ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЖИТОМИРСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________
_______________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" травня 2023 р. м. Житомир Справа № 906/564/19

Господарський суд Житомирської області у складі:

судді Шніт А.В.

секретар судового засідання: Малярчук Р.А.

за участю представників сторін:

від позивача: Слівінський А.О., ордер серія ЖТ №059241 від 16.07.2019;

Веселовська-Гаалєєва Ю.В., дов. №363 від 07.09.2002;

від відповідача: Невисевич М.В., керівник, наказ №3-К від 13.01.2017;

від КП "Міський ринок": Зозуля М.М., директор;

від Коростишівської міської ради: не з`явився;

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі справу

за позовом Фізичної особи - підприємця Веселовського Геннадія Павловича

до Підприємства Коростишівської райспоживспілки "Кооперативний ринок"

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача:

- Коростишівська міська рада Коростишівського району Житомирської області

- Комунальне підприємство "Міський ринок" Коростишівської міської ради

про визнання недійсним з моменту вчинення договору оренди №184 від 31.12.2013

Фізична особа - підприємець Веселовський Геннадій Павлович звернувся до господарського суду із позовом до Підприємства Коростишівської райспоживспілки "Кооперативний ринок" про визнання недійсним з моменту вчинення укладеного між сторонами договору оренди №184 від 31.12.2013.

В обґрунтування позовних вимог позивач, зокрема, вказує на те, що відповідач не є власником об`єкта оренди та не має права розпорядження ним, а тому не мав права передавати його в оренду.

В якості правових підстав позову позивач зазначає ст.203, 228, 230, 236, 761 Цивільного кодексу України.

Ухвалою суду від 19.06.2019 відкрито провадження у справі, постановлено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання.

Ухвалою суду від 30.07.2019 провадження у справі №906/564/19 зупинено до набрання рішенням у справі №906/1060/18 законної сили.

Ухвалою суду від 22.06.2022 провадження у справі №906/564/19 поновлено та призначено розгляд справи у підготовчому провадженні.

Ухвалою суду від 18.10.2022 постановлено залишити без розгляду позов Фізичної особи - підприємця Веселовського Геннадія Павловича до Підприємства Коростишівської райспоживспілки "Кооперативний ринок" про визнання недійсним з моменту вчинення Договору оренди №184 від 31.12.2013.

Постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 13.12.2022 апеляційну скаргу Фізичної особи - підприємця Веселовського Геннадія Павловича на ухвалу Господарського суду Житомирської області від 18.10.2022 у справі №906/564/19 задоволено; ухвалу Господарського суду Житомирської області від 18.10.2022 у справі №906/564/19 скасовано, а саму справу передано на розгляд до Господарського суду Житомирської області.

Згідно протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 11.01.2023 справу №906/564/19 передано для розгляду судді Шніт А.В.

Ухвалою суду від 13.01.2023 призначено підготовче засідання для продовження розгляду справи №906/564/19.

Ухвалою суду від 11.04.2023 закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті.

Ухвалою суду від 16.05.2023 в судовому засіданні оголошено перерву до 30.05.2023 о 15:00.

Представники позивача в судовому засіданні 30.05.2023 позовні вимоги підтримали в повному обсязі з підстав, зазначених у позовній заяві.

Представник відповідача в судовому засіданні 30.05.2023 проти позову заперечив з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву.

Представник третьої особи - КП "Міський ринок" в судовому засіданні 30.05.2023 зазначив, що вважає за доцільне задовольнити позовні вимоги.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення учасників судового процесу, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, господарський суд

ВСТАНОВИВ:

Фактичні обставини справи.

31.12.2013 між підприємством Коростишівської райспоживспілки "Кооперативний ринок" (орендодавець, відповідач) та Фізичною особою - підприємцем Веселовським Геннадієм Павловичем (орендар, позивач) укладено договір оренди №184 від 31.12.2013 (далі - Договір) (а.с. 11-12, т.1) на таких основних умовах:

- предметом договору є торговельні майданчики №147 та №148 загальною площею 18кв.м; 18кв.м кожен (п.1.1 Договору) (надалі - об`єкт оренди);

- місцезнаходження торговельних майданчиків №147, №148 визначене на плані розміщення торговельних місць ринку (п.1.1 Договору);

- об`єкт оренди належить орендодавцеві на праві власності (п.1.2 Договору);

- об`єкт оренди надається орендодавцем у тимчасове платне користування орендарю для провадження торговельної діяльності (п.1.3 Договору);

- сторони підтверджують, що вони мають правоздатність і дієздатність щодо укладення і виконання цього договору, а також щодо здійснення інших прав та обов`язків (п.1.4 Договору);

- орендар набуває права користування об`єктом оренди з дати початку дії договору відповідно до п.6 (п.2.1 Договору);

- орендодавець, зокрема, зобов`язується:

а) передати у тимчасове користування орендарю об`єкт оренди на умовах і в строк, передбачені цим договором (п.п.4.1.1 Договору);

б) підтримувати територію, на якій розташований об`єкт оренди в належному санітарно-технічному стані (п.4.1.3 Договору);

- орендар, зокрема, зобов`язується :

а) використовувати об`єкт оренди за його цільовим призначенням відповідно до п.1.3 договору та не використовувати торговельне місце як складське приміщення (п.п. 4.3.2 Договору);

б) самостійно і за власний рахунок здійснювати поліпшення робочого місця та його поточний ремонт за письмовим погодженням з орендодавцем (п.п. 4.3.4 Договору);

в) дотримуватися правил торгівлі на ринках тощо (п.п. 4.3.6 Договору);

г) звільнити об`єкт оренди у 7 - денний термін після припинення договору (п.п. 4.3.8 Договору);

д) відшкодувати орендодавцеві збитки у разі погіршення стану або втрати (повної або часткової) об`єкта оренди у розмірі вартості відновлювальних робіт (п.п. 4.3.8, п.5.3 Договору).

За змістом п.6.1 Договору він укладений на 1 рік з 01.01.2014 до 31.12.2014.

На думку позивача, укладаючи договір оренди №184 від 31.12.2013, Підприємство Коростишівської райспоживспілки "Кооперативний ринок" ввело приватного підприємця в оману про свій титул власника об`єкта оренди, а також розпорядилося таким об`єктом оренди без згоди його власника - територіальної громади м.Коростишева. Доводить, що договір оренди порушує публічний порядок. Зазначає, що відповідач не відповідає визначенню ринку як суб`єкту господарювання, наведеному у Правилах торгівлі на ринках, затверджених наказом Міністерства економіки та з питань європейської інтеграції України, Міністерства внутрішніх справ України, Державної податкової адміністрації України, Державного комітету стандартизації, метрології та сертифікації України від 26.02.2002 №57/188/84/105, оскільки не створений на відведеній, за рішенням органу місцевого самоврядування, земельній ділянці. Окрім того вказує, що виходячи із змісту пункту 1 частини 1 статті 13 Закону України "Про благоустрій населених пунктів" де зазначено, що об`єктами благоустрою населених пунктів є території загального користування, в тому числі асфальтове покриття, яким замощено об`єкт оренди, та у зв`язку із відсутністю у відповідача права оренди земельної ділянки під цим асфальтовим покриттям, останній не вправі надавати в оренду об`єкт, розміщений на такому об`єкті благоустрою. З огляду на викладене, позивач звернувся до суду з позовною вимогою про визнання договору оренди №184 від 31.12.2013 недійсним на майбутнє (а.с. 100-104 т.1).

Норми права, застосовані судом, оцінка доказів, аргументів, наведених учасниками справи, та висновки щодо порушення, не визнання або оспорення прав чи інтересів, за захистом яких мало місце звернення до суду.

За змістом ст.215 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Відповідно до ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Стаття 204 Цивільного кодексу України закріплює презумпцію правомірності правочину, зокрема, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Отже, заявляючи позов про визнання недійсним договору, позивач має довести наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угод недійсними і настання відповідних наслідків, які порушують права та інтереси особи, що оспорює такий правочин.

За приписами ч. 1, 2 ст.228 ЦК України, правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

Виділяючи правочин, що порушує публічний порядок, як окремий вид нікчемних правочинів, Цивільний кодекс України виходить зі змісту самої протиправної дії та небезпеки її для інтересів держави і суспільства загалом, а також значимості порушених інтересів внаслідок вчинення такого правочину. При цьому, категорія публічного порядку застосовується не до будь-яких правовідносин у державі, а лише щодо суттєвих основ правопорядку.

З огляду на зазначене, можна зробити висновок, що публічний порядок - це публічно-правові відносини, які мають імперативний характер і визначають основи суспільного ладу держави.

Нікчемними, як такі, що порушують публічний порядок, є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об`єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (стаття 14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об`єктів цивільного права тощо.

При кваліфікації правочину за статтею 228 ЦК України потрібно враховувати вину, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо. Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 13.04.2016 у справі №6-1528цс15, у постанові Верховного Суду від 10.03.2020 у справі №910/24075/16 та від 02.07.2020 у справі №910/4932/19.

Відповідно до ч.1 ст.230 Цивільного кодексу України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч.1 ст.229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Для визнання недійсним правочину як укладеного під впливом обману необхідно, щоб сторона була введена в оману саме щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто особа, яка діяла під впливом обману, повинна довести не лише факт обману та наявність умислу в діях її контрагента, а й істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману.

У вирішенні спорів про визнання правочинів недійсними на підставі ст.230 ЦК України господарські суди повинні мати на увазі, що відповідні вимоги можуть бути задоволені за умови доведеності позивачем факту обману.

Правочин може бути визнаний вчиненим під впливом обману у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману щодо фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману є умисел: особа знає про наявність чи відсутність певних обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї. Обман також має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Тобто обман має місце тоді, коли задля вчинення правочину або надається невірна інформація, або вона замовчується. Причому це робиться навмисно, з метою аби правочин було вчинено. Отже, обман - це певні винні, навмисні дії сторони, яка намагається запевнити іншу сторону про такі властивості й наслідки правочину, які насправді наступити не можуть.

Усі ці обставини (наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману) повинна довести особа, яка діяла під впливом обману (позивач).

Отже, позивач має довести наявність одночасно трьох складових, а саме: наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, наявність обману. Якщо все інше, крім умислу, доведено, тоді вважається, що наявна помилка. Має бути встановлений причинно-наслідковий зв`язок між обманом та вчиненням правочину. Тільки той обман дозволяє оспорити правочин, який вплинув на рішення сторони вчинити цей правочин.

Встановлення наявності умислу у недобросовісної сторони ввести в оману іншу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є неодмінною умовою кваліфікації недійсності правочину відповідно до ст. 230 ЦК України.

Кожна сторона при укладенні правочину має поводити себе добросовісно, обачливо і розумно, об`єктивно оцінювати ситуацію. При встановленні наявності обману суд має враховувати стандарт поведінки розумного учасника обороту, який наділений схожими характеристиками зі стороною, яку ввели в оману.

У разі якщо сторона спірного правочину до та на момент вчинення цього правочину була обізнана або не могла не бути обізнана стосовно обставин, щодо яких стверджує про наявність помилки, це виключає застосування наведених норм статті 229 ЦК України. Аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду від 13.02.2019 у справі №911/1171/18, від 04.06.2019 у справі №910/9070/18, від 25.07.2019 у справі №910/9879/18.

У справі №906/41/19 за позовом Коростишівської районної спілки споживчих товариств до Коростишівської міської ради про скасування рішення останньої за №602 від 18.12.2018 суди встановили, що ПР "Кооперативний ринок" не являється власником майна у вигляді асфальтового покриття та не має на нього жодних майнових прав та дозволу громади на розпорядження ним, однак передавав асфальтове покриття в оренду. Зокрема, згідно пояснень позивача, доказом передачі в оренду асфальтового покриття, ПР "Кооперативний ринок" вважає інвентаризаційний опис №3 від 31.12.2003, згідно якого торгівельні майданчики обліковуються на балансі підприємства і є майном, яке передано до ПР "Кооперативний ринок" від власника - Коростишівської райспоживспілки, як покриття асфальто-бетоном.

Варто зазначити, що предметом розгляду вказаної справи була законність рішення Коростишівської міської ради №602 "Про прийняття на баланс Коростишівської міської ради основних засобів", яким прийнято на баланс міської ради об`єкт благоустрою території у вигляді твердого замощення земельної ділянки асфальтобетонним покриттям загальною площею 10200кв.м, який розташований за адресою: вул.Шевченка, 40 в м.Коростишеві з ринковою вартістю 214672,00 грн. За результатами розгляду цієї справи, суд дійшов висновку, що ПР "Кооперативний ринок" не довів порушення його права внаслідок прийняття оскаржуваного рішення.

Зокрема, Верховний суд у постанові від 24.09.2019 у справі №906/41/19 (а.с. 85-89 т.2) наголосив, що скаржник не надав належних і допустимих доказів, які підтверджували би його право власності на спірне асфальтобетонне покриття, а тому немає підстав стверджувати, що внаслідок прийняття міськрадою рішення від 18.12.2018 №602 "Про прийняття на баланс Коростишівської міської ради основних засобів" порушено права Коростишівської районної спілки споживчих товариств, що, у свою чергу, могло би бути підставою для скасування цього рішення. Колегія суддів також погодилася із висновком судів першої та апеляційної інстанцій, що доводи стосовно перебування спірного майна на балансі скаржника не є безспірною ознакою його права власності на спірне покриття. Акт, згідно з яким відповідне майно взято на баланс, не може свідчити про набуття права власності, не визначає підстав перебування майна у власності (володінні), його метою є визначення основних ознак майна належного його обліку.

Тобто, вказане рішення стосується саме асфальтобетонного покриття, загальною площею 10200кв.м., що розташоване за адресою: вул. Шевченка, 40 в м.Коростишеві. До того ж, як зазначено вище, у справі №906/41/19 власника асфальтобетонного покриття судом не встановлено, при цьому наголошено, що перебування спірного майна на балансі не є безспірною ознакою права власності на нього.

Проте, суд зауважує, що у даному випадку, за договором №184 від 31.12.2013, об`єктом оренди є не асфальтобетонне покриття, як вказує позивач, а торгівельні майданчики, які є власністю саме орендодавця - Підприємства Коростишівської райспоживспілки "Кооперативний ринок", що не спростовано встановленими у справі №906/41/19 обставинами.

Встановлені у справі №906/41/19 обставини не стосуються й прав та інтересів ФОП Веселовського Г.П. як орендаря у договірних відносинах за спірним договором, оскільки не вплинули на характер та зміст цих договірних відносин, не впливають на предмет доказування та не мають правового значення для даного спору.

Спір стосовно асфальтобетонного покриття можливий між Підприємством Коростишівської райспоживспілки "Кооперативний ринок" та особами - власниками або титульними володільцями цього майна. Проте у даній справі позивачем є орендар за договором оренди, права та інтереси якого визначаються саме умовами договору, при цьому права та інтереси громади, якими обґрунтовано позовні вимоги, жодного відношення не мають до вказаних договірних відносин.

Крім того, постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 02.09.2021 у справі №906/1060/18 (а.с. 140-147 т.2) за позовом Коростишівської міської ради до Підприємства Коростишівської райспоживспілки "Кооперативний ринок" та Коростишівської районної спілки споживчих товариств, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - Комунального підприємства "Міський ринок" Коростишівської міської ради, про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки та заборону здійснювати незаконну діяльність ринку на самовільно зайнятій земельній ділянці, рішення Господарського суду Житомирської області від 17.06.2020 у справі №906/1060/18 скасовано. Прийнято нове рішення, яким позов задоволено частково: зобов`язано Підприємство Коростишівської райспоживспілки "Кооперативний ринок" та Коростишівську районну спілку споживчих товариств звільнити земельну ділянку на якій знаходиться асфальтобетонне покриття площею 10200кв.м. за адресою: Житомирська область м.Коростишів, вул.Шевченко, 40, що використовується Підприємством Коростишівської райспоживспілки "Кооперативний ринок" та Коростишівською районною спілкою споживчих товариств для організації ведення торгівельної діяльності за відсутності належним чином оформлених документів на землю. В іншій частині позову відмовлено.

Разом з тим суд зазначає, що використання торгівельного місця не є тотожним використанню земельної ділянки, хоч і передбачає таке використання. Правовідносини підприємства, що управляє ринком, та міської ради щодо земельної ділянки не впливають на предмет доказування у справі №906/564/19 та не мають правового значення для спору.

За змістом положень процесуального законодавства захисту в господарському суді підлягає не лише порушене суб`єктивне право, а й охоронюваний законом інтерес.

У Рішенні Конституційного Суду України від 01.12.2004 №18-рп/2004 надано офіційне тлумачення поняття "охоронюваний законом інтерес" як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовленого загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкованого у суб`єктивному праві простого легітимного дозволу, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Тобто, інтерес позивача має бути законним, не суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам та відповідати критеріям охоронюваного законом інтересу.

Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета і підстави позову.

Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, який одночасно становить спосіб захисту порушеного права, а підставою позову є факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу.

Позивачем є особа, яка подала позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. При цьому позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві, у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи і залежно від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту.

Вирішуючи спір, суд надає об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначає, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.

Отже, на позивача покладається обов`язок довести, які його права чи законні інтереси, як орендаря торгівельного місця, порушені оспорюваним договором, а суд повинен навести правові мотиви з яких він виходить, визнаючи порушеними відповідні права чи інтереси такого позивача.

Судом встановлено, що порушення свого права позивач не пов`язує з майновими правами на об`єкт оренди - торгівельні місця на ринку, а пов`язує з правами міської ради на земельну ділянку. При цьому, своїх прав щодо земельної ділянки позивач не доводить.

Таким чином, суд приймає до уваги, що позивач не доводить ні своїх майнових прав об`єкт оренди, ні своїх прав на земельну ділянку, а зазначає, що відповідні права на землю належать міській раді.

За викладеного суд зазначає, що кожна особа самостійно здійснює свої права; позивач не має повноважень на представництво прав та інтересів міської ради; порушення права Коростишівської міської ради доводити не може; майнові права на об`єкт оренди не є предметом спору у даному провадженні, оскільки позивач таких прав також не заявляє та не доводить.

Порушенням прав і охоронюваних законом інтересів орендаря є неможливість одержання ним того, на що він розраховував при укладенні договору, або його виконання призведе до звуження чи обмеження належного йому блага.

Враховуючи наведене у сукупності та зважаючи на те, що позивач не довів належними та допустимими доказами, що договір оренди №184 від 31.12.2013 спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, на знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним, тобто є таким, що порушує публічний порядок, як і не надано доказів наявності в діях відповідача умисного введення в оману позивача при укладенні спірного договору, а також беручи до уваги те, що позивачем не доведено порушення своїх майнових прав чи законних інтересів, господарський суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для визнання недійсним договору оренди №184 від 31.12.2013 на підставі вимог ст.228, 230 ЦК України.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч.3 ст. 215 ЦК України).

Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або припиняти порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим (аналогічна правова позиція викладена і в постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в складі Верховного Суду від 05.09.2019 у справі №638/2304/17 та від 27.01.2020 у справі №761/26815/17).

Особа, яка звертається до суду з позовом про визнання недійсним договору (чи його окремих положень), повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів, а саме: має довести, що її права та законні інтереси безпосередньо порушені оспорюваним договором і в результаті визнання його (чи його окремих положень) недійсним майнові права заінтересованої особи буде захищено та відновлено (відповідна правова позиція викладена у постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду в складі Верховного Суду 16.10.2020 у справі №910/12787/17 та від 19.02.2021 у справі №904/2979/20).

Варто зазначити, що підставою для визнання договору №184 від 31.12.2013 недійсним позивач вказує, що відповідач, не будучи власником майна у вигляді асфальтобетонного покриття та не маючи на нього жодних майнових прав та дозволу громади на розпорядження ним, ввівши його в оману, порушуючи публічний порядок щодо використання комунального майна, незаконно виступив в якості його власника, та не мав права передавати його в оренду іншим особам.

При цьому, суд враховує, що з оспорюваного договору оренди №184 від 31.12.2013 вбачається, що предметом останнього є торгівельні майданчики №147 та №148 загальною площею 36,00кв.м, місцезнаходження яких зазначено на плані розміщення торгівельних місць ринку, а не асфальтобетонне покриття, як помилково стверджує позивач.

Крім того, необхідно зауважити, що станом на день звернення позивача з позовною заявою у даній справі оспорюваний договір припинив свою дію.

Так, в матеріалах справи міститься копія рішення Господарського суду Житомирської області від 17.12.2028 у справі №906/66/17 за позовом Підприємства Коростишівської райспоживспілки "Кооперативний ринок" до Фізичної особи-підприємця Веселовського Геннадія Павловича за участю третіх осіб, яка не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: Коростишівської міської ради і Комунального підприємства "Міський ринок" Коростишівської міської ради про стягнення 132940,80грн (з урахуванням заяви №271 від 05.09.2018), залишеного без змін постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 06.02.2019 (а.с. 114-118, т.1). З вказаного судового акту вбачається, що судом встановлено, що враховуючи положення статей 284 Господарського кодексу України та 764 Цивільного кодексу України, беручи до уваги те, що позивачем не надано належних доказів надіслання листів відповідачу про припинення договору протягом місяця після закінчення строку договору, суд дійшов висновку про те, що останній продовжив свою дію.

Водночас, 22.03.2019 відповідачем на адресу позивача направлено лист №64 від 22.03.2019 про розірвання договору оренди №184 від 31.12.2013, у зв`язку з наявною заборгованістю з орендної плати (а.с. 113, т.1), який отриманий останнім 28.03.2019, про що свідчить копія відповідного рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с. 113, т.1, на звороті).

Таким чином, з 29.03.2019 договір оренди №184 від 31.12.2013 вважається припиненим. Відтак, визнавати договір оренди недійсним на майбутнє немає підстав, оскільки як на момент звернення позивача до суду з цим позовом, так і на момент прийняття даного рішення суду оспорюваний договір оренди вже не діє.

Також, суд вважає за необхідне зазначити, що договір оренди може визнаватися недійсним і припинятися лише на майбутнє, оскільки при фактичному користуванні майном на підставі договору оренди, застосувати двосторонню реституцію неможливо, так як використання майна - послуга "спожита", безповоротна, і створити умови для повернення сторони в первісне положення практично неможливо.

Отже, виконання сторонами договірних зобов`язань за договором найму (оренди) не дає підстав для визнання недійсним договору у виконаній частині. Тому, такий договір повинен визнаватися недійсним і припинятися на майбутнє.

З огляду на викладене, вимога позивача, викладена в прохальній частині позовної заяви про визнання спірного договору оренди недійсним з моменту укладення, не була б задоволена, навіть, у випадку встановлення обґрунтованості доводів позивача.

Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України", зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Згідно ч.2, 3 ст.13 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ч.1 ст.73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За приписами ч.1 ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відтак, сторони звертаючись до суду повинні враховувати те, що визначення та наповнення доказової бази переданого на розгляд суду спору покладаються саме на сторони, а не на суд.

Суд вирішує спір на підставі поданих та витребуваних в порядку ст. 81 ГПК України сторонами доказів.

Статтею 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч.1 ст.77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За приписами ч.1 ст.86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Враховуючи докази, які містяться у матеріалах справи, а також норми чинного законодавства, яке регулює спірні правовідносини, суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову.

Розподіл судових витрат.

Відповідно до ч.1 ст.123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Пунктом 2 частини 1 статті 129 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Зважаючи на вищевикладене, зокрема, на відмову в задоволенні позову, судовий збір покладається на позивача.

Керуючись статтями 233, 236 - 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

Відмовити у задоволенні позову Фізичної особи - підприємця Веселовського Геннадія Павловича до Підприємства Коростишівської райспоживспілки "Кооперативний ринок" про визнання недійсним з моменту вчинення договору оренди №184 від 31.12.2013.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено: 12.06.23

Суддя Шніт А.В.

Віддрукувати:

1 - у справу

2 - позивачу (рек.) та на електронну пошту: ІНФОРМАЦІЯ_1

3 - відповідачу на електронну пошту: ,

4 - представнику позивача на електронну пошту: ,

5 - Коростишівській міській раді на електронну пошту:

6 - КП "Міський ринок" на електронну пошту: ІНФОРМАЦІЯ_2