активів та зобов`язань, проведеної комісією з інвентаризації майна, активів та зобов`язань (далі - комісія), яка утворюється установою з метою визначення наявності її майна, активів та зобов`язань. До компетенції комісії належить, зокрема: проведення інвентаризації майна, активів та визначення усіх видів зобов`язань, в тому числі активів, що обліковуються на позабалансових рахунках; складення переліку основних засобів, майна, активів, товарно-матеріальних цінностей, зобов`язань та власного капіталу, що передаються до Укрфінжитла, та переліку майна та/або активів, що підлягає списанню (виключенню з балансу). За результатами інвентаризації майна, активів та зобов`язань комісією складається акт, в якому зазначаються перелік основних засобів, наявних зобов`язань, активів та власного капіталу, види майна, товарно-матеріальних цінностей, їх вартість та кількість, що передаються Укрфінжитлу. Для здійснення заходів, пов`язаних з приєднанням установи до Укрфінжитла, Мінекономіки утворює комісію з реорганізації, до складу якої включаються представники установи, Укрфінжитла, Мінекономіки, ДПС, Фонду державного майна, та визначає спосіб та строк заявлення кредиторами своїх вимог. Комісія з реорганізації здійснює заходи, зокрема, щодо: внесення до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань запису про прийняття рішення щодо припинення Установи шляхом приєднання; проведення на підставі акта інвентаризації незалежної оцінки майна установи; складення після закінчення строку пред`явлення вимог кредиторами та задоволення або відхилення таких вимог передавального акта, який підписується членом комісії - бухгалтером, головою комісії з реорганізації та передається для підписання Укрфінжитлу. Передавальний акт повинен містити положення про правонаступництво щодо всіх прав та зобов`язань установи, перелік майна та активів, власний капітал, перелік всіх її кредиторів та боржників, у тому числі зобов`язання, які оспорюються в судах, перелік майна, яке передається Укрфінжитлу на праві господарського відання. Передавальний акт підписується членом комісії - бухгалтером, головою комісії з реорганізації, уповноваженою особою від Укрфінжитла та затверджується Мінекономіки, в акті визначається, що правонаступництво щодо майна, прав та обов`язків установи, що приєднується, виникає в Укрфінжитлі з дати затвердження передавального акта, а у випадках, передбачених законом, - з дня державної реєстрації такого права.

Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно із ст. 4 ГПК України юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Аналіз наведених норм дає змогу дійти висновку, що кожна особа має право на захист свого порушеного, невизнаного або оспорюваного права чи законного інтересу, який не суперечить загальним засадам чинного законодавства. Порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (ст. 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").

Реалізуючи передбачене ст. 64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Колегія суддів зазначає, що матеріально-правовий аспект захисту прав та інтересів насамперед полягає у з`ясуванні, чи має особа таке право або інтерес та чи були вони порушені.

Оскільки, правовою підставою для звернення до господарського суду є захист порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, право на пред`явлення позову в особи виникає після порушення її права.

Тобто, захисту в судовому порядку підлягає вже порушене право, а не те, яке може бути порушено в майбутньому, і щодо якого невідомо, буде воно порушено, чи ні.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин.

Отже, з огляду на положення вказаних статей підставою для захисту цивільного права чи охоронюваного законом інтересу є його порушення, невизнання чи оспорення. Відтак, задоволення судом позову можливе лише за умови доведення позивачем обставин щодо наявності у нього відповідного права (охоронюваного законом інтересу), а також порушення (невизнання, оспорення) цього права відповідачем з урахуванням належно обраного способу судового захисту.

Так, позивач єдиною підставою для звернення до Господарського суду міста Києва з позовом зазначав його порушене право на отримання рішення, щодо розгляду кредиторської вимоги АТ "Дельта Банк" в процесі ліквідації Державної іпотечної установи у строки (30 календарних днів) встановлені ч. 6 ст. 105 ЦК України.

На підтвердження чого, позивачем було надано копію заяви з кредиторськими вимогами АТ "Дельта Банк" до Державної іпотечної установи від 04.11.2021 та копію поштового повідомлення, про її вручення від 10.11.2021.

Отже, позивачем визначено неотримання відповіді від Комісії з реорганізації Державної іпотечної установи щодо результатів розгляду кредиторських вимог АТ "Дельта Банк", єдиним фактом матеріально-правового характеру, якій став передумовою виникнення відповідних наслідків, що призвели до необхідності звернення до суду за судовим захистом.

При цьому спосіб захисту, такого порушеного права, на думку АТ "Дельта Банк", полягає у включенні до передавального акту від Державної іпотечної установи до ПАТ "Українська фінансова житлова компанія" кредиторських вимог АТ "Дельта Банк" від 04.11.2021 та відомості про наявну заборгованість Державної іпотечної установи перед "Дельта Банк", тобто у безумовному визнанні Комісією з реорганізації Державної іпотечної установи кредиторських вимог АТ "Дельта Банк" в повному обсязі.

Водночас, ч. 6 ст. 105 ЦК України визначено, що кожна окрема вимога кредитора, зокрема щодо сплати податків, зборів, єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, страхових коштів до Пенсійного фонду України, фондів соціального страхування, розглядається, після чого приймається відповідне рішення, яке надсилається кредитору не пізніше тридцяти днів з дня отримання юридичною особою, що припиняється, відповідної вимоги кредитора.

Вимоги щодо форми і змісту рішення, щодо заявленої вимоги кредитора, законом не встановлені, також закон не встановлює безумовного обов`язку Комісії визнати кредиторські вимог позивача.

Тільки після проведення відповідно до законодавства інвентаризації і оцінки нерухомого майна Державної іпотечної установи, можливе підписання та затвердження передавального акта.

В матеріалах справи відсутні докази, які б підтвердили здійснення заходів із завершення процедури припинення, складення та затвердження передавального акту комісії з реорганізації, АТ "Дельта Банк" не позбавлений права вимоги погашення боргу ні до, ні після затвердження передавального акта, незалежно від змісту передавального акту.

Крім того, при відповідній реорганізації не має значення, чи вказано в передавальному акті про правонаступництво певного майна, прав чи обов`язків, адже правонаступник лише один, що унеможливлює виникнення будь-яких спорів щодо переходу майна, прав чи обов`язків.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 20.01.2022 у справі № 922/347/21, від 16.03.2023 у справі № 922/3979/21, від 22.03.2023 у справі № 740/1941/21.

Враховуючи викладене, на думку колегії суддів, заявлені позивачем підстави позову, жодним чином не обґрунтовують обраного способу захисту його цивільного права, а предмет позову (визнання кредиторських вимог АТ "Дельта Банк" за облігаціями серій "АЗ", ІSIN UA в кількості 4565 шт, номінальною вартістю 456500000,00 грн, термін погашення яких - 12.12.2018, "В3", ІSIN UА, в кількості 536 шт. номінальною вартістю 53600000,00 грн, термін погашення яких настав 18.11.2020, "С3", ІSIN UA, в кількості 2700 шт. номінальною вартістю 270000000,00 грн, термін погашення яких настав 15.12.2020 на загальну суму 829011240,22 грн, в тому числі щодо заборгованості по сплаті номінальної вартості облігацій в сумі 780100000,00 грн, та заборгованості по виплаті відсоткового доходу за облігаціями в сумі 48911240,22 грн) не обґрунтовується жодними обставинами матеріально-правового характеру в даній справі, разом з тим, припинення Державної іпотечної установи, здійснюється шляхом приєднання до ПАТ "Українська фінансова житлова компанія", цивільні права АТ "Дельта Банк", як кредитора Державної іпотечної установи захищені в силу приписів ст. 52 Господарського процесуального кодексу України та пункту другого статті 107 ЦК, що зумовлює відсутність порушеного права (потребу в визнанні такого права) АТ "Дельта Банк" за наслідками припинення Державної іпотечної установи.

Таким чином, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції про включення кредиторських вимог АТ "Дельта Банк" до передавального акту між Державною іпотечною установою та ПАТ "Українська фінансова житлова компанія" жодним чином не змінює права НБУ, як кредитора Державної іпотечної установи та з огляду на передчасність задоволення даної вимоги (до дати підписання передавального акту) створює для Державної іпотечної установи обов`язок виконання судового рішення в порушення приписів ст. 107 ЦК України, постанови Кабінету Міністрів України від 08.09.2021 № 945 "Деякі питання приєднання Державної іпотечної установи до Приватного акціонерного товариства "Українська фінансова житлова компанія".

Також, колегія суддів звертає увагу на те, що як вбачається з ухвали Господарського суду міста Києва від 01.12.2021 у справі № 910/19573/21 Публічне акціонерне товариство "Дельта банк" 29.11.2021 звернувся до Господарського суду міста Києва із позовною заявою про стягнення з Кабінету Міністрів України (відповідач) як гаранта за Державною гарантією від 26.12.2013 №15010-03/128, виданою відповідачем, на користь позивача заборгованість Державної іпотечної установи по оплаті: номінальної вартості облігацій серії "А3", ISIN UA в кількості 4565 шт, емітентом яких є Державна іпотечна установа, в сумі 456 500 000,00 грн; номінальної вартості облігацій серії "В3", ISIN UA в кількості 536 шт, емітентом яких є Державна іпотечна установа, в сумі 53 600 000,00 грн; номінальної вартості облігацій серії "С3", ISIN UA в кількості 2700 шт, емітентом яких є Державна іпотечна установа, в сумі 270 000 000,00 грн.

02.02.2023 Господарський суд міста Києва прийняв рішення у справі № 910/20302/21 про задоволення повністю позову Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" до Державної іпотечної установи за участю третьої особи-1, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача - Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, третьої особи-2, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача - Національного банку України, третьої особи-3, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Приватного акціонерного товариства "Українська фінансова житлова компанія", третьої особи 4, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Міністерства економіки України. Стягнуто з Державної іпотечної установи на користь Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" відсотковий дохід за облігаціями серії "А3" по 10-му відсотковому (купонному) періоду у розмірі 19 135 475,70 грн, 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання за облігаціями серії "А3" по 10-му відсотковому (купонному) періоду у розмірі 1 693 882,79 грн, інфляційні втрати за прострочення виконання грошового зобов`язання за облігаціями серії "А3" по 10-му відсотковому (купонному) періоду у розмірі 3 726 286,50 грн, відсотковий дохід за облігаціями серії "В3" по 13-му відсотковому (купонному) періоду у розмірі 2 539 026,64 грн, 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання за облігаціями серії "В3" по 13-му відсотковому (купонному) періоду у розмірі 108 407,83 грн, інфляційні втрати за прострочення виконання грошового зобов`язання за облігаціями серії "В3" по 13-му відсотковому (купонному) періоду у розмірі 296 063,93 грн, відсотковий дохід за облігаціями серії "В3" по 14-му відсотковому (купонному) періоду у розмірі 2 078 650,88 грн, 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання за облігаціями серії "В3" по 14-му відсотковому (купонному) періоду у розмірі 63 364,54 грн, інфляційні втрати за прострочення виконання грошового зобов`язання за облігаціями серії "В3" по 14-му відсотковому (купонному) періоду у розмірі 196 799,80 грн, відсотковий дохід за облігаціями серії "С3" по 13-му відсотковому (купонному) періоду у розмірі 12 789 873,00 грн, 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання за облігаціями серії "С3" по 13-му відсотковому (купонному) періоду у розмірі 546 084,21 грн, інфляційні втрати за прострочення виконання грошового зобов`язання за облігаціями серії "С3" по 13-му відсотковому (купонному) періоду у розмірі 1 491 366,81 грн, відсотковий дохід за облігаціями серії "С3" по 14-му відсотковому (купонному) періоду у розмірі 12 368 214,00 грн, 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання за облігаціями серії "С3" по 14-му відсотковому (купонному) періоду у розмірі 349 654,11 грн, інфляційні втрати за прострочення виконання грошового зобов`язання за облігаціями серії "С3" по 14-му відсотковому (купонному) періоду у розмірі 1 050 215,79 грн, 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання за облігаціями серії "А3" у розмірі 40 897 397,26 грн, інфляційні втрати за прострочення виконання грошового зобов`язання за облігаціями серії "А3" у розмірі 88 797 721,63 грн, 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання за облігаціями серії "В3" у розмірі 1 691 186,52 грн, інфляційні втрати за прострочення виконання грошового зобов`язання за облігаціями серії "В3" у розмірі 5 074 670,98 грн, 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання за облігаціями серії "С3" у розмірі 7 921 495,00 грн, інфляційні втрати за прострочення виконання грошового зобов`язання за облігаціями серії "С3" у розмірі 22 926 370,95 грн та 794 500,00 грн витрат по сплаті судового збору судового збору.

Зазначене рішення оскаржене до Північного апеляційного господарського суду.

Отже, на думку колегії суддів, АТ "Дельта Банк" реалізовує своє право на ефективний судовий захист майнових прав.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Згідно із ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Верховним Судом у постанові від 19.01.2022 у справі № 924/316/21 вказано, що наведена норма визначає об`єктом захисту саме порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано із позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.

Встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, про захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

У рішенні №18-рп/2004 від 01.12.2004 р. Конституційного суду України (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено поняття "охоронюваний законом інтерес", що вживається в ч.1 ст.4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права", яке треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Конституційний суд України у вказаному рішенні зазначає, що види і зміст охоронюваних законом інтересів, що перебувають у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права" як правило не визначаються у статтях закону, а тому фактично є правоохоронюваними. Охоронюваний законом інтерес перебуває під захистом не тільки закону, а й об`єктивного права в цілому, що панує у суспільстві, зокрема, справедливості, оскільки інтерес у вузькому розумінні зумовлюється загальним змістом такого права та є його складовою.

Щодо порушеного права, то таким слід розуміти такий стан суб`єктивного права, при якому воно зазнавало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок якого суб`єктивне право уповноваженої особи зазнало зменшення або ліквідації як такого. Порушення права пов`язане з позбавленням його носія можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Судочинство в судах здійснюється відповідно до Конституції України, Кодексу, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно приписів ст.9 Конституції України, статті 19 Закону України "Про міжнародні договори України" суди у процесі здійснення правосуддя мають за відповідними правилами керуватися нормами зазначених документів, ратифікованих законами України.

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції" Україна повністю визнає на своїй території дію приписів Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Суду в усіх питаннях, що стосуються її тлумачення і застосування.

Водночас статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Статтею 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а відповідно до статті 13 Конвенції (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому, під ефективним способом слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Отже, способи захисту за своїм призначенням можуть вважатися визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. При цьому, метою застосування певного способу захисту є усунення невизначеності у взаємовідносинах суб`єктів, створення необхідних умов для реалізації права й запобігання дій зі сторони третіх осіб, які перешкоджають його здійсненню. Аналогічну позицію викладено у листі Верховного Суду України від 01.04.2014 "Аналіз практики застосування судами ст. 16 Цивільного кодексу України".

Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Так, у рішенні від 15.11.1996 у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" Європейський суд з прав людини наголосив, що зазначена норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені у правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції та надавати відповідний судовий захист, хоча держави- учасниці Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким. . чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ акцентував, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

У постанові Об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 16.10.2020 у справі № 910/12787/17 зауважено, що під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Під захистом легітимного інтересу розуміється відновлення можливості досягнення прагнення до користування конкретним матеріальним га/або нематеріальним благом. Спосіб захисту може бути визначено як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав. Під ефективним способом необхідно розуміти такий, що призводить , потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Верховний Суд у постанові від 21.12.2021 у справі № 917/664/19 зауважив, що гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження позивача про порушення було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Отже, захисту підлягає наявне законне порушене право (інтерес) особи, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав чи інтересів та звернулася за таким захистом до суду. Тому для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право (інтерес), і чи це право (інтерес) порушено відповідачем.

Верховний Суд у постанові від 13.01.2022 у справі № 921/591/20 зауважив, що додатково, в контексті обраного способу захисту, розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача у цих правовідносинах, позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню (пункт 43 постанови Великої Палати Верховного Суду віл 19.01.2021 у справі № 916/1415/19).

Верховний Суд у постанові від 10.11.2021 у справі № 910/8060/19 вказав, що під ефективним способом слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Під ефективністю судового захисту розуміється спроможність судового рішення (за наслідками його виконання) призвести до усунення невизначеності у праві позивача та відновити права та законні інтереси особи, на захист яких було подано відповідний позов.

Поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню абс припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Причому ефективний засіб - це запобігання тому, що відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними (рішення Європейського суду з прав людини від 31.07.2003 j справі "Дорани проти Ірландії" (Doran v. Ireland)).

Ефективність означає як попередження стверджуваного порушення чи його продовження, так і надання відповідного відшкодування за будь-яке порушення, яке вже відбулося (рішення ЄСПЛ від 26.10.2000 у справі "Кудла проти Польщі" (Kudla v Poland)).

У рішенні Європейського суду з прав людини від 05.04.2005 у справі "Афанасьєі проти України" зазначено, що засіб захисту, що вимагається, повинен бути ефективний як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не буде ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави. Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац десятий пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003 № 3-рп/2003).

Отже, з огляду на обставини справи, доводи позову, саме звернення до Господарського суду міста Києва з позовом про стягнення 225 742 209,68 грн, АТ "Дельта Банк", як кредитором Державної іпотечної установи, є ефективним способом судового захисту.

Натомість, судове рішення про включення кредиторських вимог АТ "Дельта Банк" до передавального акту між Державною іпотечною установою та ПАТ "Українська фінансова житлова компанія" жодним чином не призводить до відновлення порушеного права АТ "Дельта Банк", як кредитора Державної іпотечної установи, та з огляду на передчасність задоволення даної вимоги, створює для Державної іпотечної установи обов`язок виконання судового рішення в порушення приписів ст. 107 ЦК.

Статтею 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ст.ст. 76-79 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

За приписами ч. 1 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Враховуючи викладене, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, колегія суддів апеляційного господарського суду не погоджується з висновком суду першої інстанції про включення до передавального акту кредиторської заборгованості, так і відомостей про наявну заборгованість, у зв`язку з чим, обраний позивачем спосіб захисту не є ефективним.

Таким чином, на переконання колегії суддів, доводи апеляційної скарги є обґрунтованими, переконливими та апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення Господарського суду міста Києва від 03.11.2022 у справі № 910/21002/21 слід скасувати та відмовити у задоволенні позовних вимог АТ "Дельта Банк".

Також, колегія суддів звертає увагу, що позивач жодним висновком Верховного Суду не спростував висновки, викладені у постанові Касаційного господарського суду Верховного Суду від 29.09.2020 при розгляді справи № 908/2337/19 у подібних правовідносинах та на які посилався апелянт, що "не включення кредиторських вимог до передавального акту не змінює та не припиняє права вимагати виконання судових рішень та зобов`язань за договорами, а отже, спосіб захисту майнових прав шляхом зобов`язання включити кредиторські вимоги до передавального акту не є ефективним, у розумінні статей 6, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Ефективним способом захисту в цьому випадку є звернення позивача із заявою про заміну сторони правонаступником (щодо вимог позивача, стосовно яких прийнято судові рішення) та звернення з позовом до суду в установленому законом, порядку (щодо зобов`язань, за якими рішення, не приймалися)".

АТ "Дельта Банк" також не спростовано висновки Великої Палати Верховного Суду викладені у постанові від 16.06.2020 у справі 910/5953/17, а також у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 16.06.2020, у справі №909/916/16, від 20.01.2022 у справі №922/347/21, від 06.12.2022 у справі №917/436/21 стосовного того, що при реорганізації юридичної особи у формі приєднання немає значення, чи вказано в передавальному акті про правонаступництво щодо певного майна, прав чи обов`язків. Адже правонаступник лише один, що унеможливлює виникнення будь-яких спорів щодо переходу майна, прав чи обов`язків.

Також слід зазначити, що відповідно до висновків Верховного Суду у постанові від 18.03.2021 у справі № 917/462/20, права кредитора не порушуються у випадку не включення кредиторських вимог до передавального акту у випадку реорганізації боржника шляхом приєднання.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Згідно із ч. 1 ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

За змістом п. 2 ч. 1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право повністю або частково скасувати судове рішення.

Відповідно до ст. 277 ГПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Зважаючи на вищевикладені обставини справи в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга Державної іпотечної установи на рішення Господарського суду міста Києва від 03.11.2022 у справі № 910/21002/21 підлягає задоволенню. Рішення Господарського суду міста Києва від 03.11.2022 у справі № 910/21002/21 слід скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Судові витрати розподіляються відповідно до вимог статті 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись статтями 129, 240, 269, 275, 276, 277, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Державної іпотечної установи на рішення Господарського суду міста Києва від 03.11.2022 у справі № 910/21002/21, задовольнити.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 03.11.2022 у справі № 910/21002/21 скасувати .

3. Прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

4. Стягнути з Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" (01133, м. Київ, вул. Євгена Коновальця, 36-Б; ідентифікаційний код 34047020) на користь Державної іпотечної установи (01133, м.Київ, бул. Лесі Українки, буд.34; ідентифікаційний код 33304730) - 3 405,00 грн судового збору за розгляд апеляційної скарги в апеляційній інстанції.

5. Видати наказ.

6. Матеріали справи № 910/21002/21 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку, передбаченому ст. 286 - 291 Господарського процесуального кодексу України.

Постанова складена та підписана 12.06.2023.

Головуючий суддя О.М. Гаврилюк

Судді Б.О. Ткаченко

В.В. Шапран