ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" червня 2023 р. Справа№ 910/10837/22

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Мальченко А.О.

суддів: Чорногуза М.Г.

Агрикової О.В.

розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи матеріали апеляційної скарги Приватного акціонерного товариства "Київський електровагоноремонтний завод"

на рішення Господарського суду міста Києва від 27.12.2022

у справі № 910/10837/22 (суддя Лиськов М.О.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ЄПК УКРАЇНА"

до Приватного акціонерного товариства "Київський електровагоноремонтний завод"

про стягнення 215 957,77 грн, -

ВСТАНОВИВ

У жовтні 2022 року Товариство з обмеженою відповідальністю "ЄПК УКРАЇНА" (далі - Товариство) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Приватного акціонерного товариства "Київський електровагоноремонтний завод" (далі - Завод) про стягнення заборгованості за поставлений товар в сумі 175 666,80 грн, 2 887,67 грн пені, 3 670,26 грн 3% річних, 33 733,03 грн інфляційних втрат у зв`язку з неналежним виконанням зобов`язань за договором поставки № КЕВРЗ/ВПЗ-21262 від 23.07.2021.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 27.12.2022 у справі № 910/10837/22 позов задоволено повністю.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з доведеності позивачем заявлених позовних вимог про виконання останнім зобов`язань за договором поставки № КЕВРЗ/ВПЗ-21262 від 23.07.2021, зважаючи на надані позивачем копії видаткових, податкових накладних та рахунків на оплату; визнавши доведеною та підтвердженою належними доказами суму основної заборгованості в сумі 175 666,80 грн, суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення інфляційних втрат в сумі 33 733,03 грн, пені в сумі 2 887,67 грн та 3% річних в сумі 3 620,26 грн, а також 3 239,37 грн судового збору та 10 000,00 грн витрат на правову допомогу.

Не погоджуючись із вищезазначеним рішенням, Завод звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм процесуального права, без достатнього дослідження доказів та неповного з`ясування обставин справи, що мають значення для правильного вирішення спору.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, скаржник зазначає, що суд дійшов до неправильного висновку, що відбулась саме поставка товару, у той час як право власності на товар до Заводу не перейшло, зважаючи на те, що згідно з пунктом 4.4. договору момент переходу права власності на товар пов`язаний саме з передачею товару з усіма товаросупровідними документами, які не були передані відповідачу. Товариство не виконало умови договору та вимоги чинного законодавства при здійсненні поставки товару, передавши товар без відповідних товаросупровідних документів, внаслідок чого право власності на товар до відповідача не перейшло, а тому відсутні підстави оплати переданої позивачем продукції.

Відповідно до Витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30.01.2023 апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Київський електровагоноремонтний завод" передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючого судді Мальченко А.О., суддів Агрикової О.В., Чорногуза М.Г.

В апеляційній скарзі скаржником викладено клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження, обґрунтоване отриманням оскаржуваного рішення лише 06.01.2023.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 06.02.2023 витребувано у Господарського суду міста Києва матеріали справи № 910/10837/22. Відкладено вирішення питання щодо подальшого руху апеляційної скарги Заводу на рішення Господарського суду міста Києва від 27.12.2022 у справі № 910/10837/22 до надходження матеріалів справи з Господарського суду міста Києва.

15.02.2023 матеріали справи № 910/10837/22 надійшли до Північного апеляційного господарського суду та були передані головуючому судді.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 20.02.2023 апеляційну скаргу відповідача на рішення Господарського суду міста Києва від 27.12.2022 у справі № 910/10837/22 залишено без руху та надано скаржникові строк для усунення недоліків, допущених останнім при поданні апеляційної скарги.

Через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду 20.03.2023 від скаржника надійшла заява про усунення недоліків апеляційної скарги.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 27.03.2023 поновлено скаржнику пропущений процесуальний строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 27.12.2022 у справі № 910/10837/22, відкрито апеляційне провадження за даною апеляційною скаргою, розгляд апеляційної скарги ухвалено здійснювати у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи, встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу до 17.04.2023 та зупинено дію рішення Господарського суду міста Києва від 27.12.2022 у справі № 910/10837/22.

Позивач скористався правом, наданим статтею 263 Господарського процесуального кодексу України (надалі - ГПК України), та 06.04.2023 через систему "Електронний суд" на електронну пошту Північного апеляційного господарського суду надав два ідентичні відзиви на апеляційну скаргу, в яких просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін.

Заперечуючи проти задоволення апеляційної скарги, позивач вказує про те, що доводи та аргументи скаржника є необґрунтованими та такими, що не спростовують факту отримання останнім товару на підставі договору. Наявність чи відсутність супровідних документів не пов`язана з моментом початку перебігу строку для оплати товару. У видаткових накладних, які були підписані та скріплені сторонами без будь-яких зауважень чи застережень, не зафіксовано відсутність будь-яких документів. Також Товариство зазначило, що Завод не був позбавлений можливості встановити розумний строк для передачі відповідних документів. Доказів повернення чи відмови від вказаної продукції у зв`язку з ненаданням супровідних документів матеріали справи не містять.

26.04.2023 на електронну пошту Північного апеляційного господарського суду від Заводу надійшло клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 28.04.2023 відмовлено у задоволенні вказаного клопотання скаржника.

Відповідно до вимог ч.ч. 1, 4 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи межі перегляду справи судом апеляційної інстанції, колегія суддів зазначає, що предметом апеляційного перегляду у даній справі є рішення суду першої інстанції лише в частині задоволення позовних вимог про стягнення основного боргу, штрафних санкцій та компенсаційних виплат. Не є предметом апеляційного перегляду питання покладення на відповідача понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу.

Обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, наявні у справі, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, судова колегія апеляційного господарського суду дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, з огляду на наступне.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, 23.07.2021 між Товариством та Заводом було укладено договір поставки № КЕВРЗ/ВПЗ-21262, за умовами якого позивач зобов`язується передати у власність (поставити) відповідачу продукцію, найменування, технічні характеристики (креслення, науково-технічні документи), кількість, ціна якої вказується в специфікації(-іях), що оформляється додатком до договору і є його невід`ємною частиною, а Завод - прийняти та оплатити вказану продукцію.

Вказаний правочин підписаний уповноваженими представниками сторін, а також скріплений печатками цих суб`єктів господарювання.

За умовами пункту 3.1. договору ціна на продукцію вказана у специфікації і приймається сторонами в національній валюті гривні - гривні.

Зі змісту специфікації № 1 (додатку № 1 до договору) вбачається, що позивач зобов`язався поставити відповідачу підшипники на загальну суму 3 108 162,60 грн.

Відповідно до пункту 4.1. договору поставка продукції здійснюється окремими партіями за адресою DDP (склад замовника, місто Київ).

Договір набирає чинності з моменту його підписання і діє до 31.12.2021, але в будь-якому випадку до повного виконання сторонами взятих на себе зобов`язань.

Як було встановлено місцевим господарським судом, на виконання умов договору Товариство здійснило поставку товару за видатковою накладною № 1704 від 15.12.2021 на суму 137 858,40 грн та за видатковою накладною № 1762 від 28.12.2021 на суму 37 808,40 грн.

Розглядаючи спір, суд першої інстанції вмотивовано виходив з того, що спірні правовідносини сторін підпадають під правове регулювання статей 264-271 Господарського кодексу України та статей 655-697, 712 Цивільного кодексу України.

Відповідно до статті 265 ГК України, за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Договір поставки укладається на розсуд сторін або відповідно до державного замовлення.

Сторонами договору поставки можуть бути суб`єкти господарювання, зазначені у пунктах 1, 2 частини другої статті 55 цього Кодексу.

Сторони для визначення умов договорів поставки мають право використовувати відомі міжнародні звичаї, рекомендації, правила міжнародних органів та організацій, якщо це не заборонено прямо або у виключній формі цим Кодексом чи законами України.

Реалізація суб`єктами господарювання товарів негосподарюючим суб`єктам здійснюється за правилами про договори купівлі-продажу. До відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу.

Аналогічні приписи містить стаття 712 ЦК України.

Переглядаючи спір в апеляційному порядку, колегія суддів виходить з того, що сторонами не заперечуються обставини укладення договору поставки № КЕВРЗ/ВПЗ-21262 від 23.07.2021, його дійсність, а також здійсненої Товариством 15.12.2021 та 28.12.2021 поставки належної якості, у кількості, у строк та в асортименті продукції за договором на суму 175 666,80 грн.

Предметом спору у справі, що переглядається є питання передачі відповідачу разом з товаром документів, що стосуються товару, перехід права власності на товар до Заводу та виникнення обов`язку в останнього сплати вартості поставленої продукції.

Статтею 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) визначено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною 1 статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

За приписами статей 509, 526 ЦК України, статей 173, 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

За правовою природою укладений сторонами договір є договором поставки, за яким, відповідно до статті 712 ЦК України, продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною другою цієї статті визначено, що до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін

Відповідно до статті 265 Господарського кодексу України (далі - ГК України) за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Отже, укладення Товариством та Заводом договору поставки № КЕВРЗ/ВПЗ-21262 від 23.07.2021 було спрямоване на отримання останнім товару (підшипників) та одночасного обов`язку по здійсненню його оплати у встановлений договором строк.

Згідно зі статтею 663 ЦК України продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Відповідно до статті 664 ЦК України обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару.

Якщо продавець не передає покупцеві приналежності товару та документи, що стосуються товару та підлягають переданню разом з товаром відповідно до договору купівлі-продажу або актів цивільного законодавства, покупець має право встановити розумний строк для їх передання (частина 1 статті 666 ЦК України).

Положеннями статті 691 та частини 1 статті 692 ЦК України визначено, що покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу. Покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Таким чином, за загальним правилом, обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент вручення товару покупцеві й покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього. Проте законом передбачена можливість сторонам встановити інший момент оплати.

Відповідно до пункту 5.1. договору в редакції додаткової угоди № 1 до договору оплата за продукцію проводиться замовником протягом 30 (тридцяти) календарних днів з дати повної поставки кожної окремої партії продукції, але не раніше дати реєстрації податкової накладної.

Згідно з пунктом 4.4. договору датою передачі у власність (поставки) вважається дата отримання замовником продукції з належними товаросупровідними документами.

За умовами пункту 6.1. договору продукція приймається замовником відповідно до специфікації та товаросупровідних документів.

Постачальник при поставці товару зобов`язаний передати замовнику належним чином оформлені товаросупровідні документи: рахунок-фактуру постачальника, технічну документацію, яка встановлює вимоги до якості продукції, видаткову накладну, товарно-транспортну накладну (у випадках, передбачених чинним законодавством) (пункт 6.2. договору).

Отже, сторони у відповідності до положень статті 692 ЦК України встановили інший строк оплати товару - отримання замовником продукції з належними товаросупровідними документами.

Як було вірно встановлено судом першої інстанції, на виконання умов договору 15.12.2021 та 28.12.2021 Товариство здійснило поставку товару за видатковою накладною № 1704 від на суму 137 858,40 грн та за видатковою накладною № 1762 від на суму 37 808,40 грн.

Вказані видаткові були підписані уповноваженими представниками сторін та скріплені печаткою позивача. Також суд зазначає, що жодних претензій та зауважень до позивача щодо кількості, якості та порядку поставки товару у відповідача не було.

Проте скаржник вважає, що товар було передано йому без відповідних документів, передбачених пунктом 6.2. договору, а тому строк для оплати продукції не настав.

Однак, як вбачається зі змісту вищезазначених видаткових накладних, замовником наголошувалось на відсутності, передбачених пунктом 6.2. договору, документів.

Разом із цим, колегія суддів критично ставиться до копії службової записки начальника ВТК Заводу (а.с. 69, т. 1), оскільки вказаний документ складений 15.11.2022, а спірна поставка відбулася у наступному місяці - 15.12.2022, 28.12.2022.

Крім того, відповідно до частини 2 статті 666 ЦК України, якщо приналежності товару або документи, що стосуються товару, не передані продавцем у встановлений строк, покупець має право відмовитися від договору купівлі-продажу та повернути товар продавцеві.

Відповідно до пункту 6.3. договору Товариство зобов`язане надати замовнику увесь пакет товаросупровідних документів протягом 5 робочих днів з дати передачі продукції.

В матеріалах справи № 910/10837/22 відсутні докази звернення Заводу до позивача з претензією про передачу відповідних документів, повернення поставленої продукції чи відмови від договору поставки № КЕВРЗ/ВПЗ-21262 від 23.07.2021.

Враховуючи викладене, колегія суддів визнає необґрунтованими заперечення відповідача про відсутність підстав для сплати переданого товару.

Як було вірно встановлено місцевим господарським судом, матеріали справи не містять доказів оплати поставленого товару у сумі 175 666,80 грн.

Таким чином, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що станом на час звернення Товариства до суду з даним позовом заборгованість Заводу перед позивачем за поставлений товар за договором становить 175 666,80 грн. Відтак, позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими та підлягають задоволенню в повному обсязі.

Крім суми основного боргу, посилаючись на несвоєчасне виконання відповідачем грошового зобов`язання, позивач також заявив вимогу про стягнення з відповідача пені у розмірі 2 887,67 грн, з яких: 2 266,17 грн - пеня, нарахована на суму боргу в розмірі 137 858,40 грн за період з 15.01.2022 по 29.09.2022, 621,51 грн - пеня, нарахована на суму боргу в розмірі 37 808,40 грн за період з 28.01.2022 по 29.09.2022; 3% річних у розмірі 3 670,26 грн, з яких: 2 912,02 грн - 3 %, нараховані на суму боргу в розмірі 137 858,40 грн за період з 15.01.2022 по 29.09.2022, 758,24 грн - 3 %, нараховані на суму боргу в розмірі 37 808,40 грн за період з 28.01.2022 по 29.09.2022; інфляційні втрати у розмірі 33 733,03 грн з яких: 26 927,89 грн - інфляційні втрати, нараховані на суму боргу в розмірі 137 858,40 грн за період з 15.01.2022 по 29.09.2022, 6 805,14 грн - інфляційні втрати, нараховані на суму боргу в розмірі 37 808,40 грн за період з 28.01.2022 по 29.09.2022.

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частиною першою ст. 612 ЦК України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Як правильно встановлено місцевим господарським судом, відповідачем допущено порушення взятих на себе зобов`язань за укладеним з позивачем договором.

Згідно з частиною 1 статті 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Стаття 549 ЦК України визначає неустойку (штраф, пеню) як грошову суму або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення ним зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Статтею 230 ГК України визначено, що штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми, які учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі неналежного виконання господарського зобов`язання. Цією ж статтею визначено види штрафних санкцій - неустойка, штраф, пеня. При цьому, порядок нарахування та розмір санкцій, які можуть бути встановлені договором, встановлені частиною 4 ст. 231 ГК України: у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання, в певній визначеній грошовій сумі, у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів.

З системного аналізу вищенаведених положень чинного законодавства вбачається, що вказані штрафні санкції можуть бути стягнуті лише у тому випадку (якщо не встановлено законом), коли основне зобов`язання прямо забезпечено неустойкою (пеня, штраф) у чинному договорі, а також ним встановлено її розмір (встановлено за згодою сторін).

Згідно з пунктом 9.1 договору у випадку порушення зобов`язань, що виникають з даного договору, сторона несе відповідальність, встановлену договором і чинним законодавством України.

Пунктом 9.5. договору сторони передбачили, що у випадку порушення замовником строків розрахунків за договором останній сплачує постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від несплаченої суми за кожний день прострочення платежу.

В силу статті 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань", платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню у розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Статтею 3 вказаного Закону визначено, що розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Згідно з частиною 6 статті 231 ГК України штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Зважаючи на вищевикладені вимоги законодавства, умови договору та обставини справи, перевіривши наданий позивачем розрахунок, колегія суддів зазначає, що заявлені позивачем суми не перевищують розраховані судом суми, а відтак, позовна вимога Товариства про стягнення вказаної штрафної санкції підлягає задоволенню.

Частиною 2 статті 625 ЦК України передбачено, що за прострочення виконання грошового зобов`язання настає відповідальність у вигляді сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також сплати трьох процентів річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок інфляційних втрат та 3 % річних, враховуючи виникнення періоду прострочення відповідачем оплати вартості поставленого товару, колегія суддів погоджується з позицією суду першої інстанції щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог щодо стягнення з відповідача на користь позивача вищезазначених компенсаційних виплат.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з частинами 1-3 статті 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до статей 76-77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Обов`язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

При цьому, саме позивач повинен довести обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог та які підтверджують факт порушення/невизнання його права відповідачем.

Відповідно до частини 1 статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивачем доведено факт належного виконання умов договору поставки, у зв`язку з чим наявні правові підстави для задоволення позовних вимог.

Доводи апелянта щодо порушення господарським судом норм процесуального права, неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, які суд визнав встановленими та невідповідності висновків суду дійсним обставинам справи не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи судом апеляційної інстанції, а наявні в матеріалах справи докази свідчать про обґрунтованість викладених в оскаржуваному рішенні висновків суду.

При цьому, колегія суддів зазначає, що враховуючи положення ч. 1 ст. 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 №475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів N 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 №3477-IV (3477-15) "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" у рішенні від 18.07.2006 та у справі "Трофимчук проти України" у рішенні від 28.10.2010 зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторін. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

З урахуванням усіх фактичних обставин справи, встановлених судом апеляційної інстанції, інші доводи відповідача, викладені в апеляційній скарзі, не заслуговують на увагу, оскільки не впливають на вирішення спору у даній справі.

Згідно зі статтею 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на вищезазначене, апеляційний господарський суд вважає, що рішення Господарського суду міста Києва від 27.12.2022 у справі № 910/10837/22 прийнято відповідно до вимог чинного законодавства, з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги законних та обґрунтованих висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому підстав для його скасування чи зміни не вбачається, відповідно, апеляційна скарга відповідача має бути залишена без задоволення.

Судовий збір за розгляд апеляційної скарги у зв`язку з відмовою в її задоволенні, на підставі статті 129 ГПК України, покладається на апелянта.

Керуючись статтями 253-254, 269, 275-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Київський електровагоноремонтний завод" на рішення Господарського суду міста Києва від 27.12.2022 у справі № 910/10837/22 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 27.12.2022 у справі № 910/10837/22 залишити без змін.

3. Поновити дію рішення Господарського суду міста Києва від 27.12.2022 у справі № 910/10837/22.

4. Матеріали справи № 910/10837/22 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду відповідно до статей 286-291 ГПК України.

Головуючий суддя А.О. Мальченко

Судді М.Г. Чорногуз

О.В. Агрикова