ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 травня 2023 року

м. Київ

cправа № 910/15931/19

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Жукова С.В. - головуючого, Огородніка К.М., Пєскова В.Г.

за участі секретаря: Купрейчук С.П.,

за участі представників судового засідання відповідно протоколу судового засідання від 24.05.2023

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Центр-Ритейл", Комунального підприємства "Київблагоустрій" виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) та Департаменту міського благоустрою виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації)

на рішення Господарського суду міста Києва від 28.06.2022

та постанову Північного апеляційного господарського суду від 31.01.2023

у справі №910/15931/19

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Центр-Ритейл"

до: 1. Департаменту міського благоустрою виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації); 2. Головного управління Державної казначейської служби України у м. Києві; 3. Комунального підприємства "Київблагоустрій" виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації)

про відшкодування шкоди,-

про зняття арешту з майна,-

ВСТАНОВИВ:

1. 12.11.2019 Товариство з обмеженою відповідальністю "Центр-Ритейл" (далі - ТОВ "Центр-Рітейл", позивач) звернулося до суду з позовом про стягнення з бюджету міста Києва через Головне управління Державної казначейської служби України в м. Києві 9 344 700 грн майнової шкоди.

2. У процесі розгляду справи позивач змінив підстави позову, заявивши про солідарне стягнення з Департаменту міського благоустрою виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) через Головне управління Державної казначейської служби України у м. Києві (далі - ГУ ДКС України у м. Києві, відповідач-2) та Комунального підприємства "Київблагоустрій" (далі - КП "Київблагоустрій", відповідач-3) майнової шкоди у розмірі 9 344 700 грн.

2.1. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що шкода у вигляді збитків від знищення належного йому майна заподіяна спільними неподільними рішенням та діями відповідача-1 та відповідача-3.

3. Рішенням Господарського суду міста Києва від 17.03.2021 позов задоволено частково, а саме: стягнуто з КП "Київблагоустрій" на користь ТОВ "Центр-Ритейл" 696 000 грн майнової шкоди та 10 440 грн судового збору у доход Державного бюджету України; у позові до КП "Київблагоустрій" в іншій частині відмовлено; у позові до Департаменту та ГУ ДКС України у м. Києві відмовлено.

4. Постановою Північного апеляційного господарського суду від 08.07.2021 рішення Господарського суду міста Києва від 17.03.2021 скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у позові.

5. Постановою Верховного Суду від 19.10.2021 у цій справі, касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Центр-Ритейл" задоволено. Постанову Північного апеляційного господарського суду від 08.07.2021 та рішення Господарського суду міста Києва від 17.03.2021 у справі №910/15931/19 скасовано.

Справу №910/15931/19 направлено на новий розгляд до Господарського суду міста Києва.

5.1. Скасовуючи наведені судові рішення, суд касаційної інстанції зазначив, що у цьому випадку правомірність виникнення права власності на самочинне будівництво була підтверджена державою судовим рішенням у справі №5011-47/1684-2012 і саме на підставі такого судового рішення було проведено державну реєстрацію речового права. Однак, відповідні доводи позивача не були враховані судами попередніх інстанцій, як і посилання позивача у письмових поясненнях та в апеляційній скарзі на висновки, викладені у постанові Шостого апеляційного адміністративного суду від 15.01.2019 у справі №826/7687/17. У названій постанові апеляційний адміністративний суд наголосив на тому, що: рішенням Господарського суду від 23.03.2012 у справі №5011-47/1684-2012 було надано правову оцінку правомірності будівництва на земельній ділянці по пров. Політехнічному, 2Б у м. Києві та її відповідність вимогам статті 376 Цивільного кодексу України; висновок суду першої інстанції (Окружного адміністративного суду міста Києва) про те, що спірна будівля є об`єктом самочинного будівництва суперечить рішенню Господарського суду міста Києва від 23.02.2012 №5011-47/1684-2012.

Крім того, Верховний Суд зазначив, що не було зроблено висновків із посиланням на наявні в матеріалах справи докази щодо статусу спірної будівлі (тимчасова чи капітальна споруда), тоді як від визначення статусу спірної будівлі залежить те, які саме норми матеріального права підлягають застосуванню до спірних правовідносин сторін та які висновки Верховного Суду мали врахувати суди, про що слушно зазначає позивач у касаційній скарзі.

Також, з`ясуванню, серед іншого, підлягало питання щодо існування причинно-наслідкового зв`язку між рішенням (дорученням) Департаменту про проведення демонтажу та втратою позивачем майна, оскільки згадане доручення є формою рішення розпорядчого характеру, що підлягало обов`язковому виконанню КП «Київблагоустрій», яке підпорядковане Департаменту, позаяк саме на виконання доручення, а не за власною ініціативою, КП «Київблагоустрій» здійснено демонтаж спірної будівлі, у зв`язку з чим позивач втратив це майно як об`єкт права власності.

Відносно висновків суду першої інстанції в частині розміру завданої майнової шкоди та доводів скаржника про неврахування експертних висновків, суд касаційної інстанції зазначив, що це питання напряму пов`язане із необхідністю дослідження наявних у справі матеріалів доказів, що не відповідає вимогам статті 300 ГПК України, відповідно до якої суд касаційної інстанції не має права вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Короткий зміст та мотиви рішень судів першої та апеляційної інстанцій

6. За результатами нового розгляду справи рішенням Господарського суду міста Києва від 28.06.2022 у справі №910/15931/19 позов задоволено частково.

Присуджено до стягнення з Державного бюджету України на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Центр-Ритейл» 348 000,00 грн майнової шкоди.

Присуджено до стягнення з Комунального підприємства «Київблагоустрій» виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Центр-Ритейл» 348 000,00 грн майнової шкоди.

Присуджено до стягнення з Департаменту міського благоустрою виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) в дохід Державного бюджету України 5 220,00 грн судового збору.

Присуджено до стягнення з Комунального підприємства «Київблагоустрій» виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) в дохід Державного бюджету України 5 220,00 грн судового збору.

У задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Центр-Ритейл» до Департаменту міського благоустрою виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) та Комунального підприємства «Київблагоустрій» виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) в іншій частині відмовлено.

У позові Товариства з обмеженою відповідальністю «Центр-Ритейл» до Головного управління Державної казначейської служби України у м. Києві відмовлено.

6.1. Приймаючи оскаржуване рішення, суд наголосив, що обставини, встановлені у судових рішеннях у справах №5011-47/1684-2012, №910/18559/19 та №826/11257/18, які набрали законної сили, не можуть ставитись під сумнів та бути спростовані у порядку, не передбаченому процесуальним законом, а інші рішення, в тому числі й у даній справі, не можуть їм суперечити.

За висновками суду, наявними в матеріалах справи доказами підтверджується причинно-наслідковий зв`язок між діями Департаменту і КП «Київблагоустрій» та наслідками у вигляді знесення (знищення) майна позивача.

Судом встановлено, що в цьому випадку відповідач-1 та відповідач-3 своїми діями завдали позивачу майнову шкоду, однак, враховуючи, що протиправність дій Департаменту полягала у видачі доручення на демонтаж будівлі, а протиправність дій КП «Київблагоустрій» - у безпосередніх діях щодо її демонтажу, суд дійшов висновку про те, що не можна вважати, що шкода неподільна і завдана спільними діями, а тому завдана позивачу шкода підлягає відшкодуванню в рівних частинах.

Щодо розміру заподіяної позивачу шкоди суд встановив, що згідно з наявною у матеріалах справи копією договору будівельного підряду від 20.07.2009 №25/07, укладеного між Громадською організацією «Спілка підприємців «Жовтнева» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Екобуд», акта здачі-приймання виконаних робіт від 22.12.2009, витрати на будівництво спірної нежитлової будівлі по провулку Політехнічному, 2-Б у м. Києві склали 696 000,00 грн і саме їх розмір підлягає стягненню на користь позивача порівну із відповідачів -1 та -3.

7. Постановою Північного апеляційного господарського суду від 31.01.2023 апеляційні скарги Комунального підприємства «Київблагоустрій» виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), Департаменту міського благоустрою виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) та Товариства з обмеженою відповідальністю «Центр-Ритейл» на рішення Господарського суду міста Києва від 28.06.2022 у справі №910/15931/19 залишено без задоволення.

Рішення Господарського суду міста Києва від 28.06.2022 у справі №910/15931/19 змінено.

Пункт 2 резолютивної частини рішення Господарського суду міста Києва від 28.06.2022 у справі №910/15931/19 викладено у наступній редакції:

«Стягнути з бюджету міста Києва через Головне управління Державної казначейської служби України у м. Києві (01601, м. Київ, вул. Терещенківська, 11-А; ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Центр-Ритейл» (03087, м. Київ, вул. Пітерська, 10, кв. 37; ) 348 000 (триста сорок вісім тисяч) грн 00 коп. майнової шкоди.».

В іншій частині рішення Господарського суду міста Києва від 28.06.2022 у справі №910/15931/19 залишено без змін.

7.1. Апеляційний господарський суд при прийнятті згаданої постанови виходив з того, що, належність спірної споруди до об`єктів нерухомості, крім іншого, підтверджується постановою Київського апеляційного господарського суду від 22.02.2017 у справі №910/18559/19, оскільки визнаючи правомірність набуття ТОВ «Центр-Ритейл» права користування земельною ділянкою під спірною будівлею суд послався на приписи статтю 377 Цивільного кодексу України та статтю 120 Земельного кодексу України, які регулюють питання переходу прав на земельну ділянку у разі набуття права власності саме на об`єкт нерухомого майна.

-Як зазначив суд другої інстанції, адміністративні суди у справі №826/11257/18 також, визнаючи неправомірними дії відповідачів щодо демонтажу майна позивача, наголосили на тому, що ТОВ «Центр Ритейл» на праві приватної власності володіє нежитловою будівлею площею 218,1 кв.м., що розташована по провулку Політехнічному, 2-Б, у м. Києві, що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 15.07.2013, індексний номер 6223601 та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 15.07.2013, індексний номер 6224394, а тому спірне нерухоме майно не було віднесене до тимчасової споруди, відповідно, підстав для його демонтажу у відповідачів не було.

-Наведеним апеляційний господарський суд спростував доводи апеляційних скарг відповідачів -1 та -3 щодо віднесення спірної будівлі до тимчасових споруд та врахувавши висновки судів в вищенаведених справах, дійшов до висновків, що позивачем доведена суду належність спірної будівлі до об`єктів нерухомого майна.

Посилання відповідача-3 в апеляційній скарзі на судові рішення у справах №2а-2221/11/2670, №910/3433/13, №910/7248/13, №910/5319/17, №826/11256/18, №910/11488/20 судом другої інстанції було відхилено, оскільки вони стосуються тимчасових споруд (торгівельних рядів) площею 55 кв.м. та 285 кв.м., а не спірної будівлі по провулку Політехнічному, 2-Б, у м. Києві площею 218,1 кв.м., яка, як встановлено рішенням суду у справі №5011-47/1684-2012, була побудована у 2009 році, та не підтверджують, що саме така будівля і з такою площею коли-небудь була частиною названих торговельних рядів. При цьому колегія суддів звернула увагу на те, що рішення суду у справі №5011-47/1684-2012 прийняте із посиланням на норми статті 144 Господарського кодексу України та статті 331 Цивільного кодексу України, які регулюють питання набуття права власності саме на новостворене майно.

-Відхиляючи доводи апеляційної скарги позивача щодо невірно визначеного розміру завданої йому матеріальної шкоди, апеляційний господарський суд виходив з того, що оскільки висновки щодо ринкової вартості нерухомого майна позивача зроблено експертами за результатами, серед іншого, дослідження технічних характеристик будівлі, вказаних у технічному паспорті від 15.08.2016 (за відсутності доказів реальної «перебудови» такої будівлі позивачем із отриманням дозвільних документів), а також враховуючи те, що зі змісту висновків експертів від 09.01.2020 №52/19 та від 18.09.2020 №8673/20-42/8674/20-43, то вбачається, що вартість нежитлових приміщень визначалася із застосуванням порівняльного підходу, при-цьому об`єкти-аналоги, які досліджувалися експертами, знаходилися в капітальних будівлях, які за своїми характеристиками значно відрізнялися від об`єкта оцінки позивача, останні не можуть бути взяті судом до уваги як належні, допустимі та достовірні докази на підтвердження дійсної ринкової вартості майна та підтвердження суми збитку, нанесеного позивачу, у розмірі 9 344 700,00 грн.

-Визначаючи розмір збитку, завданого позивачу, колегія суддів апеляційного господарського суду виходила з наявної у справі копії договору будівельного підряду від 20.07.2009 №25/07, укладеного між Громадською організацією «Спілка підприємців «Жовтнева» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Екобуд» (том 4, а.с. 190-193), акта здачі-приймання виконаних робіт від 22.12.2009 (том 4, а.с. 194), відповідно до яких витрати на будівництво спірної нежитлової будівлі по провулку Політехнічному, 2-Б у м. Києві склали 696 000,00 грн.

-Як зазначено судом другої інстанції, доказів іншого розміру втрат від знесення належної ТОВ «Центр-Ритейл» будівлі позивачем, на якого покладено обов`язок доводити суду елементи складу цивільного правопорушення, необхідні для застосування відповідальності у вигляді стягнення збитків, зокрема, розмір збитків, суду не надано, а тому, за відсутності доказів протилежного, апеляційний господарський суд визнав обґрунтованими висновки суду першої інстанції про підтвердження завдання позивачу шкоди саме в розмірі 696 000,00 грн та необхідності її стягнення порівну з відповідачів -1 та -3 як осіб, внаслідок протиправних дій яких позивачу було завдано такої шкоди.

Короткий зміст вимог касаційних скарг

8. ТОВ "Центр-Ритейл" у своїй касаційній скарзі зазначає, що апеляційним господарським судом не було враховано висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 21.07.2021 у справі № 756/13292/15-ц, а також зазначає, що судами першої та апеляційної інстанції не були застосовані норми ст. ст. 321, 1173, 1192 Цивільного кодексу України та що суди попередніх інстанцій не дослідили зібрані у справі докази

Скаржник вважає, що судами безпідставно не взято до уваги належні докази, що подані позивачем на підтвердження суми відшкодування, зокрема, експертиз.

Скаржник просить Суд скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 28.06.2022 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 31.01.2023 у цій справі та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі

9. Комунальне підприємство "Київблагоустрій" виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) у своїй касаційній скарзі вказує, що суди попередніх інстанцій не дослідили зібрані у справі докази, зокрема надані відповідачем-3 на підтвердження демонтажу ряду 14 тимчасових споруд ГО «Спілка підприємців «Жовтнева», що існував навпроти Ліцею №142.

Крім того, посилається на те, що апеляційним господарським судом не було враховано висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 12.04.2018 у справі № 921/319/17- г/11, від 15.10.2019 у справі №813/8801/14, від 26.11.2019 у справі №922/643/19, від 10.12.2019 у справі № 910/6356/19, від 18.12.2019 у справі №203/4180/15-ц , від 20.02.2020 у справі № 940/1655/18, від 11.09.2020 у справі № 910/16505/19, від 22.10.2021 у справі № 826/11256/18, від 16.11.2021 у справі №910/11488/20, Суду від 10.10.2019 у справі № 569/1799/16-ц, від 02.11.2022 у справі № 910/11273/20, від 27.01.2020 у справі № 459/274/17; від 28.08.2019 у справі № 336/3056/18, постановах Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2019 у справі № 242/4741/16-ц; від 12.03.2019 у справі № 920/715/17.

Скаржник просить Суд скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 28.06.2022 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 31.01.2023 у цій справі та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

10. Департамент міського благоустрою виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) у своїй касаційній скарзі стверджує, що суди попередніх інстанцій не дослідили зібрані у справі докази стосовно того факту, що дії відповідачів здійснювались стосовно капітальної забудови та факту прийняття рішення про демонтаж капітальних, а не тимчасових, на думку скаржника, споруд.

Скаржник вважає, що апеляційним господарським судом не було враховано висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 26.11.2019 у справі №922/643/19, від 11.09.2020 у справі № 910/16505/19, від 16.11.2021 у справі №910/11488/20.

Скаржник просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 28.06.2022 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 31.01.2023 у цій справі та направити справу на новий розгляд до місцевого господарського суду.

Узагальнений виклад позиції інших учасників у справі

11. Головним управлінням Державної казначейської служби України у м. Києві подано відзив на касаційну скаргу Департаменту міського благоустрою виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) з проханням її задовольнити, прийнявши нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

12. Комунальним підприємством "Київблагоустрій" виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) подано відзив на касаційну скаргу позивача з проханням залишити її без задоволення та подано клопотання про закриття касаційного провадження за касаційною скаргою позивача.

Провадження у Верховному Суді

13. Ухвалою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 06.03.2023 відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Центр-Ритейл", яка подана на рішення Господарського суду м. Києва від 28.06.2022 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 13.01.2023 по справі № 910/15931/19, розгляд справи призначено на 29.03.2023 року о 12:00 год.

14. Ухвалою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 08.03.2023 відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою Комунального підприємства "Київблагоустрій" виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) на рішення Господарського суду м. Києва від 28.06.2022 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 13.01.2023 по справі № 910/15931/19, розгляд призначено на 29.03.2023 року о 12:00 год; об`єднано касаційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Центр-Ритейл" та Комунального підприємства "Київблагоустрій" виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) у справі № 910/15931/19 в одне касаційне провадження.

15. Ухвалою Верховного Суду від 16.03.2023, відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою Департаменту міського благоустрою виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), яка подана на рішення Господарського суду м. Києва від 28.06.2022 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 13.01.2023 по справі № 910/15931/19.

Призначено до розгляду касаційну скаргу Департаменту міського благоустрою виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) на 29 березня 2023 року о 12:00 год. у відкритому судовому засіданні у приміщенні Касаційного господарського суду за адресою: м. Київ, вул. О. Копиленка, 6, в залі судових засідань №330.

Об`єднано касаційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Центр-Ритейл", Комунального підприємства "Київблагоустрій" виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) та Департаменту міського благоустрою виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) у справі № 910/15931/19 в одне касаційне провадження.

16. Ухвалою Верховного Суду від 29.03.2023 оголошено перерву в судовому засіданні у справі № 910/15931/19 за касаційними скаргами Товариства з обмеженою відповідальністю "Центр-Ритейл, Комунального підприємства "Київблагоустрій" виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) та Департаменту міського благоустрою виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) на рішення Господарського суду міста Києва від 28.06.2022 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 31.01.2023 до 19 квітня 2023 року о 12:50 год. у приміщенні суду за адресою: м. Київ, вул. О.Копиленка, 6, зал № 330

17. Ухвалою Верховного Суду від 19.04.2023 оголошено перерву в судовому засіданні у справі № 910/15931/19 за касаційними скаргами Товариства з обмеженою відповідальністю "Центр-Ритейл, Комунального підприємства "Київблагоустрій" виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) та Департаменту міського благоустрою виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) на рішення Господарського суду міста Києва від 28.06.2022 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 31.01.2023 до 24 травня 2023 року о 12:10 год. у приміщенні суду за адресою: м. Київ, вул. О.Копиленка, 6, зал № 330

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

18. Заслухавши суддю-доповідача, представників сторін, дослідивши наведені у касаційних скаргах доводи та заперечення проти них, перевіривши матеріали справи, Верховний Суд вважає, що касаційні скарги слід задовольнити частково, оскаржувану постанову суду апеляційної інстанції скасувати, справу передати на новий розгляд до апеляційного господарського суду, виходячи з такого.

19. Відповідно статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

У суді касаційної інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Зміна предмета та підстав позову у суді касаційної інстанції не допускається.

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 310, частиною другою статті 313 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

20. Предметом касаційного розгляду у цій справі є правомірність винесення судами попередніх інстанцій рішень, якими частково задоволено позовні вимоги ТОВ "Центр-Рітейл" про солідарне стягнення з Департаменту міського благоустрою виконавчого органу КМР (КМДА) та КП "Київблагоустрій" 696 000,00 грн майнової шкоди, яка заподіяна спільними неподільними рішенням та діями Департаменту та КП "Київблагоустрій", внаслідок знищення належного позивачеві майна.

21. Задовольняючи частково позовні вимоги, суди врахували встановлені судовими рішеннями, які набрали законної сили у справах №5011-47/1684-2012, №910/18559/19 та №826/11257/18 обставини, щодо правомірності набуття позивачем права власності на спірне майно, законності користування земельною ділянкою під ним, протиправності дій Департаменту міського благоустрою виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) та Комунального підприємства "Київблагоустрій" виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), які стосувалися демонтажу нежитлової будівлі площею 218,1 кв.м. за адресою: м. Київ, пров. Політехнічний, 2-Б, належної позивачу на праві власності, зробивши правильні висновки про преюдиційність встановлених обставин та відсутності підстав їх повторного доведення під час розгляду цієї справи.

22. Погоджуючись із такими висновками попередніх судових інстанцій та відхиляючи доводи касаційних скарг відповідача - 1 та відповідача - 3, які зводяться до незгоди скаржників із судовими рішеннями попередніх судових інстанцій, суд касаційної інстанції виходить з такого.

23. Згідно зі статтею 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

24. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

25. За змістом статті 22 ЦК України збитками визнаються витрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

26. Статтею 56 Конституції України кожному гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

27. Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду встановлені в статті 1166 ЦК України, відповідно до якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала; особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

28. Наведена норма встановлює загальні підстави для відшкодування шкоди в рамках позадоговірних (деліктних) зобов`язань. Деліктне (позадоговірне) зобов`язання виникає там, де заподіювач шкоди і потерпілий не перебували між собою у зобов`язальних відносинах або шкода виникла незалежно від існуючих між сторонами зобов`язальних правовідносин. У деліктних зобов`язаннях діє принцип відповідальності за вину. Тобто, деліктна відповідальність за загальним правилом настає за наявності вини заподіювана шкоди.

29. Загальними підставами для покладення відповідальності на особу, яка заподіяла шкоду, за змістом статті 1166 ЦК України є: протиправна поведінка особи, що заподіяла шкоду, шкідливий результат такої поведінки, тобто настання, наявність самої шкоди, причинний зв`язок між протиправною поведінкою і настанням шкоди та вина особи у заподіянні шкоди. За відсутності хоча б однієї з наведених складових цивільна відповідальність не настає.

30. Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов`язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов`язку нового додаткового. Протиправна поведінка особи може виявлятися у прийнятті нею неправомірного рішення або у неправомірній поведінці (діях або бездіяльності). Протиправною у цивільному праві вважається поведінка, яка порушує імперативні норми права або санкціоновані законом умови договору, внаслідок чого порушуються права іншої особи. Під шкодою розуміється матеріальна шкода, що виражається у зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому майнового права, та (або) применшенні немайнового блага (життя, здоров`я тощо). Причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи та завданою шкодою є обов`язковою умовою відповідальності, яка передбачає, що шкода стала об`єктивним наслідком поведінки заподіювача шкоди.

31. Протиправна поведінка особи може виявлятися у прийнятті нею неправомірного рішення або у неправомірній поведінці (діях або бездіяльності). Протиправною у цивільному праві вважається поведінка, яка порушує імперативні норми права або санкціоновані законом умови договору, внаслідок чого порушуються права іншої особи.

32. Під шкодою розуміється матеріальна шкода, що виражається у зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому майнового права, та (або) применшенні немайнового блага (життя, здоров`я тощо).

33. Причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи та завданою шкодою є обов`язковою умовою відповідальності, яка передбачає, що шкода стала об`єктивним наслідком поведінки заподіювача шкоди.

Відповідна правова позиція висловлена Верховним Судом, зокрема, у постановах від 20.10.2020 у справі № 910/17533/19, від 21.04.2020 у справі № 904/3189/19, від 10.12.2018 у справі № 902/320/17.

34. Водночас, статті 1173, 1174, 1175 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади (органів місцевого самоврядування) та їх посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності.

35. Наведеними нормами передбачено, що для застосування відповідальності органів державної влади (місцевого самоврядування) наявність їх вини не є обов`язковою.

36. Отже, необхідною підставою для притягнення органу державної влади (органу місцевого самоврядування) до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою.

37. Неправомірність рішення і дій або бездіяльності органу державної влади може підтверджуватись відповідним рішенням суду, яке буде мати преюдиціальне значення для справи про відшкодування шкоди.

38. Виходячи зі змісту норм Закону України «Про благоустрій населених пунктів», Правил благоустрою міста Києва, затверджених рішенням Київської міської ради від 25.12.2008 №1051/1051, Положення про Департамент міського благоустрою виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), затвердженого розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 27.01.2011 №94, у спірних правовідносинах Департамент наділений контролюючими повноваженнями та здійснює владні управлінські функції у сфері благоустрою міста Києва, приймає рішення про демонтаж та вживає заходи із демонтажу елементів благоустрою у відповідності з пунктами 13.3.2, 13.3.3 Правил.

39. Відповідно до Статуту Комунального підприємства «Київблагоустрій» виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), затвердженого розпорядженням Київської міської державної адміністрації від 21.02.2007 №167, метою діяльності Підприємства, зокрема, є здійснення заходів, які забезпечують дотримання юридичними та фізичними особами правил благоустрою у м. Києві, у тому числі, шляхом внесення приписів та складання протоколів про адміністративні правопорушення.

40. Згідно з пунктом 3.2.6. названого Статуту предметом діяльності Підприємства є демонтаж, перевезення та зберігання безхазяйного майна (кіосків, павільйонів, гаражів, рекламоносіїв, залишків будівельних матеріалів, автомобілів та ін.) та самовільно розміщених об`єктів, що порушують правила благоустрою міста.

41. Київська міська рада рішенням від 23.10.2013 №246/9734 «Про міський благоустрій» затвердила, зокрема, Положення про головного інспектора та інспекторів з благоустрою міста Києва (далі - Положення), відповідно до пункту 1 якого головний інспектор та інспектор з благоустрою міста Києва - посадові особи управління контролю за благоустроєм міста Києва Департаменту міського благоустрою та збереження природного середовища виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), інспектори районних в місті Києві відділів контролю за благоустроєм, інспектори Комунального підприємства «Київблагоустрій» наділені повноваженнями із здійснення контролю за станом благоустрою населеного пункту, виконанням Правил благоустрою міста Києва, а також притягнення винних до відповідальності за порушення законодавства у сфері благоустрою. Діяльність інспекторів контролює та координує головний інспектор з благоустрою міста Києва - начальник управління контролю за благоустроєм Департаменту міського благоустрою та збереження природного середовища виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (далі - головний інспектор). Організаційно-методичне керівництво діяльністю інспекторів та громадських інспекторів з благоустрою міста Києва здійснює Департамент міського благоустрою та збереження природного середовища виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації).

42. Відповідно до пункту 2 зазначеного Положення головний інспектор та інспектор з благоустрою міста Києва у своїй діяльності керуються Конституцією та законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України, центральних і місцевих органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування, а також цим Положенням.

43. Згідно з пунктом 3 Положення головний інспектор та інспектори з благоустрою міста Києва: контролюють стан благоустрою міста Києва; здійснюють контроль за дотриманням Правил благоустрою міста Києва; здійснюють складання протоколів про порушення законодавства у сфері благоустрою; проводять рейди та перевірки; притягають винних до відповідальності за порушення законодавства у сфері благоустрою міста Києва; здійснюють профілактику правопорушень в сфері благоустрою міста Києва; виконують інші обов`язки відповідно до законодавства.

44. Відповідно до пункту 5 цього Положення вимоги головного інспектора та інспектора з благоустрою міста Києва у межах виконання їх повноважень є обов`язковими для виконання посадовими особами підприємств, установ та організацій, фізичними особами - суб`єктами підприємницької діяльності. Вимоги головного інспектора є обов`язковими для виконання інспекторами з благоустрою міста Києва.

45. Таким чином, Київською міською державною адміністрацією були делеговані Підприємству публічно-владні управлінські функції в частині забезпечення благоустрою міста Києва.

46. Отже, дії Департаменту та інспекторів КП «Київблагоустрій» у сфері благоустрою населеного пункту здійснюються ними як суб`єктами владних повноважень та у чітко визначеному порядку, зокрема інспектором Підприємства виноситься припис з вимогою про усунення порушень, у випадку подальшого невиконання якого Департаментом приймається рішення про демонтаж.

47. Виходячи із наведеного, суди попередніх інстанцій правильно визначили, що у спірних правовідносинах застосуванню підлягає саме норма статті 1173 Цивільного кодексу України та підлягають з`ясуванню обставини наявності протиправної поведінки відповідачів -1, -3, збитків та причинного зв`язку між протиправною поведінкою Департаменту та КП «Київблагоустрій» і збитками.

48. Під час розгляду цієї справи судами встановлено, що у рішенні Господарського суду міста Києва від 23.02.2012 у справі №5011-47/1684-2012, яке є чинним, встановлено, що позивачем (ГО «СП «Жовтнева») згідно зі статтею 144 Господарського кодексу України, статтею 331 Цивільного кодексу України було набуто право власності на нежитлову будівлю по пров. Політехнічний, 2Б у Солом`янському районі міста Києва площею 218,1 кв.м. Також суд послався на долучені позивачем (ГО «СП «Жовтнева») до матеріалів справи: договори на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди) від 31.12.1997, від 08.10.1999 та від 28.01.2000, укладені між Жовтневою РДА м. Києва та ПП Цимбал О.В., ПП Мамедовим Н.М. огли, ПП Єрмаковим М.О., щодо тимчасового користування на умовах оренди земельними ділянками, розташованими по вул. Політехнічний, 2Б та пров. Політехнічному, 2; довідку від 18.01.2012, згідно з якою вищезгадані особи є членами ГО «СП «Жовтнева», вкладами яких є належне зазначеним особам право тимчасового користування земельними ділянками згідно договорів від 31.12.1997, 08.10.1999, 28.01.2000; платіжні доручення про сплату позивачем земельного податку щодо зазначених вище земельних ділянок.

49. Також судами встановлено, що у подальшому, на підставі вказаного судового рішення та враховуючи внесення ГО «СП Жовтнева» до статутного капіталу ТОВ «Центр-Ритейл» спірного майна, позивачем 15.07.2013 було отримано Свідоцтво про право власності №6223601 на нерухоме майно за адресою: місто Київ, провулок Політехнічний, 2-Б ТОВ «Центр-Ритейл» і проведено державну реєстрацію права власності шляхом внесення запису (1656642) до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

50. Вказаними діями у сукупності держава фактично визнала законність набуття права власності на спірне у цій справі майно, підтвердивши наявність такого права у позивача.

51. Також, судами встановлено, що постановою Київського апеляційного господарського суду від 22.02.2017, яка залишена без змін постановою Вищого господарського суду України від 10.05.2017 у справі №910/18559/16, суд підтвердив, що ТОВ «Центр-Ритейл», як новий власник нежитлової будівлі по пров. Політехнічному, 2Б у Солом`янському районі м. Києва, набув право користування земельною ділянкою, на якій така споруда розміщена та в діях відповідача відсутнє самовільне зайняття спірної земельної ділянки з посиланням на статтю 377 Цивільного кодексу України та статтю 120 Земельного кодексу України, тому Товариство з обмеженою відповідальністю «Центр-Ритейл», ставши власником будівлі, правомірно ініціювало одержання спірної земельної ділянки у користування.

52. Зазначеними рішеннями судів спростовано доводи відповідачів -1, 3 у цій справі про самовільне зайняття позивачем земельної ділянки під спірною будівлею.

53. Крім того, судом другої інстанції правомірно відхилено посилання відповідача-3 на судові рішення у справах №2а-2221/11/2670, №910/3433/13, №910/7248/13, №910/5319/17, №826/11256/18, №910/11488/20, з огляду на те, що ці справи стосуються тимчасових споруд (торгівельних рядів) площею 55 кв.м. та 285 кв.м., а не спірної будівлі по провулку Політехнічному, 2-Б, у м. Києві площею 218,1 кв.м., яка, як встановлено рішенням суду у справі №5011-47/1684-2012, була побудована у 2009 році, та не підтверджують, що саме така будівля і з такою площею коли-небудь була частиною названих торговельних рядів.

54. Виходячи зі змісту статті 41 Конституції України та статті 321 Цивільного кодексу України право власності є об`єктом конституційного захисту від необґрунтованого втручання у здійснення власником своїх прав, у тому числі й з боку держави (її органів та їх посадових осіб) та органів місцевого самоврядування (їх посадових осіб). Свавільне втручання у право власності не допускається.

55. Як встановлено судами під час розгляду справи, 10.08.2017 КП «Київблагоустрій» було винесено приписи про усунення порушень Правил благоустрою міста Києва з вимогою до позивача про надання дозвільної документації.

56. 15.08.2017 Департаментом було видано Комунальному підприємству «Київблагоустрій» Доручення №064-8522 щодо вжиття заходів шляхом демонтажу самовільно встановлених елементів благоустрою в разі відсутності проектно-дозвільної документації на їх розміщення за адресою: м. Київ, пров. Політехнічний, 2-Б.

57. 22.08.2017 КП «Київблагоустрій» на підставі вказаного доручення було здійснено демонтаж майна за адресою: м. Київ, пров. Політехнічний, 2-Б.

58. Частиною першою статті 1190 ЦК України передбачено, що особи, спільними діями або бездіяльністю яких було завдано шкоди, несуть солідарну відповідальність перед потерпілим.

59. Виходячи зі змісту зазначеної норми матеріального права, особи, які спільно заподіяли неподільну шкоду взаємопов`язаними, сукупними діями або діями з єдністю наміру, несуть солідарну відповідальність перед потерпілим.

60. При новому розгляді судами були враховані вказівки Верховного Суду у постанові від 19.10.2021 у цій справі та встановлено співвідношення дій Департаменту та КП "Київблагоустрій" при проведенні демонтажу спірної будівлі, тобто дій Департаменту у видачі доручення щодо демонтажу та дій КП "Київблагоустрій" щодо безпосереднього демонтажу та зроблені правильні висновки про відсутність підстав для стягнення з відповідачів у солідарному порядку завданої позивачеві шкоди, оскільки не можна вважати, що шкода неподільна і завдана спільними діями відповідачів - 1, 3, а тому завдана позивачу шкода підлягає відшкодуванню в рівних частинах.

61. Крім того, як встановлено попередніми судовими інстанціями, рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 12.03.2019, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 23.11.2022 у справі №826/11257/18 за позовом ТОВ «Центр-Ритейл» до Департаменту та КП «Київблагоустрій», визнано протиправним та скасовано рішення Департаменту, оформлене дорученням від 15.08.2017 №064-8522 в частині, що стосується демонтажу нежитлової будівлі, що розташована за адресою: м. Київ, пров. Політехнічний, 2-Б (торгівельного ряду з ролетів або кіосків по пров. Політехнічному, 2-А); визнано протиправними дії Департаменту та КП «Київблагоустрій» щодо демонтажу нежитлової будівлі площею 218,1 кв.м., що розташована за адресою: м. Київ, пров. Політехнічний, 2-Б..

62. Так, під час розгляду вказаної адміністративної справи судом встановлені наступні обставини:

-позивач виконав вимоги припису КП «Київблагоустрій» від 10.08.2017, надавши документацію на споруду, а жодних зауважень відносно неповноти цих документів чи недостовірності відповідачі не повідомили;

-у матеріалах справи відсутнє рішення про демонтаж спірної споруди у відповідності до пункту 13.3.3. Правил благоустрою міста Києва;

-оскаржуване та наявне в матеріалах справи доручення Департаменту щодо здійснення демонтажу не є рішенням суб`єкта владних повноважень про демонтаж в розумінні наведених вище норм Правил;

-відомостей про прийняття будь-яких рішень про демонтаж спірної споруди матеріали справи не містять, а тому вжиття відповідачем дій щодо її демонтажу шляхом видачі відповідного доручення не може бути визнане судом обґрунтованим;

-зазначений порядок демонтажу стосується виключно малих архітектурних форм та тимчасових споруд торговельного, побутового, соціально-культурного чи іншого призначення для здійснення підприємницької діяльності, а апелянтами не було доведено, що демонтована споруда була виготовлена з полегшених конструкцій без улаштування фундаменту; будівля за адресою м. Київ, пров. Політехнічний, 2 під літерою «б», площею 218,1 кв.м. у правовстановлюючих документах є нежитловою будівлею та не відноситься до тимчасових споруд.

63. Суди попередніх інстанцій, у цій справи правильно застосували положення частини 4 статті 75 Господарського процесуального кодексу України, якою визначено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

64. Касаційний господарський суд виходить з принципу правової визначеності, який серед іншого передбачає, що рішення суду з будь-якої справи, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів. Згідно з рішеннями Європейського суду з прав людини від 25.07.2002 у справі за заявою "Совтрансавто-Холдінг" проти України", від 28.10.1999 у справі за заявою "Брумареску проти Румунії" існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

65. Крім того, суд касаційної інстанції погоджується із судом другої інстанції щодо відхилення доводів КП «Київблагоустрій» про те, що останній є неналежним відповідачем у справі про стягнення збитків, оскільки його приписи не є рішенням про демонтаж, відповідне доручення про демонтаж видане Депараментом, оскільки правовий статус КП «Київблагоустрій» як співвідповідача у цій справі обумовлений тим, що саме ним було вчинено демонтаж будівлі та, як уже зазначалося вище, постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 23.11.2022 у справі №826/11257/18, такі дії було визнано протиправними. При цьому, як встановлено у вказаному рішенні суду, доручення Департаменту №064-8522 від 15.08.2017 не є рішенням суб`єкта владних повноважень про демонтаж у розумінні пункту 13.3.3. Правил благоустрою міста Києва, відповідно, КП «Київблагоустрій» не міг керуватися ним як законною підставою для проведення такого демонтажу.

66. Відтак, доводи касаційних скарг відповідачів -1, 3 спростовуються, з огляду на доведеність позивачем необхідних складових для відшкодування останньому завданої майнової шкоди, з урахуванням встановлених судами попередніх інстанцій обставин та наявними в матеріалах справи доказами про наявність причинно-наслідкового зв`язку між протиправними діями Департаменту і КП «Київблагоустрій» та наслідками у вигляді знесення (знищення) майна позивача внаслідок протиправних дій відповідачів -1 та -3, якими позивач був позбавлений права власності на належне йому станом на 22.08.2017 майно - нежитлову будівлю площею 218,1 кв.м., що розташована за адресою: м. Київ, пров. Політехнічний, 2-Б.

67. Крім того, направляючи справу на новий розгляд, суд касаційної інстанції у постанові від 19.10.2021 у цій справі звертав увагу на те, що від визначення статусу спірної будівлі, а саме, чи є вона об`єктом нерухомості, капітальною спорудою, чи тимчасовою спорудою, залежить те, які саме норми матеріального права підлягають застосуванню до спірних правовідносин сторін.

68. Виходячи зі змісту норм Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13.04.2011 №461, процедура введення об`єкта в експлуатацію з видачею відповідної декларації про його готовність до експлуатації застосовується виключно до об`єктів нерухомості.

69. Суд, задовольняючи позовні вимоги ГО «Спілка підприємців «Жовтнева» у справі №5011-47/1684-2012, фактично підтвердив віднесення спірної споруди саме до об`єктів нерухомого майна, у зв`язку з чим у подальшому позивачу було видане свідоцтво про право власності саме на нерухоме майно та внесені відомості саме до реєстру прав власності на нерухоме майно.

70. Крім того, за приписами частини 4 статті 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» тимчасові споруди не підлягають державній реєстрації.

71. Належність спірної споруди до об`єктів нерухомості також підтверджується вже згаданою постановою Київського апеляційного господарського суду від 22.02.2017 у справі №910/18559/19, оскільки визнаючи правомірність набуття ТОВ «Центр-Ритейл» права користування земельною ділянкою під спірною будівлею суд послався на приписи статтю 377 Цивільного кодексу України та статтю 120 Земельного кодексу України, які регулюють питання переходу прав на земельну ділянку у разі набуття права власності саме на об`єкт нерухомого майна.

72. Адміністративні суди у справі №826/11257/18 також, визнаючи неправомірними дії відповідачів щодо демонтажу майна позивача, наголосили на тому, що ТОВ «Центр Ритейл» на праві приватної власності володіє нежитловою будівлею площею 218,1 кв.м., що розташована по провулку Політехнічному, 2-Б, у м. Києві, що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 15.07.2013, індексний номер 6223601 та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 15.07.2013, індексний номер 6224394, а тому спірне нерухоме майно не було віднесене до тимчасової споруди, відповідно, підстав для його демонтажу у відповідачів не було.

73. Вищенаведеним у сукупності спростовуються доводи відповідачів -1 та -3 щодо віднесення спірної будівлі до тимчасових споруд, про що правильно зазначив у своїй постанові суд другої інстанції.

74. В цій частині, враховуючи встановлені обставини під час розгляду справи касаційний господарський суд погоджується із висновками судів про те, позивачем доведена суду належність спірної будівлі до об`єктів нерухомого майна.

75. Щодо доводів касаційної скарги позивача, які зводяться до незгоди останнього в частині розміру завданої майнової шкоди та неврахування експертних висновків, суд касаційної інстанції виходить з такого.

76. Як вбачається із матеріалів справи, розмір шкоди позивач оцінює у сумі 9 344 700,00 грн, на підтвердження чого ним до суду першої інстанції були надані висновок судового експерта Свериди О.М. за результатами проведення будівельно-технічного та оціночно-будівельного дослідження від 31.07.2019 №32/19 (том 1, а.с. 185-206), висновок судового експерта Свериди О.М. за результатами проведення судової будівельно-технічної та оціночно-будівельної експертизи від 09.01.2020 №52/19 (том 2, а.с. 30-62) про визначення ринкової вартості нерухомого майна товариства станом на 22.08.2017 у вказаній у позовній вимозі сумі.

77. Також за результатами проведення згідно ухвали Господарського суду міста Києва від 26.02.2020 у цій справі судової експертизи експертами КНДІСЕ надано висновок №8673/20-42/8674/20-43 від 18.09.2020 (том 3, а.с. 26-41), згідно якого ринкова (дійсна вартість) нежилої будівлі загальною площею 218,1 кв.м. по провулку Політехнічному, 2-Б у м. Києві станом на дату оцінки 22.08.2017 (час її знесення) складала 9 329 849,00 грн.

78. Встановлюючи розмір завданих позивачеві збитків, суд першої інстанції, як на доказ, послався на наявну у матеріалах справи копію договору будівельного підряду від 20.07.2009 №25/07, укладеного між Громадською організацією «Спілка підприємців «Жовтнева» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Екобуд», акта здачі-приймання виконаних робіт від 22.12.2009, відповідно до яких, витрати на будівництво спірної нежитлової будівлі по провулку Політехнічному, 2-Б у м. Києві склали 696 000,00 грн і саме їх розмір суд першої інстанції визнав таким, що підлягає стягненню на користь позивача порівну із відповідачів -1 та -3.

79. У відповідності до ст. 269 ГПК України апеляційний суд переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

80. Відхиляючи доводи апеляційної скарги позивача щодо неправильно визначеного розміру завданої йому матеріальної шкоди, апеляційний господарський суд виходив з того, що висновки щодо ринкової вартості нерухомого майна позивача зроблено експертами за результатами, серед іншого, дослідження технічних характеристик будівлі, вказаних у технічному паспорті від 15.08.2016 (за відсутності доказів реальної «перебудови» такої будівлі позивачем із отриманням дозвільних документів), а також враховуючи те, що зі змісту висновків експертів від 09.01.2020 №52/19 та від 18.09.2020 №8673/20-42/8674/20-43, вбачається, що вартість нежитлових приміщень визначалася із застосуванням порівняльного підходу, при-цьому об`єкти-аналоги, які досліджувалися експертами, знаходилися в капітальних будівлях, які за своїми характеристиками значно відрізнялися від об`єкта оцінки позивача, останні не можуть бути взяті судом до уваги як належні, допустимі та достовірні докази на підтвердження дійсної ринкової вартості майна та підтвердження суми збитку, нанесеного позивачу, у розмірі 9 344 700,00 грн.

81. Водночас, визначаючи розмір матеріальної шкоди, завданого позивачу, колегія суддів апеляційного господарського суду погодилась із висновком суду першої інстанції щодо покладення в основу такого обрахунку доказів, а саме, копії договору будівельного підряду від 20.07.2009 №25/07, укладеного між Громадською організацією «Спілка підприємців «Жовтнева» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Екобуд» (том 4, а.с. 190-193), акта здачі-приймання виконаних робіт від 22.12.2009 (том 4, а.с. 194), відповідно до яких витрати на будівництво спірної нежитлової будівлі по провулку Політехнічному, 2-Б у м. Києві склали 696 000,00 грн.

82. За змістом частин 1, 2, 5 статті 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

83. Оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції у цій справі наведеним вимогам не відповідає.

84. Як вбачається з постанови суду апеляційної інстанції, розглядаючи цей спір, апеляційний господарський суд, погоджуючись з висновками суду першої інстанції за результатами розгляду спору в частині суми стягнення шкоди, в порушення ст. 269 ГПК України не здійснив належний апеляційний перегляд рішення суду першої інстанції.

85. Як уже зазначалось, у статті 1173 ЦК шкода визначено, що завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

86. Відповідно до статті 1192 Цивільного кодексу України якщо інше не встановлено законом, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

87. За змістом статей 13, 74 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

88. Розмір збитків має бути доведений позивачем належними, допустимими, достовірними та вірогідними у розумінні статей 76-79 Господарського процесуального кодексу України доказами.

89. Верховний Суд зазначає, що позивач як особа, яка вважає, що її право порушено самостійно визначає докази, які на його думку підтверджують заявлені вимоги. Проте, обов`язок надання правового аналізу заявлених вимог, доказів на їх підтвердження та спростування доводів учасників справи, покладений на господарський суд. Близька за змістом правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 25.06.2020 зі справи № 924/233/18.

90. Визначення поняття доказів, вимоги щодо доказів, властивостей доказів та порядку їх оцінки урегульовано у главі 5 «Докази та доказування» ГПК України.

91. Відповідно до статті 73 ГПК України доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

92. Згідно з частинами першою, третьою статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

93. Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

94. Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, яким суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою.

95. 17.10.2019 набув чинності Закон України № 132-IX від 20.09.2019 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні», яким було, зокрема внесено зміни до України змінено назву статті 79 ГПК з «Достатність доказів» на нову - «Вірогідність доказів» та викладено її у новій редакції, фактично впровадивши в господарський процес стандарт доказування «вірогідності доказів».

96. Стандарт доказування «вірогідності доказів», на відміну від «достатності доказів», підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

97. Відповідно до статті 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

98. Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.

99. Слід зауважити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17).

100. Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

101. Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі «Дж. К. та Інші проти Швеції» («J.K. AND OTHERS v. SWEDEN») Європейський Суд наголошує, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом» («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».

102. Схожий стандарт під час оцінки доказів застосовано у рішенні Європейського Суду від 15.11.2007 у справі «Бендерський проти України», в якому Суд, оцінюючи фактичні обставини справи звертаючись до балансу вірогідностей, вирішуючи спір виходив з того, що факти встановлені у експертному висновку, є більш вірогідним за інші докази.

103. Відповідно до частини четвертої статті 11 ГПК України, статті 17 Закону України

«Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику зазначеного Суду як джерело права.

104. Статтею 86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

105. Суд акцентує увагу, що обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

106. Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування всіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язками, відносинами і залежностями. Таке з`ясування запобігає однобічності та забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

107. З`ясування відповідних обставин має здійснюватися із застосуванням критеріїв оцінки доказів передбачених статтею 86 ГПК України щодо відсутності у жодного доказу заздалегідь встановленої сили та оцінки кожного доказу окремо, а також вірогідності і взаємного зв`язку доказів у їх сукупності.

108. У пунктах 1-3 частини першої статті 237 ГПК України передбачено, що при ухваленні рішення суд вирішує, зокрема питання чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин.

109. Суд зауважує, що принцип «процесуальної рівності сторін» передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (рішення Європейського Суду від 27.10.1993 у справі «DOMBO BEHEERB.V. v. THE NETHERLANDS»).

110. Разом з тим наведеного, зокрема, апеляційний господарський суд не врахував та не здійснив належного дослідження сукупності наявних в матеріалах справи доказів, що стосуються предмета спору з урахуванням правил та критеріїв оцінки доказів та процесуальної рівності сторін визначених ГПК України.

111. Суд другої інстанції залишив поза увагою те, що висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством. Предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань.

112. Висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 86 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні (стаття 104 ГПК України).

113. Системний аналіз змісту вказаних норм процесуального законодавства свідчить, що висновок експерта є рівноцінним засобом доказування у справі, наряду з іншими письмовими, речовими і електронними доказами, а оцінка його, як доказу, здійснюється судом у сукупності з іншими залученими до справи доказами за загальним правилом статті 86 ГПК України. Близька за змістом правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 12.02.2020 зі справи № 910/21067/17, на неврахування висновків Суду в якій посилається скаржник.

114. Апеляційний господарський не надав належної оцінки висновку судового експерта Свериди О.М. за результатами проведення будівельно-технічного та оціночно-будівельного дослідження від 31.07.2019 №32/19, висновку судового експерта Свериди О.М. за результатами проведення судової будівельно-технічної та оціночно-будівельної експертизи від 09.01.2020 №52/19 (том 2, а.с. 30-62) про визначення ринкової вартості нерухомого майна товариства станом на 22.08.2017 а також висновкам судової експертизи, проведеної на виконання ухвали Господарського суду міста Києва від 26.02.2020 у цій справі експертами КНДІСЕ, згідно наданого висновку №8673/20-42/8674/20-43 від 18.09.2020 (том 3, а.с. 26-41), ринкова (дійсна вартість) нежилої будівлі загальною площею 218,1 кв.м. по провулку Політехнічному, 2-Б у м. Києві станом на дату оцінки 22.08.2017 (час її знесення) складала 9 329 849,00 грн.

115. Водночас, суд апеляційної інстанції, надаючи перевагу як доказам у доведенні розміру шкоди, завданої позивачеві, копії договору будівельного підряду від 20.07.2009 №25/07, укладеного між Громадською організацією «Спілка підприємців «Жовтнева» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Екобуд» та акту здачі-приймання виконаних робіт від 22.12.2009, відповідно до яких витрати на будівництво спірної нежитлової будівлі по провулку Політехнічному, 2-Б у м. Києві склали 696 000,00 грн, не мотивував жодним чином, чому саме цим доказам надано перевагу.

116. Відхиляючи як докази у справі 2 висновки експерта та висновок призначеної судом експертизи, суд апеляційної інстанції, зазначивши лише про неприйнятність порівняльного методу оцінки при проведенні експертних досліджень, не зазначив при цьому правильного методу, а по суті, не здійснив ніякої оцінки та не вмотивував належним чином відхилення висновків експерта та висновку судової експертизи, припустившись у зв`язку з цим порушення зазначених норм процесуального права (статей 86 і 104 ГПК України).

117. Як вбачається з матеріалів справи та оскаржуваного рішення суду другої інстанції, останній не спростував доводів апеляційної скарги позивача про те, що наведений договір будівельного підряду відображав лише вартість будівельних матеріалів та вартість будівництва у 2009 році, був підписаний в 2009 році попереднім власником майна, а з часу підписання цього договору до моменту розгляду справи минуло 10 -12 років, не врахував зміни власника приміщення, зміни ціни на будівельні матеріали та будівельні роботи, інфляції, перебудови вказаного приміщення новим власником, з видачею нового Технічного паспорта у 2016 році, тощо.

118. Зі змісту пункту 7.4 постанови Верховного Суду від 06.08.2019 № 910/4129/17 (на позиції, викладені в якій, зокрема, посилався апеляційний господарський суд в оскаржуваній постанові) вбачається, що збитки внаслідок незаконного демонтування придбаного позивачем майна визначаються з огляду на його ринкову вартість, а не відновлювальну вартість.

119. У той же час із оскаржуваних судових рішень не вбачається, яку саме вартість матеріальної шкоди у цьому випадку вони відшкодовують, - ринкову чи відновлювальну.

120. Крім того, у відповідно до частини другої статті 99 Господарського процесуального кодексу України у разі необхідності суд може призначити додаткову або повторну судову експертизу.

121. Згідно з частиною другою статті 107 Господарського процесуального кодексу України за наявності сумнівів у правильності висновку експерта (необґрунтованість, суперечність з іншими матеріалами справи тощо) за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи суд може призначити повторну експертизу, доручивши її проведення іншим експертам.

122. Зважаючи на наведені норми, суд другої інстанції, у разі обґрунтованих сумнівів, з власної ініціативи міг призначити додаткову або повторну судову експертизу, проте, цим правом не скористався відхиляючи у якості доказів чисельні експертні дослідження надані позивачем та призначені судом.

123. Отже, зміст прийнятої апеляційним господарським судом постанови свідчить про те, що апеляційним господарським судом, в порушення вимог ст. 269 ГПК України, не було здійснено повторного розгляду справи, з встановленням усіх обставин справи та наданням цим обставинам відповідної оцінки, як це передбачено ст. 86 ГПК України.

124. Водночас Верховний Суд не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (частина друга статті 300 ГПК України).

125. Таким чином, суд касаційної інстанції дійшов висновку про скасування постанови суду апеляційної інстанції з передачею справи на новий розгляд до Північного апеляційного господарського суду.

126. З урахуванням мотивів, викладених у цій постанові, при новому розгляді справи, апеляційному господарському суду належить встановити на підставі належних та допустимих доказів дійсний розмір збитків завданих позивачеві незаконними діями відповідачів - 1, 3, з огляду на ринкову вартість, знесеного нерухомого майна.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

127. Згідно із пунктом 2 частини 1 статті 308 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд.

128. Частиною 4 статті 310 Господарського процесуального кодексу України визначено, що справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

129. Отже, Верховний Суд вважає, що касаційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Центр-Ритейл", Комунального підприємства "Київблагоустрій" виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), Департаменту міського благоустрою виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) необхідно задовольнити частково, постанову Північного апеляційного господарського суду від 31.01.2023 у цій справі - скасувати, а справу передати на новий розгляд до апеляційного господарського суду.

Судові витрати

130. Оскільки в цьому випадку суд касаційної інстанції не змінює та не ухвалює нового рішення, розподіл судових витрат судом касаційної інстанції не здійснюється (частина 14 статті 129 Господарського процесуального кодексу України).

Керуючись статтями 240, 300, 301, 308, 310, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Центр-Ритейл", Комунального підприємства "Київблагоустрій" виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), Департаменту міського благоустрою виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) задовольнити частково.

2. Постанову Північного апеляційного господарського суду від 31.01.2023 у справі № 910/15931/19 скасувати.

3. Справу № 910/15931/19 передати на новий розгляд до Північного апеляційного господарського суду.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий С.В. Жуков

Судді К.М. Огороднік

В.Г. Пєсков