ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" травня 2023 р. Справа№ 910/10057/22

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Скрипки І.М.

суддів: Михальської Ю.Б.

Тищенко А.І.

при секретарі судового засідання Репіковій З.А.

за участю представників сторін згідно протоколу судового засідання від 25.05.2023

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельна компанія «КАРПАТИ» на рішення Господарського суду міста Києва від 17.01.2023

у справі № 910/10057/22 (суддя Шкурдова Л.М.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельна компанія "Карпати"

до Головного центру капітального будівництва та реконструкції Державної прикордонної служби України (відповідач -1)

Адміністрації Державної прикордонної служби України (відповідач - 2)

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача Приватне підприємство "Львівська Британія"

про тлумачення умов договору

В судовому засіданні 25.05.2023 відповідно до ст.ст. 240, 283 ГПК України оголошено вступну та резолютивну частину постанови.

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

Товариство з обмеженою відповідальністю «Будівельна компанія «Карпати» (позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Головного центру капітального будівництва та реконструкції Державної прикордонної служби України (відповідач-1), Адміністрації Державної прикордонної служби України (відповідач-2) про тлумачення умов договору №312-07/40 від 24.12.2007.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що між сторонами має місце різне тлумачення положень договору №312-07/40 про спільну діяльність у будівництві від 24.12.2007 р. щодо пунктів 5.1. та 5.3. вказаного договору, а саме різне тлумачення поняття Об`єкт і відповідно різне тлумачення настання моменту розподілу результатів спільної діяльності, а тому беручи до уваги наявність спору між сторонами щодо тлумачення пунктів договору, позивач просить розтлумачити умови п. 5.1 та п. 5.3 договору №312-07/40 від 24.12.2007 р. про спільну діяльність у будівництві таким чином, що: Розподіл результатів спільної діяльності здійснюється після завершення будівництва Об`єкту, який являє собою багатофункціональний комплекс житлових будинків з об`єктами соціальної інфраструктури та вбудовано-прибудованими приміщеннями соціально-побутового, торгівельного та адміністративного призначення, остаточна площа якого визначається згідно з проектно-кошторисною документацією, який запланований до будівництва Сторонами на земельній ділянці. Розподіл результатів спільної діяльності до моменту здачі в експлуатацію Об`єкту п. 5.1. та п. 5.3. договору спільної діяльності не передбачений.

У відзиві на позовну заяву відповідач-1 просить закрити провадження у даній справі у зв`язку з відсутністю предмета спору між відповідачем-1 та позивачем. Відповідач-1, посилаючись на пп. 6.1.13, пп. 6.2.11 та 7.4 договору стверджує, що укладеним договором сторони передбачали можливість розподілу результатів спільної діяльності до введення всього комплексу будинків Об`єкту в експлуатацію, оскільки оформлення права власності на квартири неможливе без здійснення сторонами розподілу результатів спільної діяльності. Проте, відповідач-1 вважає, що позивачем при тлумаченні договору не враховано пункти 6.1.13, 6.2.11 та 7.4 договору, внаслідок чого позивач робить висновок про неможливість розподілу результатів спільної діяльності до введення всього комплексу будинків Об`єкту в експлуатацію. Таким чином, відповідач-1 вважає, що для тлумачення змісту договору судом немає підстав, оскільки волевиявлення сторін договору дозволяє однозначно встановити наміри сторін.

У відзиві на позовну заяву відповідач-2 вважає звернення позивача до суду з проханням розтлумачити умови п. 5.1 та п. 5.3 договору № 312-07/40 від 24.12.2007 про спільну діяльність у будівництві таким чином, що: «Розподіл результатів спільної діяльності до моменту здачі в експлуатацію об`єкту пунктами 5.1, 5.3 договору спільної діяльності не передбачений», є не обґрунтованим, у ньому відсутня логічна потреба, оскільки волевиявлення (наміри) сторін договору є спільні, однозначні, належним чином оформленні та реалізовані відповідно до умов договору.

У відповіді на відзив позивач вважає тлумачення відповідачем-1 пунктів 5.1 та п. 5.3 договору спільної діяльності хибним, оскільки будівництво Об`єкту є не завершеним, Об`єкт не прийнятий в експлуатацію, а тому результат спільної діяльності наразі не створено. Таким чином, у сторін договору існує розбіжність в розумінні п. 5.1 та п. 5.3 договору, а тому існує необхідність в тлумаченні його положень.

У своїх поясненнях третя особа погоджується з доводами позивача щодо необхідності тлумачення умов п. 5.1 та п. 5.3 договору та вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню.

У запереченнях на відповідь на відзив відповідач-1 вважає твердження позивача щодо неможливості розподілу результатів спільної діяльності до введення всього комплексу будинків Об`єкту в експлуатацію хибними та такими, що не відповідають дійсності, а волевиявлення позивача, визначене у додаткових угодах до договору, якими здійснювався розподіл квартир та приміщень, не відповідає твердженням, зазначеним у позовній заяві.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття

Рішенням Господарського суду міста Києва від 17.01.2023 у справі №910/10057/22 у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходив з того, що волевиявлення сторін Договору дозволяє однозначно встановити наміри сторін.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, представник позивача 14.02.2023 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги зводяться до наступного:

- сертифікати, якими засвідчено відповідність закінченого будівництвом об`єкта (черги, окремого пускового комплексу), не розподіляють площі багатоквартирних житлових будинків між сторонами,що не важко встановити з їх змісту, а лише підтверджують завершення будівництва відповідної споруди та належне виконання будівельних робіт;

- відповідно до постанови КМУ від 13.04.2011 №461 «Питання прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів», прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів із середніми (СС2) та значними (СС3) наслідками, а також комплексів (будов), до складу яких входять об`єкти з різними класами наслідків (відповідальності), здійснюється на підставі акта готовності об`єкта до експлуатації шляхом видачі відповідними органами державного архітектурно-будівельного контролю сертифіката;

- хибним є твердження суду про передбачення в договорі можливості здійснення прийняття в експлуатацію та розподіл завершеного будівництвом не тільки об`єкту в цілому, а й відповідної його частини, оскільки п.6.2.11 договору передбачає передачу документів від відповідача 1 до позивача, які необхідні для оформлення за відповідачем 1 права власності на належну останньому частку житла в об`єкті;

- договором про спільну діяльність передбачено здійснення розподілу площ після введення в експлуатацію об`єкту, поняття якого визначено в п.1.4 договору. Натомість, поняття «відповідної складової частини» - не унормовано сторонами його визначення, чи згадка про нього, відсутні в розділі 5 договору (Умови розподілу сторонами результату спільної діяльності). В кожному пункті договору, в тому числі п.5.1 та п.5.3 , де іде мова про об`єкт, мається на увазі саме багатофункціональний комплекс житлових будинків, оскільки це є чітко закріпленим в договорі поняттям;

- дане твердження підтверджено Висновком експертів за результатами проведення комплексної судової будівельно-технічної та економічної експертизи №2591-2600 від 18.03.2022, яким окрім іншого встановлено, що всі складові комплексу пов`язані між собою містобудівними умовами та обмеженнями і їх безпечна експлуатація можлива після повного виконання проектних рішень в межах будівельного майданчика. Також тотожний висновок зазначено у висновку внутрішнього аудиту позивача від 30.12.2021;

- судом не надано оцінки доказам позивача (висновку експертів та висновку внутрішнього аудиту), що є порушенням ч.5 ст.236 ГПК України;

- оскаржуване рішення не відповідає вимогам ч.4 ст.238 ГПК України, оскільки в мотивувальній частині рішення відсутня оцінка доказів позивача та мотиви відхилення та прийняття доказів.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду від 17.02.2023 апеляційну скаргу передано на розгляд судді Скрипці І.М., сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Скрипка І.М., судді Михальська Ю.Б., Тищенко А.І.

Колегією суддів встановлено, що апеляційна скарга подана безпосередньо до Північного апеляційного господарського суду.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 20.02.2023 витребувано у Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/10057/22.

Відкладено розгляд питання про відкриття чи відмову у відкритті апеляційного провадження, повернення без розгляду апеляційної скарги або залишення апеляційної скарги без руху за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельна компанія «КАРПАТИ» на рішення Господарського суду міста Києва від 17.01.2023 у справі № 910/10057/22.

Матеріали справи №910/10057/22 надійшли до Північного апеляційного господарського суду та були передані головуючому судді.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 20.03.2023 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельна компанія «КАРПАТИ» на рішення Господарського суду міста Києва від 17.01.2023 у справі № 910/10057/22, розгляд справи призначено на 27.04.2023.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 27.04.2023 відкладено розгляд справи на 25.05.2023 у зв`язку з неявкою представника позивача, щодо якого у суду були відсутні дані про його належне повідомлення про день, час та місце розгляду справи.

До матеріалів справи отримано відзив на апеляційну скаргу від третьої особи - Приватного підприємства "Львівська Британія", в якому останній підтримує апеляційну скаргу в повному обсязі.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач-1 категорично заперечує доводи апелянта.

Явка представників сторін

Відповідно до частини 1 статті 202 Господарського процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Згідно частини 12 статті 270 Господарського процесуального кодексу України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Нормами статті 120 Господарського процесуального кодексу України передбачена можливість повідомлення сторін про призначення справи до розгляду та про дату, час і місце проведення судового засідання чи проведення відповідної процесуальної дії шляхом направлення повідомлень на адресу електронної пошти та з використанням засобів мобільного зв`язку.

Представники відповідачів 1 та 2 в судовому засіданні апеляційної інстанції 25.05.2023 заперечували проти доводів позивача, викладених в апеляційній скарзі, просили її відхилити, а оскаржуване рішення залишити без змін.

Представники позивача та третьої особи в удове засідання апеляційної інстанції 25.05.2023 не з`явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином (докази містяться в матеріалах справи), причини їх неявки суду не відомі.

Враховуючи положення ч. 12 ст. 270 ГПК України, відповідно до якого неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, зважаючи на те, що явка представників позивача та третьої особи обов`язковою в судове засідання не визнавалась, судова колегія вважає за можливе розглянути справу у їх відсутність за наявними у справі матеріалами.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції у даній справі та перевірені судом апеляційної інстанції

24.12.2007 між Департаментом забезпечення Адміністрації Державної прикордонної служби України (в подальшому, внаслідок проведення реорганізації сторону замінено на 1 Окремий відділ капітального будівництва, найменування якого змінено на Головний центр капітального будівництва та реконструкції Державної прикордонної служби України), та Товариством з обмеженою відповідальністю "Будівельна компанія "Карпати" укладено договір № 312-07/40 про спільну діяльність у будівництві.

Пунктом 1.4 договору встановлено, що об`єкт (результат спільної діяльності) - це багатофункціональний комплекс житлових будинків з об`єктами соціальної інфраструктури та вбудовано-прибудованими приміщеннями соціально-побутового, торгівельного та адміністративного призначення, остаточна площа якого визначається згідно з проектно-кошторисною документацією, який запланований сторонами до будівництва на земельній ділянці.

Відповідно до п. 2.1 договору предметом даного договору є спільна діяльність Сторін з метою досягнення соціального ефекту: будівництва на земельній ділянці Об`єкту (багатофункціонального комплексу житлових будинків з об`єктами соціальної інфраструктури та вбудовано-прибудованими приміщеннями соціально-побутового, торгівельного та адміністративного призначення, остаточна площа якого визначається згідно з проектно-кошторисною документацією) у тому числі житла для військовослужбовців та членів їх сімей, та подальшого розподілу результатів спільної діяльності відповідно до умов договору.

Відповідно до статті 1130 Цивільного кодексу України за договором про спільну діяльність сторони (учасники) зобов`язуються спільно діяти без створення юридичної особи для досягнення певної мети, що не суперечить законові. Спільна діяльність може здійснюватися на основі об`єднання вкладів учасників (просте товариство) або без об`єднання вкладів учасників.

Згідно з п. 5.1 договору після введення Об`єкту в експлуатацію:

- Сторона-1 отримує житло (квартири), загальна площа яких становить 19% від загальної площі квартир Об`єкту;

- Сторона-2 отримує квартири загальна площа яких становить 81% від загальної площі квартир Об`єкту, 100% нежитлових приміщень соціально-побутового, торгівельного адміністративного призначення Об`єкту, які необхідні для його обслуговування.

Розподіл Об`єкту після будівництва здійснюється відповідно до вимог пункту 5.1 Договору після здачі об`єкту в експлуатацію протягом 10 днів (п. 5.2 договору).

Відповідно до п. 5.3 договору протягом строку дії договору Сторони, до введення Об`єкту в експлуатацію, шляхом підписання відповідного протоколу, визначають перелік квартир і приміщень згідно п. 5.1, що будуть розподілені між Сторонами за результатами будівництва об`єкту. Остаточні показники кількості квартир та загальної житлової площі об`єкту буде визначено на підставі довідки бюро технічної інвентаризації.

На думку позивача, договором про спільну діяльність сторони погодили, що розподіл результатів спільної діяльності здійснюється після завершення будівництва Об`єкту (як всього комплексу в цілому) та введення його в експлуатацію в процентному відношенні від загальної кількості квадратних метрів житла.

Відповідач-1 в свою чергу у відзиві зазначає, що укладеним договором сторони передбачали можливість розподілу результатів спільної діяльності до введення всього комплексу будинків Об`єкту в експлуатацію, оскільки оформлення права власності на квартири неможливе без здійснення сторонами розподілу результатів спільної діяльності.

Згідно з п. 6.1 договору Департамент забезпечення Адміністрації Державної прикордонної служби України прийняв на себе, зокрема, наступні зобов`язання:

- передає Товариству з обмеженою відповідальністю "Будівельна компанія "Карпати" в установленому законодавством порядку будівельний майданчик для будівництва об`єкту (пп. 6.1.11 договору);

- спільно із Товариством з обмеженою відповідальністю "Будівельна компанія "Карпати" здійснює технічний нагляд і контроль за будівництвом об`єкту (пп. 6.1.12 договору);

- разом з Товариством з обмеженою відповідальністю "Будівельна компанія "Карпати" здійснює прийом в експлуатацію завершеного будівництвом Об`єкту в цілому, або відповідної його складової частини та передачу його на баланс експлуатаційними організаціями (пп. 6.1.13 договору);

- після затвердження акту державної технічної комісії про прийом Об`єкту в експлуатацію в цілому, або відповідної його складової частини, надає Товариству з обмеженою відповідальністю "Будівельна компанія "Карпати" в 10-денний строк передбачені чинним законодавством України документи, які необхідні для оформлення за Департаментом забезпечення Адміністрації Державної прикордонної служби України права власності на його частку житла в об`єкті, яка визначена згідно з договором (пп. 6.1.14 договору);

- Департамент забезпечення Адміністрації Державної прикордонної служби України виконує зобов`язання щодо передачі у спільну діяльність внеску згідно з ст. 3 договору (пп. 6.1.15 договору).

Згідно з пп. 6.2.11 договору Товариство з обмеженою відповідальністю "Будівельна компанія "Карпати" прийняло на себе, зокрема, зобов`язання, що після затвердження акту державної технічної комісії про прийом Об`єкту в експлуатацію в цілому, або відповідної його складової частини отримує від Департаменту забезпечення Адміністрації Державної прикордонної служби України в 10-денний строк передбачені чинним законодавством України документи, які необхідні для оформлення Товариством з обмеженою відповідальністю "Будівельна компанія "Карпати" права власності за Департаментом забезпечення Адміністрації Державної прикордонної служби України належної їй частки житла в Об`єкті, яка визначена згідно Договору.

Отже у договорі №312-07/40 про спільну діяльність у будівництві від 24.12.2007 сторони передбачили можливість здійснення прийняття в експлуатацію та розподіл завершеного будівництвом не тільки об`єкту в цілому, а й відповідної його частини.

Водночас, матеріали справи свідчать, що протягом дії правовідносин, що склалися між позивачем та відповідачем-1, сторони розподіляли житлові площі (квартири) до введення всього комплексу будинків Об`єкту в експлуатацію, що сторонами не заперечувалось, та підтверджується доданими до матеріалів справи сертифікатами, якими засвідчено відповідність закінченого будівництвом об`єкта (черги, окремого пускового комплексу): «Будівництво багатоквартирних житлових будинків з вбудованими нежитловими приміщеннями та підземним паркінгом на вул. О. Степанівни, 8 для військовослужбовців та будівництво навчального закладу 1-2-го рівня акредитації зі знесенням існуючих на ділянці нежитлових будівель у м. Львові»; багатоквартирний житловий будинок (секція 1-2-3-4) з вбудованими нежитловими приміщеннями, а саме: 1) IV № 01 - 1 черга (загальна площа житла - 10 448,7 кв. м.); 2) IV № 57- 2 черга (загальна площа житла - 10 280,80 кв. м.); 3) IV № 62 - 3 черга (загальна площа житла - 13842,50 кв. м.); 4) IV № 22- 4 черга (загальна площа житла - 10 152,50 кв. м.).

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

У відповідності до вимог ч.ч. 1, 2, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Згідно зі ст. 129 Конституції України та ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

При цьому колегія суддів зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод сторін (рішення Суду у справі Трофимчук проти України no.4241/03 від 28.10.2010).

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників апеляційного провадження, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскарженого рішення норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення підлягає залишенню без змін виходячи з наступного.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 213 Цивільного кодексу України зміст правочину може бути витлумачений стороною (сторонами). На вимогу однієї або обох сторін суд може постановити рішення про тлумачення змісту правочину.

Згідно з ч. 3 ст. 213 Цивільного кодексу України при тлумаченні змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів. Якщо буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів не дає змоги з`ясувати зміст окремих частин правочину, їхній зміст встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін.

Якщо за правилами, встановленими частиною третьою цієї статті, немає можливості визначити справжню волю особи, яка вчинила правочин, до уваги беруться мета правочину, зміст попередніх переговорів, усталена практика відносин між сторонами, звичаї ділового обороту, подальша поведінка сторін, текст типового договору та інші обставини, що мають істотне значення (ч. 4 ст. ст. 213 Цивільного кодексу України).

Позивач, посилаючись на пункти 1.4, 5.1, та 5.3 договору від 24.12.2007 №312-07/40 про спільну діяльність у будівництві, вважає, що до завершення будівельних робіт на об`єкті (відповідно до умов договору, об`єктом (результатом спільної діяльності) є багатофункціональний комплекс житлових будинків з об`єктами соціальної інфраструктури та вбудовано-прибудованими приміщеннями соціально-побутового, торгівельного та адміністративного призначення, остаточна площа якого визначається згідно з проектно-кошторисною документацією, який запланований сторонами до будівництва на земельній ділянці) у сторін (відповідача-1 та позивача) відсутні права та підстави здійснювати розподіл квартир та об`єктів соціальної інфраструктури з вбудовано-прибудинковими приміщеннями соціально-побутового, торгівельного та адміністративного призначення, але не врахував умови Договору в цілому.

Так, пункт 5.1 договору передбачає, що після введення Об`єкту в експлуатацію, відповідач-1 отримує житло (квартири), загальна площа яких становить 19% від загальної площі квартир Об`єкту, а позивач отримує квартири загальна площа яких становить 81% від загальної площі квартир Об`єкту, 100% нежитлових приміщень соціально-побутового, торгівельного адміністративного призначення Об`єкту, які необхідні для його обслуговування.

Відповідно до ст. 1139 ЦК України прибуток, одержаний учасниками договору в результаті їх спільної діяльності розподіляється пропорційно вартості вкладів учасників у спільне майно, якщо інше не встановлено договором або іншою домовленістю учасників.

Пунктом 5.3 договору встановлено, що протягом строку дії договору Сторони, до введення Об`єкту в експлуатацію, шляхом підписання відповідного протоколу, визначають перелік квартир і приміщень згідно п. 5.1, що будуть розподілені між Сторонами за результатами будівництва об`єкту. Остаточні показники кількості квартир та загальної житлової площі об`єкту буде визначено на підставі довідки бюро технічної інвентаризації.

Укладаючи акти попереднього розподілу квартир та приміщень, сторони договору набували майнові права на квартири, що будуть збудовані, в той час, як акти остаточного розподілу квартир та приміщень, які затверджувалися сторонами після отримання інформації з БТІ, розподіляли результат спільної діяльності по кожному окремому об`єкту, який вводився в експлуатацію.

Вказане повністю узгоджується з іншими положеннями договору, зокрема, обов`язкам сторін, які закріплені в пунктах 6.1.13, 6.2.11 та 7.4 договору.

Сторони, укладаючи договір, передбачали можливість розподілу результатів спільної діяльності до введення всього комплексу будинків об`єкту в експлуатацію, оскільки оформлення права власності на квартири неможливе без здійснення сторонами розподілу результатів спільної діяльності.

Між позивачем та відповідачем-1 укладався ряд додаткових угод до договору, якими здійснювався розподіл квартир та приміщень.

Відповідно до остаточного акту розподілу загальної площі житла (квартир) 173-квартирного 6-10-поверхового 4-х секційного житлового будинку №1 з вбудовано-прибудованими нежитловими приміщеннями соціально-побутового, торгівельного і адміністративного призначення 1 черги будівництва на вул. О.Степанівни,8 в м.Львові, що є додатком №1 до додаткової угоди №14/312-07/40, відповідачем-1 було отримано квартири №97 та №133 та передано експлуатуючому органу (Західному регіональному управлінню Державної прикордонної служби України по акту прийому-передачі квартир від 09.07.2018).

Виходячи з аналізу усіх матеріалів справи в сукупності, відсутні підстави для тлумачення змісту договору, оскільки волевиявлення сторін дозволяє однозначно встановити наміри сторін, а доводи апелянта в цій частині відхиляються як необґрунтовані.

Окрім цього, колегією суддів встановлено, що між сторонами розглядалась справа №910/7183/20, предметом позову у якій були вимоги про визнання недійсними пунктів додаткових угод до договору щодо розподілу між сторонами часток квартир і попередніх та остаточних актів розподілу площ з огляду на відсутність правових підстав для розпорядження ними до введення об`єкта в експлуатацію.

Посилаючись на те, розподіл квадратних метрів житла має здійснюватися після завершення будівництва об`єкта та здачі його в експлуатацію, оскільки укладеним між сторонами договором не передбачено введення в експлуатацію окремих черг (будинків) об`єкта як підставу для здійснення дострокового розподілу результатів спільної діяльності, також не передбачено дострокового розподілу окремих черг (будинків) об`єкта, а згідно з оспорюваними пунктами сторони здійснили розподіл житла до введення об`єкта в експлуатацію і це вплинуло на розподіл часток у спільній діяльності, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про наявність підстав для визнання цих пунктів недійсними. Натомість рішення суду першої інстанції мотивовано ненаведенням позивачем норми закону, яку би порушували би спірні пункти умов додаткових угод.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 29 вересня 2021 року у справі №910/7183/20 встановлено наступне:

« 54.Статтею 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

55.Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (стаття 628 ЦК України).

56.Частиною третьою статті 6 цього ж Кодексу унормовано, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

57.Таким чином, суперечність правочину актам законодавства як підстава його недійсності, повинна ґрунтуватися на повно та достовірно встановлених судами обставинах справи про порушення певним правочином (чи його частиною) імперативного припису законодавства чи укладення певного правочину всупереч змісту чи суті правовідносин сторін; саме по собі відступлення сторонами від положення законодавства, регулювання їх іншим чином, не свідчить про суперечність змісту правочину цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

58.Натомість, як зазначалося вище, приймаючи рішення про визнання недійсними оскаржуваних позивачем пунктів додаткових угод, суд апеляційної інстанції послався на загальні положення ЦК України, які регулюють договори про спільну діяльність, не зазначивши якій саме нормі на момент укладення оспорюваних пунктів додаткових угод не відповідали домовленості сторін, викладені у цих пунктах, зосередившись лише на тому, що ці пункти є недійсними, що виявилося у процесі їх виконання, тобто, визнаючи недійсними оспорювані позивачем пункти, підстави їх недійсності апеляційний господарський суд обґрунтував наслідками їх виконання.

59.Водночас, зробивши висновок про наявність законних підстав для укладення додаткових угоди з оспорюваними пунктами, суд апеляційної інстанції не навів жодного аргументу чи доведено матеріалами справи те, що по відношенню до позивача внаслідок укладення ним додаткових угод до договору з оспорюваними пунктами настали будь-які обмеження у реалізації ним своїх прав як сторони спільної діяльності відносно збудованого майна.

60.Суд апеляційної інстанції також не зазначив, які саме права (інтереси) позивача порушені, не визнані чи оспорюються та в який спосіб відбувається таке порушення внаслідок укладення ним додаткових угод з оспорюваними пунктами; не аргументував наявності реальності (дійсності) порушення прав та інтересів позивача у цьому випадку.

61.Натомість суд першої інстанції правильно наголосив на тому, що сторони є вільними не тільки у визначенні умов договору, а й у внесенні до нього змін, і підставно вказав про ненаведення позивачем норми закону, яку би порушували б спірні пункти умов додаткових угод.»

Щодо посилань апелянта на Висновок експертів за результатами проведення комплексної судової будівельно-технічної та економічної експертизи №2591-2600 від 18.03.2022, яким окрім іншого встановлено, що всі складові комплексу пов`язані між собою містобудівними умовами та обмеженнями і їх безпечна експлуатація можлива після повного виконання проектних рішень в межах будівельного майданчика, а тотожний висновок зазначено у висновку внутрішнього аудиту позивача від 30.12.2021, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до положень ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Ці дані встановлюються такими засобами, зокрема, як: висновки судових експертів.

Оскільки висновки експертів та звіту внутрішнього аудиту позивача не узгоджуються з предметом позову у даній справі (тлумачення умов договору), місцевий господарський суд правомірно не надавав їм оцінку у якості доказів по справі.

Наведені в апеляційній скарзі доводи фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди позивача з висновками суду першої інстанції про відмову в позові, а тому не дають підстав для висновку про неправильне застосування місцевим судом норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Враховуючи вище викладене, колегія суддів вважає, що у апеляційній скарзі не наведено достатніх та переконливих доводів, на підставі яких колегія суддів могла б прийти до висновку про помилковість висновків суду першої інстанції.

Виходячи з правил ч. 4 ст. 11 ГПК України, апеляційний суд застосовує практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України №4241/03 від 28.10.2010 Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Доводи позивача, викладені в апеляційній скарзі, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи судом апеляційної інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно з ч. 1 ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості, що скаржником зроблено не було.

Відповідно до п.58 рішення ЄСПЛ Справа "Серявін та інші проти України" (заява №4909/04) від 10.02.2010 у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994, серія А, №303-А, п.29).

За таких обставин решту аргументів позивача (апелянта) суд визнає такими, що не мають суттєвого впливу на прийняття рішення у даній справі та не спростовують правильних висновків суду про відмову в позові.

Таким чином, застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права відповідає встановленим обставинам справи, що свідчить про відсутність підстав для скасування або зміни оскаржуваного рішення.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів не вбачає правових підстав для задоволення апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельна компанія «КАРПАТИ» на рішення Господарського суду міста Києва від 17.01.2023 у справі №910/10057/22.

Судові витрати за розгляд апеляційної скарги у зв`язку з відмовою в її задоволенні на підставі ст.129 ГПК України покладаються на апелянта.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 270, 275, ст.ст. 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельна компанія «КАРПАТИ» на рішення Господарського суду міста Києва від 17.01.2023 у справі №910/10057/22 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 17.01.2023 у справі №910/10057/22 залишити без змін.

3. Витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на Товариство з обмеженою відповідальністю "Будівельна компанія «КАРПАТИ».

4. Матеріали справи №910/10057/22 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строки, передбачені Господарським процесуальним кодексом України.

Повний текст постанови підписано 12.06.2023 після виходу колегії суддів з відпустки.

Головуючий суддя І.М. Скрипка

Судді Ю.Б. Михальська

А.І. Тищенко