ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" травня 2023 р. Справа №910/4812/23 Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Владимиренко С.В.

суддів: Ходаківської І.П.

Демидової А.М.

при секретарі судового засідання Нікітенко А.В.

за участю представників сторін:

від позивача: Орел І.В.

від відповідача: не з`явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "АМ Централ Сервіс Україна"

на ухвалу Господарського суду міста Києва від 03.04.2023 про відмову у відкритті провадження

у справі №910/4812/23 (суддя Борисенко І.І.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "АМ Централ Сервіс Україна"

до держави російської федерації в особі міністерства юстиції російської федерації та у особі міністерства оборони російської федерації

про відшкодування матеріальної шкоди, ціна позову 241 384 648,00 грн,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "АМ Централ Сервіс Україна" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до держави російської федерації в особі міністерства юстиції російської федерації та в особі міністерства оборони російської федерації про відшкодування майнової шкоди у сумі 241 384 648,00 грн, що еквівалентно 6 600 872 доларів США або 6 197 136 євро.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що внаслідок збройної агресії російської федерації проти України позивач зазнав збитків у формі упущеної вигоди на загальну суму 241 384 648,00 грн, що еквівалентно 6 600 872 доларів США або 6 197 136 євро.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 03.04.2023 відмовлено у відкритті провадження у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "АМ Централ Сервіс Україна" до держави російської федерації в особі Міністерства юстиції російської федерації та в особі міністерства оборони російської федерації про відшкодування матеріальної шкоди.

Приймаючи вказану ухвалу суд першої інстанції виходив з того, що подана позовна заява не підлягає розгляду за правилами господарського судочинства, оскільки іноземна держава в тому числі в особі її органів може бути стороною судового процесу в порядку цивільного судочинства.

Не погоджуючись з прийнятою ухвалою місцевого господарського суду, Товариство з обмеженою відповідальністю "АМ Централ Сервіс Україна" звернулось до апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу Господарського суду міста Києва від 03.04.2023 та направити справу №910/4812/23 для продовження розгляду до Господарського суду міста Києва.

В обґрунтування вимог та доводів апеляційної скарги Товариство з обмеженою відповідальністю "АМ Централ Сервіс Україна" посилається на те, що ухвала суду першої інстанції є незаконною та необґрунтованою, такою що суперечить сучасній судовій практиці, Господарському процесуальному кодексу України (далі - ГПК України), букві й духу закону.

Так, скаржник зазначає, що процедура судового провадження за даною категорією спору у виді стягнення збитків та упущеної вигоди з держави агресора в умовах воєнного стану не сягає рівня кримінального обвинувачення або встановленої Цивільним процесуальним кодексом України для мирного часу процедури вирішення спору за участю іноземного елемента, а тому не вимагає забезпечення відповідачеві за позовом таких гарантій, які передбачені для реалізації "класичного" права на захист у мирний час.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12.04.2023, апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "АМ Централ Сервіс Україна" на ухвалу Господарського суду міста Києва від 03.04.2023 у справі №910/4812/23 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя - Владимиренко С.В., судді: Ходаківська І.П., Демидова А.М.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 18.04.2023 відкладено розгляд питання про відкриття чи відмову у відкритті апеляційного провадження, повернення без розгляду або залишення без руху апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "АМ Централ Сервіс Україна" на ухвалу Господарського суду міста Києва від 03.04.2023 у справі №910/4812/23 до надходження матеріалів справи до Північного апеляційного господарського суду.

26.04.2023 на адресу Північного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи №910/4812/23.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 08.05.2023 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "АМ Централ Сервіс Україна" на ухвалу Господарського суду міста Києва від 03.04.2023 у справі №910/4812/23. Учасникам справи надано право подати відзив на апеляційну скаргу, заяви, клопотання, пояснення до 28.05.2023 та попереджено учасників справи, що відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції. Розгляд апеляційної скарги призначено на 30.05.2023 о 12 год. 00 хв.

У судовому засіданні 30.05.2023 представник позивача підтримав вимоги та доводи своєї апеляційної скарги, просив суд апеляційної інстанції її задовольнити, ухвалу Господарського суду міста Києва від 03.04.2023 у справі №910/4812/23 скасувати і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

У судове засідання 30.05.2023 представник відповідача не з`явився.

Розглянувши вимоги та доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів встановила наступне.

Як встановлено апеляційним господарським судом, Товариство з обмеженою відповідальністю "АМ Централ Сервіс Україна" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до держави російської федерації в особі міністерства юстиції російської федерації та в особі міністерства оборони російської федерації про відшкодування майнової шкоди у сумі 241 384 648,00 грн, що еквівалентно 6 600 872 доларів США або 6 197 136 євро.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що внаслідок збройної агресії російської федерації проти України позивач зазнав збитків у формі упущеної вигоди на загальну суму 241 384 648,00 грн, що еквівалентно 6 600 872 доларів США або 6 197 136 євро.

Місцевий господарський суд дійшов висновку про те, що позовна заява не підлягає розгляду за правилами господарського судочинства, а тому відмовив у відкритті провадження, зазначивши при цьому, що розгляд даної справи віднесено до юрисдикції суду загальної юрисдикції за правилами Цивільного процесуального кодексу України.

Здійснивши перевірку правильності застосування судом першої інстанції норм процесуального права, надаючи правову оцінку обставинам справи, колегія суддів апеляційного господарського суду вважає передчасним висновок суду першої інстанції щодо відмови у відкритті провадження у цій справі, з огляду на наступне.

Відповідно до пунктів 1, 3 частини 2 статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Виходячи із принципу гарантування Конституцією України судового захисту конституційних прав і свобод, судова діяльність має бути спрямована на захист цих прав і свобод від будь-яких посягань шляхом забезпечення своєчасного та якісного розгляду конкретних справ.

Згідно зі статтею 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Кожному гарантується захист його прав, свобод та інтересів у розумні строки незалежним, безстороннім і справедливим судом, утвореним відповідно до закону (частина 1 статті 7 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").

Частиною 6 статті 231 ГПК України встановлено, що спори між судами щодо підсудності не допускаються.

Окрім того, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити наступне.

Конституційний Суд України у своїх рішеннях неодноразово наголошував на тому, що принцип правової визначеності вимагає ясності й однозначності правової норми та забезпечення того, щоб ситуації й правовідносини залишалися передбачуваними. Громадяни мають бути впевненими у своїх законних очікуваннях, що набуте ними на підставі чинного законодавства право, його зміст та обсяг буде ними реалізовано, тобто набуте право не може бути скасоване, звужене (правові позиції Конституційного Суду України в таких рішеннях: від 22.09.2005 №5-рп/2005, від 29.06.2010 №17-рп/2010, від 22.12.2010 №23-рп/2010, від 11.10.2011 №10-рп/2011).

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, одним із основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності (inter alia), який полягає у тому, що у разі ухвалення судом остаточного рішення у справі таке рішення не може бути піддано сумніву (рішення у справі Brumaresku v Romania, №28342/95, п. 61, ЄСПЛ 1999-VII).

У пункті 91 рішення від 09.11.2004 "Науменко проти України" Європейський суд з прав людини наголосив, що "право на справедливий судовий розгляд, гарантоване статтею 6 Конвенції, повинно тлумачитись в світлі Преамбули Конвенції, яка проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основних аспектів верховенства права є принцип юридичної певності, який, серед іншого, вимагає, щоб остаточні рішення судів не могли бути поставлені під сумнів.

Не припустимо порушення права на справедливий суд, гарантоване статтею 6 Конвенції. Згідно статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики європейського суду з прав людини" суди застосовують практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Як зазначає скаржник, суд першої інстанції, враховуючи приписи статті 496 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) дійшов висновку, що іноземна держава може бути стороною судового процесу в порядку цивільного судочинства. Разом із тим, цей висновок не означає, що ініційований апелянтом господарський спір є цивільним спором й підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до статті 497 ЦПК України підсудність судам України цивільних справ з іноземним елементом визначається цим Кодексом, законом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. У випадках, встановлених законом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, підсудність судам України цивільних справ з іноземним елементом може бути визначено за угодою сторін.

Ініційований спір (в силу наведених в позові підстав й суб`єктного складу) є господарським, а наведені судом положення ЦПК цього не спростовують.

У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Поняття "суд, встановлений законом" містить, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних та юридичних осіб, державних і суспільних інтересів.

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ,

Важливість визначення юрисдикції підтверджується закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя.

Судова юрисдикція - це компетенція спеціально уповноважених органів судової влади здійснювати правосуддя у формі встановленого законом виду судочинства щодо визначеного кола правовідносин.

У постанові від 26.09.2019 у справі №612/579/16-ц Верховний Суд стверджує, що при визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Юрисдикційність спору залежить від характеру спірних правовідносин, правового статусу суб`єкта звернення та предмета позовних вимог, а право вибору способу судового захисту належить виключно позивачеві.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього споду, в якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа.

Аналіз офіційного інтернет сайту судова влада та єдиного державного реєстру судових рішень дозволяють стверджувати, що позиція суддів Господарського суду міста Києва щодо підвідомчості такої категорії справ загальним судам носить поодинокий характер й скоріше є позицією головуючого у справі, ніж правилом законодавства, що носить констатуючий характер.

Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24.02.2022 № 64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24.02.2022 №2102-ІХ, в Україні введено воєнний стан із 05 год. 30 хв. 24.02.2022 строком на 30 діб. Пізніше указами Президента України дію воєнного стану в Україні продовжено.

Весь цей час на території України тривають воєнні дії, військами російської федерації щодня завдаються масовані удари зі всіх видів зброї, нищиться інфраструктура як промислова, воєнна, так і цивільна, екологічна. Країна все більше втрачає свій економічний та фінансовий потенціал. Платоспроможність населення та суб`єктів господарювання стрімко знижується, що підтверджується статистичними даними та соціальними дослідженнями.

Генеральна Асамблея ООН у своїй резолюції від 02.03.2022 засудила дії росії та назвала їх агресією проти України. Міжнародний суд ООН в Гаазі 16.03.2022 зобов`язав росію припинити розпочаті 24.02.2022 воєнні дії в Україні.

У зв`язку з наведеними фактичними обставинами, прирівнювати російську федерацію до іноземного елемента без врахування особливостей правового режиму воєнного стану є неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи й невідповідністю висновків суду обставинам справи,

Верховний Суд у постанові від 14.04.2022 у справі №308/9708/19 дійшов висновку, що після початку війни в Україні з 2014 року суд України, розглядаючи справу, де відповідачем визначено російську федерацію, має право ігнорувати імунітет цієї країни та розглядати справи про відшкодування шкоди, завданої фізичній особі в результаті збройної агресії рф, за позовом, поданим саме до цієї іноземної країни.

Отже, Верховний Суд у вказаній справі зробив виключення із вищенаведеного загального правила про судовий імунітет, посилаючись на застосування так званого "деліктного винятку" (tort exсeption), згідно з яким будь-який спір, що виник на території України у громадянина України, навіть з іноземною країною, може бути розглянутий і вирішений судом України як належним та повноважним судом.

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 18.05.2022 у справі №428/11673/19 та у справі №760/17232/20-ц, зазначивши додаткові аргументи непоширення судового імунітету російської федерації у спірних правовідносинах, а саме: підтримання юрисдикційного імунітету російської федерації позбавить позивача ефективного доступу до суду для захисту своїх прав, що є несумісним з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод; судовий імунітет російської федерації не застосовується з огляду на звичаєве міжнародне право, кодифіковане в Конвенції ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності (2004); підтримання імунітету російської федерації є несумісним з міжнародно-правовими зобов`язаннями України у сфері боротьби з тероризмом; судовий імунітет російської федерації не підлягає застосуванню з огляду на порушення нею державного суверенітету України, а отже, не є здійсненням російською федерацією своїх суверенних прав, що охороняються судовим імунітетом.

За приписами статті 11 ГПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права; суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права; якщо спірні відносини, в тому числі за участю іноземної особи, не врегульовані законодавством, суд застосовує звичаї, які є вживаними у діловому обороті; якщо спірні відносини не врегульовані законом і відсутній звичай ділового обороту, який може бути до них застосований, суд застосовує закон, що регулює подібні відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - виходить із загальних засад і змісту законодавства (аналогія права). Забороняється відмова у правосудді з мотивів неповноти, неясності, суперечливості чи відсутності законодавства, яке регулює спірні відносини

Щодо другого критерію - мети та тяжкості наслідків, варто наголосити на відсутності елементу розумності й справедливості як цілі винесення судового акта.

В умовах збройної агресії російської федерації відповідно до статті 51 Статуту ООН Україна має невід`ємне право на індивідуальну самооборону. Разом з тим, виходячи з загального змісту Статуту ООН та доктрини міжнародного права в цілому, держава, яка зазнає збройного нападу, поряд із застосуванням збройних сил для безпосереднього протистояння агресії має право та повинна вживати мирних заходів, спрямованих на відновлення міжнародного миру та безпеки.

Позаяк держава за своєю суттю є штучно створеною організацією, а її дії як суб`єкта міжнародного права завжди є результатом волевиявлення людей, то вбачається цілком логічним запровадження мирних заходів саме щодо тих осіб, особиста або колективна воля яких лежить в основі збройної агресії російської федерації проти України, виправдовує її, підтримує або фінансує.

У цьому аспекті важливим інструментом зовнішньої політики є використання обмежувальних заходів економічного характеру, що застосовуються країною або групою країн щодо іншої країни (групи країн, окремих фізичних та юридичних осіб), щоб змусити її уряд (уряди) припинити порушення норм міжнародного права, наприклад, вивести війська з окупованої території, не фінансувати міжнародний тероризм, завершити практику порушення прав людини тощо.

Застосування економічних санкцій (у випадку задоволення позову, рішення суду підлягатиме примусовому виконанню) як інструменту політики держави пояснюється досить просто: оскільки санкції ведуть до економічних втрат, що відчутні для всього населення держави-агресора, його окремих верств або конкретних представників, це викликає незадоволення відносно політики, яку провадить уряд цієї держави та яка власне спричиняє застосування санкцій. Своєю чергою, таке невдоволення здатне змусити керівництво держави-агресора задля збереження ним політичної влади відмовитись від продовження збройної агресії з метою скасування вже запроваджених обмежувальних заходів або запобігання застосуванню нових заходів. Отже, основною метою санкцій є опосередкований політичний вплив на тих осіб, які уповноважені приймати рішення від імені держави-агресора.

Крім того, необхідно підкреслити, що навіть в умовах воєнного стану спрямованість діяльності України визначають права і свободи людини, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека, а головним обов`язком держави залишається утвердження та забезпечення цих прав і свобод (стаття 3 Конституції України).

Вочевидь збройна агресія російської федерації не просто завдає Україні та її громадянам прямих збитків внаслідок масового вбивства людей, їх каліцтва, пошкодження та знищення житла, об`єктів інфраструктури, іншого майна, але для виконання функцій держави вимагає від України відшукання додаткових джерел фінансування для ведення бойових дій, забезпечення безпеки людей, лікування поранених, відновлення пошкодженого майна тощо, що не було заплановане на рівні місцевого та державного бюджетів. Тому застосування санкції у виді справедливого суду й ефективного виконання рішення суду (у випадку задоволення позовних вимог) має також факультативну мету - фінансування виконання державою тих її функцій, потреба в яких постала внаслідок збройного нападу.

Інакше кажучи, повне й всебічне вирішення господарського спору (за встановленою процесуальним кодексом критерієм його віднесення до господарського) носить не тільки юридичний характер, а політико-економічний, адже запроваджена лише внаслідок збройного нападу з боку російської федерацій, з огляду на пряму загрозу існуванню державності (суб`єктності) України та застосовується винятково щодо тих осіб, чиє волевиявлення може вплинути та/або впливає на ухвалення політичного рішення щодо припинення збройної агресії.

Виходячи з викладеного, на переконання скаржника, процедура судового провадження за даною категорією спору у виді стягнення збитків та упущеної вигоди з держави агресора в умовах воєнного стану не сягає рівня кримінального обвинувачення або встановленої ЦПК України для мирного часу процедури вирішення спору за участю іноземного елемента, а тому не вимагає забезпечення відповідачеві за позовом таких гарантій, які передбачені для реалізації "класичного" права на захист у мирний час.

Відповідно до статті 64 Конституції України в умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватись обмеження прав і свобод із зазначенням строку їх дії.

Як вбачається з усталеної практики Верховного Суду та Європейського суду з прав людини, втручання у мирне володіння майном вважається легітимним за умови існування сукупності трьох критеріїв, що забезпечують сумісність заходу втручання з гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції:

- втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу в національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними;

- мета втручання у право власності повинна бути прямо передбачена законом. Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів;

- міра та вид втручання у право власності повинні забезпечувати справедливий баланс між інтересами суспільства, які обумовлюють необхідність такого втручання, й інтересами особи, яка такого втручання зазнає. Тобто вид втручання повинен бути співмірним (пропорційним) з легітимною метою (постанова Великої Палати Верховного Суду від 13.01.2021 у справі №9901/405/19 (пункт 54), постанова Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 16.10.2019 у справі №460/762/16-ц, рішення Європейського суду з прав людини від 23.01.2014 у справі "East/West Alliance Limited" проти України" (заява № 19336/04, пункти 166-168), а також від 23.11.2000 у справі "Колишній король Греції та інші проти Греції" (заява №25701/94, пункт 89)).

Проте, як убачається з практики Європейського суду з прав людини, оцінка окресленим критеріям, які були напрацьовані для їх застосування у мирний час, в умовах збройного конфлікту повинна бути надана з урахуванням цих надскладних реалій.

Так, у рішенні "Loizidou проти Туреччини" від 18.12.1996 (заява №15318/89, пункти 43, 53), у якому йшлося про події, що мали місце на території Республіки Кіпр під час окупації частини її території Туреччиною, прямо зазначено, що Конвенція повинна тлумачитись з урахуванням правил, встановлених Віденською Конвенцією про право міжнародних договорів від 23.05.1969, а її основоположні принципи не можуть застосовуватись у відриві від реального стану справ та загального контексту проблеми.

У рішенні "Hassan проти Сполученого Королівства Великобританії" (заява №29750/09 від 16.09.2014, пункт 38), яке стосувалось подій під час вторгнення в Ірак коаліції збройних сил під єдиним командуванням США із контингентом від Сполученого Королівства, Австралії, Данії та Польщі, Європейський суд з прав людини посилався на доповідь Комісії ООН з міжнародного права на тему "Фрагментація міжнародного права: труднощі, зумовлені диверсифікацією та розширенням сфери охоплення міжнародного права". Ця комісія, вирішуючи питання співвідношення міжнародного права прав людини та міжнародного гуманітарного права, наголошувала: "слід пам`ятати, що війна є винятковою ситуацією, і про це не можна забувати під час визначення того, які стандарти належить використовувати для обґрунтування поведінки в таких виняткових обставинах. Складність застосування вже відомих стандартів полягає у тому, що необхідно робити вибір між різноманітними наборами правил, жодне з яких не скасовує інших повною мірою. Lex specialis лише вказує, що хоча, можливо, було б бажано застосовувати лише право прав людини, таке рішення є надміру ідеалістичним з урахуванням особливостей збройного конфлікту".

Звичайно, законодавство щодо прав людини не втрачає своєї чинності під час збройного конфлікту, проте, ті підходи, що у мирний час вважаються усталеними та дієвими, в особливих умовах, якими поза сумнівом є умови широкомасштабної неспровокованої агресії російської федерації проти України, не завжди є ефективними, а відтак вимагають від України та світу термінового напрацювання нових механізмів з урахуванням першочергової необхідності забезпечити "виживання держави" та реалізувати її право на самооборону, яке гарантоване Статутом ООН.

Отже, наведена судова практика констатує, що міжнародне право не виключає конфліктів правових норм, ба більше такі конфлікти є неминучими, тому фрагментація міжнародного права є природним процесом його розвитку, який дозволяє розробляти спеціальні правила на національному рівні з метою реагування на потреби, що не достатньо адекватно врегульовані міжнародним правом.

Саме таким спеціальним правилом, на думку апелянта, є можливість застосування під час воєнного стану ефективного захисту порушеного права.

Отже, ефективне вирішення даної категорії спорів має глобальну політико-економічну легітимну мету, що складається з двох компонентів: 1) сприяти зупиненню збройної агресії російської федерації проти України шляхом персоніфікованого впливу (тиску) на тих людей, які своїми діями створили загрозу національній безпеці, суверенітету та територіальній цілісності України або значною мірою сприяли вчиненню таких дій іншими особами, та 2) створення підґрунтя для оперативного відновлення суб`єктами господарювання свого стану.

Обидва компоненти повною мірою узгоджуються зі змістом та духом Резолюції Європарламенту від 23.11.2022, у якій міститься заклик до консолідованого впливу на держави, недержавних гравців та окремих осіб, які підтримують та роблять можливою агресію російської федерації проти України, посилюють її військові потужності, а також до створення широкого міжнародного "компенсаційного механізму", який має включати створення міжнародного реєстру завданої шкоди та алгоритми взаємодії із українською владою у цих справах.

Згідно з частиною 4 статті 11 ГПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожній фізичній або юридичній особі гарантовано право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також, справи про адміністративне правопорушення, у якій вона є стороною.

У такий спосіб здійснюється "право на суд", яке відповідно до практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати "вирішення" спору судом (рішення у справі "Кутіч проти Хорватії", заява №48778/99).

Україна як учасниця Конвенції повинна створювати умови для забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.

Рішеннями ЄСПЛ визначено, що право на доступ до суду має "застосовуватися на практиці і бути ефективним" (рішення у справі "Белле проти Франції" від 04.12.1995). Для того, щоб право на доступ було ефективним, особа "повинна мати реальну можливість оскаржити дію, що порушує його права" (рішення у справі "Белле проти Франції" від 04.12.1995 та "Нун`єш Діаш проти Португалії" від 10.04.2003).

Суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) можуть позбавити заявників права звертатись до суду (рішення ЄСПЛ у справі "Перес де Рада Каванил`ес проти Іспанії" від 28.10.1998).

Судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваної ухвали враховано лише те, що іноземна держава в тому числі в особі її органів може бути стороною судового процесу в порядку цивільного судочинства.

Водночас, слід зауважити, що даний позов Товариства з обмеженою відповідальністю "АМ Централ Сервіс Україна" заявлено до російської федерації в особі міністерства юстиції російської федерації та в особі міністерства оборони російської федерації, які є юридичними особами даної країни, а спірні правовідносини є господарськими розгляд яких віднесено до компетенції господарських судів України.

Відповідно до частини 1 статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частиною 1 статті 74 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

За приписами частини 1 статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно зі статтями 76, 77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції з урахуванням особливостей, визначених цією статтею (частина 1 статті 271 ГПК України).

Статтею 280 ГПК України визначено, що підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції при прийнятті оспорюваної ухвали не врахував всіх наведених вище обставин та, як наслідок, постановив помилкову ухвалу про відмову у відкритті провадження у справі.

Згідно з частиною 3 статті 271 ГПК України у випадках скасування судом апеляційної інстанції ухвал про відмову у відкритті провадження у справі або заяви про відкриття справи про банкрутство, про повернення позовної заяви або заяви про відкриття справи про банкрутство, зупинення провадження у справі, закриття провадження у справі, про залишення позову без розгляду або залишення заяви у провадженні справи про банкрутство без розгляду справа (заява) передається на розгляд суду першої інстанції.

Відповідно до пункту 6 частини 1 статті 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Зважаючи на вищенаведене, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду дійшла висновку про те, що апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "АМ Централ Сервіс Україна" підлягає задоволенню, ухвала Господарського суду міста Києва від 03.04.2023 у справі №910/4812/23 скасуванню, а справа №910/4812/23 передається на розгляд суду першої інстанції.

За правилами процесуального закону, прийняття рішення про скасування ухвали суду із направленням справи для продовження розгляду унеможливлює вирішення питання про зміну розподілу судових витрат, сплачених у зв`язку з розглядом справи в суді першої інстанції, так і про розподіл судових витрат, понесених у суді апеляційної інстанції. Подібні правові висновки викладено у постанові Верховного Суду від 19.06.2018 у справі №756/6141/16-а.

Враховуючи те, що справа передається на розгляд до суду першої інстанції, розподіл судових витрат відповідно до статті 129 ГПК України судом апеляційної інстанції не здійснюється.

Керуючись статтями 129, 269, 270, 271, 275, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "АМ Централ Сервіс Україна" на ухвалу Господарського суду міста Києва від 03.04.2023 у справі №910/4812/23 задовольнити.

2. Ухвалу Господарського суду міста Києва від 03.04.2023 у справі №910/4812/23 скасувати, справу №910/4812/23 передати на розгляд до Господарського суду міста Києва.

3. Матеріали справи №910/4812/23 повернути до Господарського суду міста Києва.

4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у господарських справах в порядку і строки, визначені в статтях 287-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 12.06.2023.

Головуючий суддя С.В. Владимиренко

Судді І.П. Ходаківська

А.М. Демидова