РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

08.06.2023Справа № 910/5054/23
Господарський суд міста Києва у складі судді Павленка Є.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження матеріали справи за позовом Комунального підприємства "Адміністративно-технічне управління" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія Магнат" про стягнення 118 530,00 грн,

без виклику представників сторін (без проведення судового засідання),

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У березні 2023 року Комунальне підприємство "Адміністративно-технічне управління" (далі - Підприємство) звернулося до Господарського суду міста Києва з вказаним позовом про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія Магнат" (далі - Товариство) 118 530,00 грн витрат, пов`язаних з проведенням демонтажу рекламних конструкцій та їх зберіганням.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що ним було понесено збитки у загальному розмірі 118 530,00 грн у зв`язку з демонтажем та зберіганням рекламних конструкцій, які, на його думку, підлягають відшкодовуванню за рахунок Товариства, як власника вказаних конструкцій (рекламних вивісок).

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 5 квітня 2023 року відкрито провадження у справі № 910/5054/23 та призначено її до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення/виклику представників сторін (без проведення судового засідання).

28 квітня 2023 року на адресу суду від Товариства надійшов відзив на позовну заяву, у якому останнє заперечувало проти задоволення позову та зазначило, що воно не є належним відповідачем у даному спорі, оскільки не є власником демонтованих конструкцій та не здійснювало господарської діяльності за їх місцем знаходження на час проведення вказаного демонтажу. Позивач неодноразово повідомлявся про вказані обставини. Крім того, акти проведення демонтажу спеціальних конструкцій від 8 липня 2020 року № 12 та від 31 серпня 2020 року № 14, на які позивач посилався у своєму позові, були складені без участі уповноваженого представника Товариства.

24 травня 2023 року на адресу суду від Підприємства надійшла відповідь на відзив, у якій позивач стверджував, що саме Товариство є власником демонтованих конструкцій, оскільки за адресою демонтажу: місто Львів, вулиця Хмельницького, 273, - відповідач раніше розміщував свої рекламні вивіски та оплачував понесені Підприємством витрати за проведення їх попереднього демонтажу, що підтверджується відповідним актом від 22 жовтня 2019 року № 8 та рахунками про оплату від 29 жовтня 2019 року № 317 та № 316, долученими до позовної заяви. Також відповідачем було підписано заяву-договір від 29 жовтня 2019 року, у якій останній зобов`язувався оплатити витрати демонтажу, перевезення та зберігання конструкцій у п`ятикратному розмірі в разі самовільного встановлення вже демонтованих або інших конструкцій за вказаною вище адресою. Таким чином, позивач вважає, що в діях Товариства наявний склад цивільного правопорушення, а отже останнє повинне відшкодувати завдані Підприємству збитки.

1 червня 2023 року від Товариства надійшли заперечення, в яких відповідач стверджував, що позивачем не надано жодних доказів на підтвердження повторного встановлення демонтованих конструкцій саме Товариством. Крім того, за адресою демонтажу спірних конструкцій відповідач вже не здійснював свою господарську діяльність.

Жодних інших клопотань та заяв по суті справи від сторін не надходило.

Відповідно до частин 5, 8 статті 252 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше. При розгляді справи у порядку спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.

Враховуючи подання позивачем та відповідачем заяв по суті справи, беручи до уваги відсутність будь-яких клопотань сторін, в яких останні заперечували проти розгляду даного спору по суті, а також зважаючи на наявність у матеріалах справи усіх документів та доказів, необхідних для повного, всебічного та об`єктивного її розгляду, суд дійшов висновку про можливість вирішення по суті наведеної справи за наявними у ній матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2020 року Департаментом економічного розвитку Львівської міської ради (далі - Департамент) було виявлено порушення вимог частини 1 статті 16 Закону України "Про рекламу" від 3 липня 1996 року № 270/96-ВР (далі - Закон 270/96-ВР), а саме: самовільно встановлену спеціальну конструкцію зовнішньої реклами, рекламоносій на фасаді будинку, на вулиці Хмельницького, 273 у місті Львові, а також порушення вимог «Порядку встановлення малих архітектурних форм (вивісок)», затвердженого рішенням виконавчого комітету Львівської міської ради від 11 листопада 2016 року № 1025, - самовільно встановлено малу архітектурну форму (вивіску) на зовнішній поверхні будинку за вказаною адресою, у якої відсутній паспорт малої архітектурної форми (вивіски) та лист уповноваженого органу про відповідність.

У зв`язку із виявленими порушеннями Товариству було скеровано вимоги Департаменту: від 24 лютого 2020 року № 23/Р-2-425 та від 28 лютого 2020 року № 23/Р-18-531, - якими було запропоновано відповідачу добровільно усунути допущені порушення у визначений термін.

У вказаних вимогах також містилось попередження про те, що у разі їх невиконання спірні рекламні конструкції будуть демонтовані примусово. Однак Товариство вищевказані вимоги Департаменту не виконало.

На підставі наказів Департаменту: від 19 березня 2020 року № 39 «Про демонтаж самовільно встановлених малих архітектурних форм (вивісок)» та від 7 квітня 2020 року № 25-Д «Про демонтаж самовільно встановлених конструкцій зовнішньої реклами», - самовільно встановлені конструкції зовнішньої реклами та самовільно встановлені малі архітектурні форми (вивіски) були демонтовані Підприємством із залученням підрядних організацій, що підтверджується актами проведення демонтажу спеціальних конструкцій від 8 липня 2020 року № 12 та від 31 серпня 2020 року № 14.

Демонтаж вказаних рекламних конструкцій та вивісок проводився підрядником: Фізичною особою - підприємецем Флисом Тарасом Івановичем, згідно договору про надання послуг від 10 лютого 2020 року № 10/02/2020.

Вартість робіт по демонтажу самовільно встановлених конструкцій та вивісок склала 1 140,00 грн, що підтверджується рахунками від 8 липня 2020 року № 0807 та від 31 серпня 2020 року № 3108, а також актами надання послуг від цих же дат № 0807 та № 3108. Копії вказаних документів наявні в матеріалах справи.

Як зазначає Підприємство, загальна вартість витрат, понесених ним у зв`язку з демонтажем та зберіганням конструкцій зовнішньої реклами та малих архітектурних форм (вивісок), склала 23 706,00 грн, з яких 3 951,00 грн - ПДВ.

При цьому, оскільки відповідачем було вчинено вищевказані порушення повторно, позивач, з урахуванням умов заяви-договору, підписаної уповноваженим представником Товариства 29 жовтня 2019 року, здійснив нарахування понесених витрат у п`ятикратному розмірі, який дорівнює 118 530,00 грн.

У силу приписів статей 15, 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу в разі їх порушення, невизнання чи оспорювання. Одним з способів захисту цивільних прав та інтересів є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Статтею 22 ЦК України визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

За змістом статті 224 Господарського кодексу України (далі - ГК України) учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб`єкту, права та законні інтереси якого порушено. Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Згідно зі статтею 225 ГК України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб`єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов`язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Отже, для застосування такого заходу відповідальності, як стягнення збитків, необхідна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення: протиправної поведінки (дії чи бездіяльності) особи; шкідливого результату такої поведінки - збитків; причинного зв`язку між протиправною поведінкою та збитками; вини особи, яка заподіяла шкоду.

Протиправна поведінка особи може виявлятися у прийнятті нею неправомірного рішення або у неправомірній поведінці (діях або бездіяльності). Протиправною у цивільному праві вважається поведінка, яка порушує імперативні норми права або санкціоновані законом умови договору, внаслідок чого порушуються права іншої особи. Під шкодою розуміється матеріальна шкода, що виражається у зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому майнового права, та (або) применшенні немайнового блага (життя, здоров`я тощо).

Необхідним елементом доказування наявності збитків є встановлення причинного зв`язку між протиправною поведінкою заподіювача шкоди та збитками.

Вина полягає в психічному ставленні особи до вчинення нею протиправного діяння і проявляється у вигляді умислу або необережності, за виключенням випадків, коли в силу прямої вказівки закону обов`язок відшкодування завданої шкоди покладається на відповідальну особу незалежно від вини.

За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільна відповідальність не настає.

Відносини, які виникають у зв`язку із встановленням малих архітектурних форм (вивісок) у місті Львові, розміщення яких передбачено законодавством України, процедуру встановлення архітектурних форм (вивісок) та правові відносини між органами місцевого самоврядування і фізичними та юридичними особами, які виникають у процесі розташування архітектурних форм (вивісок), врегульовано Порядком розміщення малих архітектурних форм (вивісок) у місті Львові, затвердженим рішенням виконавчого комітету Львівської міської ради від 11 листопада 2016 року № 1025 (зі змінами та доповненнями), який також регламентує загальні вимоги до їх розміщення (надалі - Порядок).

Відповідно до пункту 5.3. Порядку відповідальність за розміщення малої архітектурної форми (вивіски), міцність, стійкість, безпеку, відповідність погодженому паспорту, цілісність фасаду будівлі після монтажу/демонтажу малої архітектурної форми (вивіски), несе власник або уповноважена власником особа.

Відповідно до підпункту 6.1.1. пункту 6.1. Порядку самовільно встановлені малі архітектурні форми (вивіски) підлягають демонтажу.

У пунктах 6.3., 6.6. Порядку встановлено, що демонтаж таких малих архітектурних форм (вивісок) повинен провести власник (користувач) малої архітектурної форми (вивіски) самостійно за власний рахунок у термін, вказаний у вимозі уповноваженого органу. Малі архітектурні форми (вивіски), власники яких не виконали у встановлений термін вимог уповноваженого органу про добровільний демонтаж (або отримання паспорта), вносяться до наказу на примусовий демонтаж. Примусовий демонтаж малих архітектурних форм (вивісок) організовує Підприємство за наказом уповноваженого виконавчого органу Львівської міської ради, проект якого готує орган, який здійснює нагляд за станом малої архітектурної форми (вивіски).

Зазначеним вище Порядком встановлено, що під час проведення демонтажу можуть бути присутні власник або користувач малої архітектурної форми (вивіски), представники державних органів, міських служб та інших організацій (пункт 6.6. Порядку). Примусовий демонтаж малих архітектурних форм (вивісок) оформлюється актом (2 примірники), який підписують: власник (користувач) малої архітектурної форми (вивіски) (у разі його присутності при демонтажу), представник Підприємства та представник організації, яка здійснювала демонтаж. До акта додається в обов`язковому порядку фотофіксація місця розташування малої архітектурної форми (вивіски) до і після демонтажу (пункт 6.7. Порядку). У разі відсутності власника малої архітектурної форми (вивіски) при демонтажу або його відмови від підписання акта демонтажу (про що робиться відповідна відмітка на акті), другий примірник акта Підприємство у п`ятиденний термін надсилає поштою за місцем реєстрації власника рекомендованим листом (якщо встановлено його місцезнаходження) (пункт 6.8. Порядку).

Відповідно до пунктів 6.9., 6.10. Порядку після проведення демонтажу складається акт демонтажу малої архітектурної форми (вивіски) із зазначенням характеру робіт та їх вартості, який підписує Підприємство (замовник) та організація або особа (виконавець), що надавали послуги з демонтажу. Демонтовані малі архітектурні форми (вивіски) зберігаються на складі Підприємства.

Згідно з пунктом 6.11. Порядку компенсація витрат Підприємства, пов`язаних з примусовим демонтажем, транспортуванням та зберіганням малої архітектурної форми (вивіски), покладається на власника (користувача) демонтованої малої архітектурної форми (вивіски).

Як вбачається із наявних у матеріалах справи фотознімків з місця демонтажу, доданих до актів проведення демонтажу спеціальних конструкцій: від 8 липня 2020 року № 12 та від 31 серпня 2020 року № 14, - на фасаді будівлі, розташованої за адресою: вулиця Хмельницького, 273 у місті Львові, була розмішена вивіска з написом "Обмін валют", а також рекламоносій із зазначенням вартості наданих суб`єктом господарювання послуг (курсу обміну валют).

Разом із цим, вказані конструкції не містять жодної інформації стосовно її власника чи розповсюджувача, у тому числі відомостей про їх приналежність саме відповідачу.

Крім того, на час виявлення позивачем факту розміщенням вищевказаних конструкцій з порушенням норм законодавства, Товариство свою господарську діяльність за вищевказаної адресою не здійснювало, власником чи користувачем жодного із приміщень даної будівлі не було. Жодних інших доказів, які б підтверджували факт встановлення саме Товариством спірних конструкцій, матеріали справи не містять.

Оскільки саме на власника (користувача) демонтованої малої архітектурної форми (вивіски) покладається обов`язок з відшкодування збитків Підприємству, проте останнім не було доведено належними доказами приналежність спірних демонтованих конструкцій саме відповідачу, суд дійшов висновку про недоведеність позивачем вини Товариства у завданних йому збитках.

При цьому, посилання Підприємства на факт попереднього порушення відповідачем вимог законодавства щодо порядку встановлення спеціальних конструкцій зовнішньої реклами, не є безумовною обставиною, яка підтверджує наявність вини Товариства у завданні позивачу збитків за фактами проведення демонтажу спеціальних конструкцій 8 липня 2020 року та 31 серпня 2020 року.

Суд також звертає увагу на той факт, що у вищевказаних актах відсутня жодна інформація щодо присутності уповноваженої особи власника таких конструкцій при їх складанні, а отже в силу пункту 6.8. Порядку позивач повинен був направити вказані акти такому власнику, тобто, як вважаає позивач - Товариству, чого Підприємством здійснено не було. Доказів зворотнього матеріали справи також не містять.

Крім того, як було зазначено вище, Підприємством розраховано суму збитків, виходячи з п`ятикратного розміру понесених ним фактичних витрат, що, у свою чергу, не охоплюється поняттям "збитки" у розумінні статті 224 ГК України.

Також, до суми збитків Підприємством включені витрати на зберігання спірних конструкцій на його складі у загальному розмірі 18 615,00 грн. Однак жодних доказів, які підтверджують факт такого зберігання, а також понесення за це позивачем витрат у вказаному розмірі, матеріали справи не містять.

Судом встановлено, що Підприємство до загальної суми понесених витрат включило суму ПДВ у розмірі 3 951,00 грн. Проте матеріалами справи не підтверджено понесення позивачем таких витрат у звітному періоді.

У листі Державної фіскальної служби України від 28 жовтня 2016 року вих. № 23363/6/99-99-15-03-02-15, який додано позивачем до позовної заяви, зазначено, що якщо кошти надходять до платника податків у рахунок оплати вартості поставлених таким платником товарів/послуг, у тому числі які постачаються в рамках виконання програми благоустрою міста чи інших подібних програм, які для цілей оподаткування ПДВ є об`єктом оподаткування, то на дату зарахування таких коштів на банківський рахунок платника податку платник зобов`язаний визначити податкові зобов`язання виходячи з вартості таких товарів/послуг.

Разом із цим, вказаний лист не береться судом до уваги, оскільки містить роз`яснення щодо особливостей оподаткування ПДВ сум бюджетних коштів, отриманих за кодом бюджетної класифікації 2610 "Субсидії та поточні трансфери підприємствам (установам, організаціям)". Однак у статуті Підприємства прямо зазначено, що воно не є бюджетною установою.

Окрім того, матеріали справи не містять доказів надання позивачем жодних послуг, а отже в силу приписів статті 188 Податкового кодексу України (далі - ПК України) останній не міг сплачувати ПДВ.

Відповідно до статті 37.2 ПК України податковий обов`язок виникає у платника податку з моменту настання обставин, з якими цей кодекс та закони митної справи пов`язує сплату ним податку, а датою виникнення податкових зобов`язань з ПДВ, відповідно до пункту 187.1 статті 187 ПК України, за операцією з постачання товарів-послуг вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше, зокрема, дата зарахування коштів від покупця/замовника на банківський рахунок платника податку як оплата товарів/послуг, що підлягають постачанню.

Отже, навіть, якщо б у позивача існував обов`язок сплатити ПДВ, останній міг би виникнути лише з моменту сплати відповідачем та надходження на рахунок Підприємства суми витрат за демонтаж та зберігання вивісок.

Беручи до уваги вищенаведене, суд дійшов до висновку про те, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами усіх елементів складу господарського правопорушення, у зв`язку з чим даний позов не підлягає задоволенню.

Інші доводи, на які посилалися сторони під час розгляду даної справи, залишені судом без задоволення та не прийняті до уваги, як необґрунтовані та такі, що не спростовують висновків суду щодо відмови у задоволенні позову.

Відповідно до частини 1 статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до частини 1 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно зі статтями 76-77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до частини 1 статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За таких обставин позов Підприємства не підлягає задоволенню.

Відповідно до статті 129 ГПК України судові витрати покладаються на позивача та не підлягають відшкодуванню.

Керуючись статтями 86, 129, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Північного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено та підписано: 8 червня 2023 року.

Суддя Є.В. Павленко