ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД СУМСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

23.05.2023м. СумиСправа № 920/1440/21

Господарський суд Сумської області у складі судді Джепи Ю.А., за участі секретаря судового засідання Саленко Н.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Господарського суду Сумської області матеріали справи №920/1440/21 в порядку загального позовного провадження

за позовом: Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (40003, м. Суми, вул. Герасима Кондратьєва, буд. 28, ідентифікаційний код 43316700)

до відповідачів: 1) Акціонерного товариства "Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання" (40004, Сумська область, м. Суми, вул. Горького, буд. 58, ідентифікаційний код 05747991),

2) Акціонерного товариства "Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання - Інжиніринг" (40009, Сумська область, м. Суми, вул. Іллінська, буд. 13, ідентифікаційний код 00205618),

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні першого відповідача - Акціонерного товариства "БАНК КРЕДИТ ДНІПРО" (01033, м. Київ, вул. Жилянська, буд. 32, ідентифікаційний код 14352406),

про визнання недійсним договору про передачу права на отримання знаку для товарів і послуг та повернення знаків на товари та послуги

за участю представників учасників справи:

позивача - Литвиненко О.О.

відповідачів - 1) Шевченко Д.О.

2) Бирченко Б.В.

третьої особи - Перепелиця Ю.В. (у режимі відеоконференції поза межами приміщення суду)

УСТАНОВИВ:

30.12.2021 позивач звернувся до Господарського суду Сумської області з позовом до відповідачів, відповідно до якого просить суд визнати недійсним договір № 107/2000001 про передачу права на отримання знаку для товарів і послуг за заявками від 01.07.2020; повернути у власність Акціонерного товариства "Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання" (40004, Сумська область, м. Суми, вул. Горького, буд. 58, ідентифікаційний код 05747991) від Акціонерного товариства "Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання - Інжиніринг" (40009, Сумська область, м. Суми, вул. Іллінська, буд. 13, ідентифікаційний код 00205618) знаки для товарів і послуг, які зареєстровані у Державному підприємстві "Український інститут інтелектуальної власності" на підставі повідомлення про державну реєстрацію: заявки на торгівельну марку () № m201922934 від 22.07.2019, заявки на торгівельну марку () №m201922936 від 22.07.2019.

Позовні вимоги обгрунтовані тим, що зазначений правочин має ознаки фраудаторного, оскільки укладений між афілійованими юридичними особами та спрямований на ухилення боржника (першого відповідача) від задоволення вимог кредиторів (стягувачів у виконавчому провадженні № 57084810).

У позовній заяві позивач зазначає, що ним понесено витрати по сплаті судового збору в сумі 4 540,00 грн.

Стислий виклад позицій сторін по справі. Заяви, які подавались сторонами. Процесуальні дії, які вчинялись судом.

Ухвалою від 04.01.2022 у справі № 920/1440/21 судом постановлено прийняти позовну заяву до розгляду та відкрити провадження у справі № 920/1440/21 за правилами загального позовного провадження; призначити підготовче засідання на 24.02.2022, 11:30.

Водночас підготовче засідання, призначене на 24.02.2022, 11:30, не відбулось у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану з 24.02.2022 та проведенням бойових дій на території Сумської області.

22.03.2022 розпорядженням голови Верховного Суду № 12/0/9-22 змінено територіальну підсудність судових справ Господарського суду Сумської області. Розпорядженням голови Верховного Суду від 22.04.2022 № 25/0/9-22 відновлено територіальну підсудність судових справ Господарського суду Сумської області.

Ухвалою від 10.05.2022 у справі № 920/1440/21 судом постановлено призначити підготовче засідання на 14.06.2022, 12:00.

12.01.2022 представником позивача подано до суду клопотання від 10.01.2022 № 02.1-13/57084810 (вх. № 115 від 12.01.2022) про поновлення строку для надання доказів та долучення до матеріалів справи наданих додаткових доказів, відповідно до якого представник позивача просить суд поновити строк для надання доказів та долучити до матеріалів справи додаткові докази, а саме: копію заявки на реалізацію арештованого державним виконавцем майна від 28.03.2019 № 02.-1-13/57084810, копію листа АТ "Ощадбанк" від 19.06.2019 № 46-07/5040/12526-БТ та копію листа АТ "Сумське НВО" від 29.12.2021 № 45/114.

У підготовчому засіданні 14.06.2022 судом постановлено протокольну ухвалу, яку відповідно до приписів частини п`ятої статті 233 ГПК України занесено до протоколу судового засідання, та відповідно до якої постановлено задовольнити клопотання представника позивача від 10.01.2022 № 02.1-13/57084810 (вх. № 115 від 12.01.2022) про поновлення строку для надання доказів та долучення до матеріалів справи наданих додаткових доказів, поновлено судом строк на подання додаткових доказів та долучено їх до матеріалів цієї справи.

25.01.2022 представником першого відповідача подано до суду відзив від 25.01.2022 № 18-7/38 (вх. № 613/22), де представник першого відповідача зазначає, що позов не визнає та просить суд відмовити в його задоволенні. Представник першого відповідача зазначає, що договір від 01.07.2020 № 107/2000001 про передачу права на отримання знаку для товарів і послуг за заявками, укладений між відповідачами не відповідає ознакам фраудаторного правочину. Також представник першого відповідача зазначає про обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав, що є самостійною підставою для відмови у позові.

25.01.2022 представником другого відповідача подано до суду відзив від 25.01.2022 № 18-7/25 (вх. № 614/22), де представник другого відповідача зазначає, що позов не визнає та просить суд відмовити в його задоволенні. Представник другого відповідача зазначає, що договір від 01.07.2020 № 107/2000001 про передачу права на отримання знаку для товарів і послуг за заявками, укладений між відповідачами не відповідає ознакам фраудаторного правочину. Також представник другого відповідача зазначає про обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав, що є самостійною підставою для відмови у позові.

21.02.2022 представником Акціонерного товариства "БАНК КРЕДИТ ДНІПРО" (01033, м. Київ, вул. Жилянська, буд. 32, ідентифікаційний код 14352406) подано до суду заяву про вступ третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні першого відповідача від 18.02.2022 № 1802-22 (вх. № 603 від 21.02.2022), де останній просить суд залучити до участі у справі № 920/1440/21 у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні першого відповідача - Акціонерне товариство "БАНК КРЕДИТ ДНІПРО" (01033, м. Київ, вул. Жилянська, буд. 32, ідентифікаційний код 14352406) та проводити судове засідання за участі представника третьої особи - адвоката Дюжева І.О. в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.

Ухвалою від 14.06.2022 у цій справі суд задовольнив заяву представника Акціонерного товариства "БАНК КРЕДИТ ДНІПРО" про вступ третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні першого відповідача від 18.02.2022 № 1802-22 (вх. № 603 від 21.02.2022); залучив Акціонерне товариство "БАНК КРЕДИТ ДНІПРО" до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні першого відповідача; зобов`язав позивача надіслати на адресу третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні першого відповідача копію позовної заяви разом із доданими до неї документами рекомендованим листом із описом вкладення із зазначенням документів, що надсилаються; докази надсилання надати суду; зобов`язав відповідачів надіслати на адресу Акціонерного товариства "БАНК КРЕДИТ ДНІПРО" (01033, м. Київ, вул. Жилянська, буд. 32, ідентифікаційний код 14352406) копії відзивів разом із доданими до них документами рекомендованим листом із описом вкладення із зазначенням документів, що надсилаються; докази надсилання надати суду; відклав підготовче засідання на 28.07.2022, 10:30 за участі представника третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні першого відповідача у режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів за допомогою підсистеми відеоконференцзв`язку за посиланням www.vkz.court.gov.ua; запропонував третій особі, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору на стороні першого відповідача подати письмові пояснення по суті позовних вимог.

20.07.2022 від представника першого відповідача надійшло клопотання від 19.07.2022 № 18-7/162 (вх. № 3146/22 від 20.07.2022) про долучення доказів відправлення відзиву і доданих до нього документів третій особі.

20.07.2022 від представника другого відповідача надійшло клопотання від 19.07.2022 № 18-7/113 (вх. № 3147/22 від 20.07.2022) про долучення доказів відправлення відзиву і доданих до нього документів третій особі.

27.07.2022 від представника першого відповідача надійшло клопотання від 27.07.2022 № 18-7/170 (вх. № 1622 від 27.07.2022) про залучення до участі у справі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні першого відповідача - ВАТ "Беларуськалій" (вул. Коржа, 5, м. Солігорськ, Мінська область, республіка Білорусь, УНП 600122610); громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 (паспорт НОМЕР_1 , виданий 08.07.2019 відділом УФМС РФ у Мурманській області в Октябрському районі м. Мурманська, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 ); Господарське товариство "Єсбап" (вул. Індустріальна, 3, селище Анау, район Ак бугдай, Ахалська область, Туркменістан).

28.07.2022 представником позивача безпосередньо в судовому засіданні подано клопотання від 28.07.2022 б/н (зареєстровано після судового засідання за вх. № 3287/22 від 29.07.2022) про долучення доказів відправлення позову і доданих до нього документів третій особі.

У підготовчому засіданні 28.07.2022 судом постановлено протокольні ухвали, які відповідно до приписів частини п`ятої статті 233 ГПК України занесено до протоколу судового засідання, та відповідно до яких суд долучив до матеріалів справи докази направлення позову та відзивів третій особі, а також відмовив у задоволенні вищезазначеного клопотання представника першого відповідача від 27.07.2022 № 18-7/170 (вх. № 1622 від 27.07.2022) про залучення до участі у справі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору за його безпідставністю.

У підготовчому засіданні 28.07.2022 судом оголошено перерву в підготовчому судовому засіданні до 29.08.2022, 11:00.

Ухвалою від 02.08.2022 судом в порядку статті 120 ГПК України повідомлено першого відповідача про дату час та місце проведення підготовчого судового засідання, призначеного на 29.08.2022, 11:00.

10.08.2022 від представника позивача надійшла відповідь на відзиви від 09.08.2022 № 02.1-13/57084810 (вх. № 3488/22 від 10.08.2022), де представник позивача зазначає, що з аналізу договору № 107/2000001 про передачу права на отримання знаку для товарів і послуг за заявками від 01.07.2020 можна дійти висновку, що договір укладений між афілійованими та пов`язаними особами, оскільки у них один і той же кінцевий бенефіціарний власник (контролер) - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , російська федерація, АДРЕСА_2 , а керівником набувача за договором є батько контролера відчужувача. На час вчинення договору відносно АТ "Сумське НВО" здійснювались виконавчі дій по зведеному виконавчому провадженню № 57084810, об`єднаному у зведене виконавче провадження 30.08.2018, до складу якого входило 3 649 виконавчих проваджень на суму 169 472 156,93 грн. Договір укладений з тривалою відстрочкою платежу, може свідчити про його недобросовісність та зловживання правами стосовно стягувачів, оскільки такий договір порушує майнові інтереси стягувачів і є направлений саме на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які можуть хоч і не порушувати конкретних імперативних норм, але бути недобросовісними та зводитися до зловживання правом.

Позивач зазначає, що боржник - АТ "Сумське НВО", передбачаючи негативні наслідки для себе у випадку виконання судових рішень, уклав оспорюваний правочин, в якому воля сторін не відповідала зовнішньому її прояву, їх дії вчинені на перехід права власності на товарні знаки з метою приховання майна від виконання судових рішень про стягнення грошових коштів з боржника, тому оспорюваний правочин є недійсним. Оспорюваний договір не направлений на реальне настання правових наслідків, а спрямований на встановлення перешкод у розпорядженні спірними товарними знаками. Тобто дії відповідачів свідчать про недобросовісну поведінку, спрямовану на позбавлення позивача в майбутньому звернути стягнення на товарні знаки для задоволення вимог стягувачів у зведеному виконавчому провадженні.

Щодо тверджень відповідачів стосовно оплатності правочину згідно акту звірки розрахунків за 2021 рік представник позивача зазначає, що доказом про сплату коштів може бути платіжний документ, завірений банківською установою, а також виписка по рахунку, про перерахування та отримання коштів. Сам акт звірки розрахунків є сумнівним доказом, оскільки складений між афілійованими та пов`язаними особами, та явно має на меті умисел створити доказ не існуючого розрахунку. Тобто розрахунок за договором є удаваним, як і сам договір.

Щодо наявності у першого відповідача іншого майна, за рахунок якого можна задовольнити вимоги стягувачів, представник позивача зазначає, що в ході примусового виконання державними виконавцями здійснювались заходи примусового характеру з метою виявлення та звернення стягнення на кошти та майно боржника. Згідно відповідей банківських установ кошти на рахунках відсутні, про що свідчать відповіді банків. Все виявлене майно боржника було описано, та реалізовано, про що свідчать надані копії заявок на реалізацію описаного майна на аукціонах. Але суми отриманої для реалізації майна боржника було недостатньо. Після відчуження спірного майна у відповідача відсутнє інше майно, за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов`язаннями перед стягувачами.

Посилаючись на висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 03.07.2019 у справі № 369/11268/16-11, у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28.02.2019 року у справі № 646/3972/16-11 та у в постановах Верховного суду у справах № 405/1820/17 від 24.07.2019, № 910/8357/18 від 28.11.2019, № 372/3541/16-ц від 13.05.2020, №922/1903/18 від 20.05.2020 та № 619/82/19 від 11.11.2020 представник позивача зазначає, що будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину.

23.08.2022 електронною поштою від представника третьої особи надійшла заява про участь в судовому засіданні у режимі відеоконференції від 23.08.2022 б/н (вх. № 1943/22 від 23.08.2022).

29.08.2022 електронною поштою від представника третьої особи надійшли пояснення від 26.08.2022 б/н (вх. № 3808/22 від 29.08.2022), відповідно до яких просить позов задовольнити.

Вищезазначена заява представника третьої особи про участь в судовому засіданні у режимі відеоконференції від 23.08.2022 б/н (вх. № 1943/22 від 23.08.2022) задоволена судом у підготовчому судовому засіданні 29.08.2022, а також долучені до матеріалів справи відповідь на відзив та пояснення третьої особи, про що судом постановлено протокольні ухвали, які відповідно до приписів частини п`ятої статті 233 ГПК України занесено до протоколу судового засідання.

Ухвалою від 29.08.2022 у справі № 920/1440/21 постановлено закрити підготовче провадження у справі та призначити справу до судового розгляду по суті на 22.09.2022, 11:00, за участі представника третьої особи у режимі відеоконференції поза межами суду з використанням власних технічних засобів.

22.09.2022 представником другого відповідача подано до суду клопотання про відкладення розгляду справи від 21.09.2022 б/н (вх. № 4470) у зв`язку з його участю у іншому судовому засіданні.

У судовому засіданні по суті 22.09.2022 судом постановлено протокольну ухвалу, яку відповідно до приписів частини п`ятої статті 233 ГПК України занесено до протоколу судового засідання, та відповідно до якої судом частково задоволено клопотання представника другого відповідача про відкладення розгляду справи від 21.09.2022 б/н (вх. № 4470), розпочато розгляд цієї справи по суті та оголошено перерву в судовому засіданні по суті до 27.10.2022, 11:30. У протоколі судового засідання суд зазначив, що наступне судове засідання почнеться із вступного слова першого відповідача.

Ухвалою від 27.09.2022 судом у порядку статті 120 ГПК України повідомлено другого відповідача та третю особу про дату час та місце проведення судового засідання по суті, призначеного на 27.10.2022, 11:30.

28.09.2022 представником третьої особи до суду надіслано заяву від 28.09.2022 б/н (вх. № 2376/22 від 28.09.2022) про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів у справі № 920/1440/21.

Ухвалою від 03.10.2022 у цій справі суд постановив задовольнити заяву представника третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні першого відповідача - Акціонерного товариства "БАНК КРЕДИТ ДНІПРО" (01033, м. Київ, вул. Жилянська, буд. 32, ідентифікаційний код 14352406) від 28.09.2022 б/н (вх. № 2376/22 від 28.09.2022) про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду; провести судове засідання по суті у справі № 920/1440/21, призначене на 27.10.2022, 11:30 за участі представника третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні першого відповідача - ОСОБА_3 () у режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів у підсистемі відеоконференцзв`язку ЄСІТС за посиланням на офіційному веб-порталі "Судова влада України" https://vkz.court.gov.ua.

26.10.2022 представником другого відповідача подано до суду додаткові письмові пояснення від 25.10.2022 б/н (вх. № 5087 від 26.10.2022), де представник другого відповідача, посилаючись на положення пунктів 3.3.8 та 3.3.9 Правил складання, подання та розгляду заявки на видачу свідоцтва України на знак для товарів і послуг, затверджених наказом Держпатенту України від 28.07.1995 № 116, зазначає, що до моменту отримання свідоцтва на знаки на товари та послуги предметом відчуження виступає саме право заявника на одержання свідоцтва за заявкою, а не право на торгову марку.

Представник другого відповідача зазначає, що до моменту закінчення реєстраційних процедур шляхом укладання договору АТ "Сумське НВО" відчужило АТ "СМНВО - Інжиніринг" право на отримання знаків для товарів і послуг (торгових марок), і вже АТ "СМНВО - Інжиніринг" стало першим власником знаків для товарів і послуг (опис яких міститься в заявах № m201922934 та № m 201922936 від 22.07.2019). Згідно Свідоцтва на торговельну марку № 303794 від 18.08.2021 (заявка № m201922934) власником торговельної марки є АТ "СМНВО - Інжиніринг". З 05.01.2022 АТ "СМНВО - Інжиніринг" також є власником торговельної марки за заявкою № m201922936. що підтверджується роздруківкою зі Спеціальної інформаційної системи Укрпатенту. Право на отримання знаків для товарів і послуг, передача якого було предметом договору, в повному обсязі було реалізовано АТ "СМНВО - Інжиніринг" в процесі отримання відповідних знаків. Ураховуючи предмет позову, як зазначає представник другого відповідача, навіть у разі визнання договору недійсним, повернути торговельні марки у власність АТ "Сумське НВО" буде неможливо, оскільки останнє ніколи не було їх власником, а лише почало процедуру оформлення власності, першим і єдиним зареєстрованим власником торговельних марок стало саме АТ "СМНВО - Інжиніринг".

На підставі наведеного представник другого відповідача вважає, що позивачем обрано спосіб захисту своїх прав, який не призведе до їх поновлення, а отже є неналежним.

26.10.2022 представником позивача подано до суду клопотання про поновлення строку для надання доказів та долучення до матеріалів справи додаткових доказів від 25.10.2022 № 02.1-13/57084810 (вх. № 2691 від 26.10.2022), де представник позивача просить суд поновити строк для надання доказів та долучити до матеріалів справи додаткові докази, а саме: 1) скріншоти публікацій в інтернет ЗМІ на 38-ми сторінках с твердженнями, в тому числі генерального директора та інших посадових осіб першого відповідача; 2) копії листів AT "Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання": № 18-7/603/1 від 24.06.2019; № 18-7/605/1 від 25.06.2019; № 18-7/610 від 26.06.2019; № 18-7/934 від 21.10.2019; № 18-7/869 від 13.10.2020; № 70/18 від 24.09.2020; № 18-7/803 від 06.10.2021; № 18-7/933 від 22.11.2021; № 18-7/1036 від 28.12.2021; № 18-7/959 від 01.12.2021; 3) копію листа Державного підприємства "Український інститут інтелектуальної власності" (Укрпатент) № Вих-10283/2022 від 24.10.2022 з додатками на 25 арк.; 4) Детальну інформацію з спеціальної інформаційної системи Укрпатент (СІС) про знак для товарів і послуг по заявці номер 85284/SU поданій 17.01.1979, порядковий номер реєстрації 854 дата реєстрації 15.07.1993; заявці номер 60687/SU поданій 21.01.1972, порядковий номер реєстрації 2952 дата реєстрації 15.12.1993; заявці номер 63863/SU поданій 20.12.1972, порядковий номер реєстрації 1931 дата реєстрації 29.10.1993; заявці номер 95123511 поданій 28.12.1995, порядковий номер реєстрації 14458 дата реєстрації 29.12.1999.

Представник позивача зазначає, що у судовому засіданні 03.10.2022 з`ясовувалось питання стосовно належності першому відповідачу прав власності на торгові марки та те, що він раніше їх використовував, тому позивачем надано низьку доказів про те, що перший відповідач досить тривалий час користувався спірними торгівельними марками і це визнавалось у світі, а додані до цього клопотання письмові докази підтверджують зазначені обставини.

Представником другого відповідача подано до суду клопотання про залишення позову без розгляду від 27.10.2022 № 18-7/235 (вх. № 2704 від 27.10.2022), де останній просить суд залишити без розгляду позов у цій справі на підставі пункту 1 частини першої статті 226 ГПК України та зазначає, що у позовній заяві у цій справі позивачем зазначено "Управління забезпечення примусового виконання рішень у Сумській області Північно-східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми)" з кодом . Разом з тим, згідно даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань відповідна особа у ЄДРПОУ не зареєстрована. Код присвоєно Північно-східному міжрегіональному управлінню Міністерства юстиції (м. Суми), проте згідно з даними ЄДРПОУ у нього відсутній такий відокремлений структурний підрозділ зі статусом юридичної особи як "Управління забезпечення примусового виконання рішень у Сумській області Північно-східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми)".

Представник другого відповідача зазначає, що Управління забезпечення примусового виконання рішень у Сумській області Північно-східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) фактично є структурним підрозділом позивача без статусу юридичної особи та не має статусу відокремленого структурного підрозділу юридичної особи, тобто не має процесуальної дієздатності згідно зі положеннями статті 44 ГПК України.

Ураховуючи викладене, на думку представника другого відповідача, позов у справі № 920/1440/21 підлягає залишенню без розгляду на підставі п. 1 ч. 1 статті 226 ГПК України у зв`язку з відсутністю процесуальної дієздатності у позивача.

Представником першого відповідача подано до суду додаткові пояснення від 26.10.2022 б/н (вх. № 2702 від 27.10.2022), де останній просить суд надати першому відповідачу строк для подання додаткових доказів - свідоцтва про знак для товарів і послуг із порядковим реєстраційним номером 14458 з доповненням, інформації із спеціальної інформаційної системи Укрпатенту від 26.10.2022 - до 27.10.2022 включно, оскільки позивач до судового засідання 22.09.2022 не висловлював тверджень, що перший відповідач подав заявки на торгівельну марку № m201922934 від 22.07.2019 та № m201922936 від 22.07.2019 з метою здійснення перереєстрації (продовження строку реєстрації) торгових марок, що раніше використовувалися в його діяльності, зазначені документи не могли бути пов`язані з предметом доказування і, відповідно, перший відповідач не знав про виникнення необхідності щодо їх надання.

Окрім наведеного представником другого відповідача також подано до суду додаткові пояснення від 27.10.2022 № 18-7/236 (вх. № 5118 від 27.10.2022), де останній проти позову заперечує та просить суд відмовити у його задоволенні, посилаючись на те, що Закон України "Про виконавче провадження" не передбачає права державного виконавця звертатися до суду з позовом про визнання недійсними договорів, укладених боржником. У постанові Верховного Суду від 07.10.2020 у справі № 755/17944/18 заначено, що для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Управлінням забезпечення примусового виконання рішень у Сумській області Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) в позовній заяві не зазначено, які саме права позивача порушено оспорюваним договором.

Представник другого відповідача зазначає, що у постановах Верховного Суду, на які посилається позивач, зокрема, від 24.07.2019 у справі № 405/1820/17, від 28.02.2019 у справі № 646/3972/16-ц та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 у справі № 369/11268/16-ц, позивачами виступали кредитори боржника, права яких були порушені шляхом укладання оспорюваних договорів. Разом з тим, Управління забезпечення примусового виконання рішень у Сумській області Північно-східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) не є кредитором відповідачів по справі та не має майнових вимог до відповідачів.

Представник другого відповідача звертає увагу суду на те, що Закон України "Про виконавче провадження" передбачає права та обов`язки державного виконавця, а не відділу чи управління, у якому працює державний виконавець, отже, навіть якщо припустити, що державний виконавець уповноважений подавати позови про визнання правочинів недійсними, відповідний позов міг би бути заявлений лише безпосередньо державним виконавцем, а не Управлінням забезпечення примусового виконання рішень у Сумській області Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми).

Ураховуючи викладене, на думку представника другого відповідача Управління забезпечення примусового виконання рішень у Сумській області Північно-східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) не є належним позивачем у даній справі, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Судове засідання по суті, призначене на 27.10.2022, 11:30, не відбулось у зв`язку з оголошенням на території Сумської області повітряної тривоги у зв`язку із збройною агресією російської федерації проти України.

Ухвалою від 27.10.2022 у справі № 920/1440/21 суд постановив призначити судове засідання по суті у справі № 920/1440/21 на 23.11.2022, 11:30, за участі представника третьої особи у режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів у підсистемі відеоконференцзв`язку ЄСІТС за посиланням на офіційному веб-порталі "Судова влада України" https://vkz.court.gov.ua.

16.11.2022 представником позивача подано до суду письмові пояснення від 17.11.2022 № 02.1-13/57084810 (вх. № 5525 від 16.11.2022) де представник позивача наводить обгрунтування підстав звернення до суду з цим позовом та підтримує позовні вимоги.

Водночас судове засідання по суті, призначене на 23.11.2022, 11:30, не відбулось у зв`язку із відключенням електропостачання у Господарському суді Сумської області , про що судом складено відповідний акт від 23.11.2022.

Ухвалою від 24.11.2022 у справі № 920/1440/21 постановлено призначити судове засідання по суті у справі № 920/1440/21 на 21.12.2022, 12:00, за участі представника третьої особи у режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів у підсистемі відеоконференцзв`язку ЄСІТС за посиланням на офіційному веб-порталі "Судова влада України" https://vkz.court.gov.ua.

Представником першого відповідача подано до суду додаткові пояснення від 20.12.2022 б/н (вх. № 6096/22 від 21.12.2022), де останній проти позову заперечує, просить суд відмовити у його задоволенні та зазначає, що подані позивачем разом із клопотанням про поновлення строку для надання доказів від 25.10.2022 № 02.1-13/57084810 докази не стосуються предмету доказування, а тому не підлягають долученню до матеріалів цієї справи.

У судовому засіданні по суті 21.12.2022 судом постановлено протокольні ухвали, які відповідно до приписів частини п`ятої статті 233 ГПК України занесено до протоколу судового засідання, та відповідно до яких судом долучено до матеріалів цієї справи додаткові пояснення представника другого відповідача від 25.10.2022 б/н (вх. № 5087 від 26.10.2022), додаткові пояснення представника першого відповідача від 26.10.2022 б/н (вх. № 2702 від 27.10.2022), додаткові пояснення представника позивача від 17.11.2022 № 02.1-13/57084810 (вх. № 5525 від 16.11.2022) та додаткові пояснення представника першого відповідача від 20.12.2022 б/н (вх. № 6096/22 від 21.12.2022); судом задоволено клопотання представником першого відповідача про поновлення строку для подання додаткових доказів від 26.10.2022 б/н (вх. № 2702 від 27.10.2022) та долучено до матеріалів цієї справи відповідний доказ; судом задоволено клопотання представника позивача про поновлення строку для надання доказів та долучення до матеріалів справи додаткових доказів від 25.10.2022 № 02.1-13/57084810 (вх. № 2691 від 26.10.2022) та долучено до матеріалів цієї справи надані представником позивача докази; у судовому засіданні по суті оголошено перерву до 08.02.2023, 12:00 та визначено, що наступне судове засідання почнеться з вирішення клопотання про залишення позову без розгляду.

Судове засідання по суті, призначене на 08.02.2023, 12:00, не відбулось у зв`язку з оголошенням на території Сумської області повітряної тривоги у зв`язку із збройною агресією російської федерації проти України.

Ухвалою від 10.02.2023 у справі № 920/1440/21 суд постановив призначити судове засідання по суті у справі № 920/1440/21 на 09.03.2023, 10:00, за участі представника третьої особи у режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів у підсистемі відеоконференцзв`язку ЄСІТС за посиланням на офіційному веб-порталі "Судова влада України" https://vkz.court.gov.ua.

У судовому засіданні по суті 09.03.2023 судом оголошено перерву до 28.03.2023, 12:30.

Ухвалою від 09.03.2023 у справі № 920/1440/21 суд постановив відмовити у задоволенні клопотання представника другого відповідача - Акціонерного товариства "Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання - Інжиніринг" (40009, Сумська область, м. Суми, вул. Іллінська, буд. 13, ідентифікаційний код 00205618) від 27.10.2022 № 18-7/235 (вх. № 2704 від 27.10.2022) про залишення позову без розгляду; продовжити розгляд справи № 920/164/21 по суті, зазначивши правильне та актуальне найменування позивача - Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (40003, м. Суми, вул. Герасима Кондратьєва, буд. 28, ідентифікаційний код 43316700).

Ухвалою від 14.03.2023 у справі № 920/1440/21 суд постановив повідомити другого відповідача про дату, час і місце судового засідання по суті, призначеного на 28.03.2023, 12:30.

Водночас судове засідання по суті, призначене на 28.03.2023, 12:30, не відбулось у зв`язку з оголошенням на території Сумської області повітряної тривоги 28.03.2023 з 12:16 до 12:59 у зв`язку із збройною агресією російської федерації проти України.

Ухвалою від 20.04.2023 у справі № 920/1440/21 суд постановив призначити судове засідання по суті на 23.05.2023, 12:00, за участі представника третьої особи у режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів у підсистемі відеоконференцзв`язку ЄСІТС за посиланням на офіційному веб-порталі "Судова влада України" https://vkz.court.gov.ua.

19.05.2023 представником третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні першого відповідача - Акціонерного товариства "БАНК КРЕДИТ ДНІПРО" (01033, м. Київ, вул. Жилянська, буд. 32, ідентифікаційний код 14352406) надіслано до суду заяву про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду б/д, б/н (вх. № 1742 від 19.05.2023), де останній просить суд провести судове засідання, призначене на 23.05.2023, 12:00 за участі іншого представника третьої особи - Перепелиці Юлії Вікторівни ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , тел. НОМЕР_2 ) в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду.

Ухвалою від 22.05.2023 у справі № 920/1440/21 суд постановив задовольнити заяву представника третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні першого відповідача про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду б/д, б/н (вх. № 1742 від 19.05.2023); провести судове засідання по суті у справі № 920/1440/21 на 23.05.2023, 12:00 за участі представника третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні першого відповідача - Акціонерного товариства "БАНК КРЕДИТ ДНІПРО" (01033, м. Київ, вул. Жилянська, буд. 32, ідентифікаційний код 14352406) - Перепелиці Юлії Вікторівни (ІНФОРМАЦІЯ_2, тел. НОМЕР_2 ) у режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів у підсистемі відеоконференцзв`язку ЄСІТС за посиланням на офіційному веб-порталі "Судова влада України" https://vkz.court.gov.ua.

Представник позивача приймав участь у судовому засіданні по суті у приміщенні суду, позовні вимоги підтримав.

Представники відповідачів приймали участь у судовому засіданні по суті у приміщенні суду, проти позову заперечували.

Представник третьої особи приймав участь у судовому засіданні по суті у режимі відеоконференції, позовні вимоги підтримав.

Згідно зі статтею 194 ГПК України завданням розгляду справи по суті є розгляд та вирішення спору на підставі зібраних у підготовчому провадженні матеріалів, а також розподіл судових витрат.

Ураховуючи достатність часу, наданого учасникам справи для підготовки до судового засідання для розгляду даної справи по суті та подання витребуваних судом документів, приймаючи до уваги принципи змагальності та диспозитивної господарського процесу, закріплені пунктом 4 частини третьої статті 129 Конституції України, статтями 13, 14, 74 ГПК України, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, сторонам створені усі належні умови для надання доказів у справі та є підстави для розгляду справи по суті за наявними у ній матеріалами.

Судовий процес на виконання статті 222 ГПК України фіксувався за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Відповідно до статті 233 ГПК України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих учасниками справи.

У судовому засіданні по суті 23.05.2023 на підставі статті 240 ГПК України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Фактичні обставини, що встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.

У позовній заяві позивач зазначає, що станом на 01.07.2020 на виконанні у позивача з 30.08.2018 перебувало зведене виконавче провадження № 57084810 про стягнення заборгованості з першого відповідача на користь групи стягувачів, до складу якого входило 3649 виконавчих проваджень на суму 169 472 156,93 грн, згідно облікової картки зведеного виконавчого провадження. Така ж інформація міститься у Єдиному державному реєстрі боржників.

Під час примусового виконання державними виконавцями здійснювалися заходи примусового характеру з метою виявлення та звернення стягнення на кошти та майно боржника. Згідно інформації банківських установ кошти на рахунках першого відповідача відсутні.

Позивач зазначає, що після відчуження першим відповідачем оспорюваного майна у останнього відсутнє інше майно, за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов`язаннями перед стягувачами. Перший відповідач в порушення пункту 3 частини п`ятої статті 19 Закону України «Про виконавче провадження» не повідомив державному виконавцю з моменту відкриття виконавчого провадження про те, що у нього на балансі наявне майно, а саме не надав декларацію про майно, що є обов`язковою відповідно до вимог чинного законодавства.

Згідно із витягами про реєстрацію у Державному реєстрі обтяжень рухомого мана від 15.04.2019 № 59165255 та від 15.04.2016 № 20445363 у Державному реєстрі обтяжень рухомого мана зареєстровано арешт всього рухомого майна першого відповідача та заборонено його відчуження.

За період з 2018 року по 2021 рік з першого відповідача за рахунок реалізації його майна стягнуто на користь стягувачів по заробітній платі 45,3 млн грн. Кошти, що надходили на депозитний рахунок позивача, перераховувалися з дотриманням вимог статей 45, 46 Закону України «Про виконавче провадження».

Рішенням Сумського апеляційного суду від 24.02.2021 у справі № 592/13871/20 обмежено в праві виїзду за межі України керівника першого відповідача - Забіцького В.В.

З листів Державного підприємства «Український інститут інтелектуальної власності» (Укрпатент) від 22.09.2020 № Вих-13128/2020 та № Вих-13127/2020 позивач дізнався, що згідно договору від 01.07.2020 № 107/2000001 про передачу права на отримання знаку для товарів і послуг за заявками першим відповідачем за плату передано другому відповідачу право власності на знаки для товарів і послуг на підставі повідомлення Державного підприємства «Український інститут інтелектуальної власності» про державну реєстрацію: заявки на торгівельну марку () № m201922934 від 22.07.2019, заявки на торгівельну марку () №m201922936 від 22.07.2019 (далі - договір).

Згідно із пунктом 2.2 договору за передачу прав на знаки та права на отримання свідоцтв за заявками сплачується одноразова винагорода у розмірі 125 000,00 грн.

Згідно із пунктом 2.3 договору винагорода, передбачена пунктом 2.2 договору сплачується на розрахунковий рахунок у термін до 31.12.2020.

Пунктом 6.8 договору додатком № 1 до цього договору є Акт від 07.07.2020 приймання-передачі заявок на знаки для товарів та послуг до договору від 01.07.2020 № 107/2000001, за яким першим відповідачем передано, а другим відповідачем прийнято документацію на зображення знаків для товарів і послуг за заявками: № m201922934 від 22.07.2019 з переліком класів МКТП 6, 9, 11, 17, 37, 40, 42; № m201922936 від 22.07.2019 з переліком класів МКТП 6, 7, 9, 11, 17, 37, 40, 42.

Позивач зазначає, що згідно даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань станом на дату укладання договору від 01.07.2020 та на день сплати винагороди 31.12.2020 у АТ "СМНВО" (ідентифікаційний код 05747991) та АТ "СМНВО-Інжиніринг" (ідентифікаційний код 00205618) був один кінцевий бенефіціарний власник (контролер) - ОСОБА_2 , який для уникнення виконання зобов`язань перед 3 649 стягувачами виводить майно на інші свої підприємства, пов`язану та афілійовану з ним юридичну особу.

Згідно Витягів з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 20.12.2021 за кодом 50 станом на 01.07.2020 та від 20.12.2021 за кодом 31 станом на 31.12.2020 наявна інформація, щодо Акціонерне товариство «Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання», ідентифікаційний код юридичної особи 05747991, місцезнаходження юридичної особи: 40004, м. Суми, вул. Горького, буд. 58. Кінцевий бенефіціарний власник (контролер) - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , російська федерація, АДРЕСА_2 , відсоток частки статутного капіталу - 75,36, тип бенефіціарного володіння опосередковане; російське ООО «Профитпром», ИНН: , КПП: 770701001, ОКПО: 85678651, ОГРН: 575, 127006, м. Москва, вул. Дмитровка М., буд. 20, поверх 4, швейцарська «Torberg Beteiligungen AG» та кіпрські Growth Investments Limited» та «Stremvol Holdings Limited». Керівник юридичної особи - Забіцький Володимир Вікторович.

Згідно Витягів з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 20.12.2021 за кодом 46 станом на 01.07.2020 та від 20.12.2021 за кодом 6 станом на 31.12.2020 наявна інформація щодо Акціонерного товариства «Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання - Інжиніринг»: ідентифікаційний код юридичної особи 00205618, місцезнаходження юридичної особи, 40009, м. Суми, вул. Іллінська, б. 13. Кінцевий бенефіціарний власник (контролер) - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , російська федерація, АДРЕСА_2 , відсоток частки статутного капіталу - 67,92, тип бенефіціарного володіння опосередкований, російське ООО «Профитпром», ИНН: , КПП: 770701001, ОКПО: 85678651, ОГРН: 575, 127006, м. Москва, вул. Дмитровка М., буд. 20, поверх 4, швейцарська «Torberg Beteiligungen AG» та кіпрські Growth Investments Limited» та «Stremvol Holdings Limited». Керівник юридичної особи ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_3 , який є батьком кінцевого бенефіціарного власника (контролера) ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позивач у позові зазначає, що з аналізу договору від 01.07.2020 №107/2000001 про передачу права на отримання знаку для товарів і послуг за заявками можна дійти висновку, що договір укладений між афілійованими та пов`язаними особами, оскільки у них один і той же кінцевий бенефіціарний власник (контролер) - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , російська федерація, АДРЕСА_2 , а керівником набувача за договором є батько контролера відчужувача.

На час вчинення договору відносно першого відповідача здійснювались виконавчі дій по зведеному виконавчому провадженню № 57084810, об`єднаному у зведене виконавче провадження 30.08.2018, до складу якого входило 3 649 виконавчих проваджень на суму 169 472 156,93 грн. Договір укладений з тривалою відстрочкою платежу, що може свідчити про його недобросовісність та зловживання правами стосовно стягувачів, оскільки такий договір порушує майнові інтереси стягувачів і є направленим саме на недопущення звернення стягнення на майно боржника.

Позивач вважає, що боржник - AT «Сумське НВО» (перший відповідач у справі), передбачаючи негативні наслідки для себе у випадку виконання судових рішень, уклав оспорюваний правочин, у якому воля сторін не відповідала зовнішньому її прояву, їх дії вчинені на перехід права власності на товарні знаки з метою приховання майна від виконання судових рішень про стягнення грошових коштів з боржника, тому оспорюваний правочин є недійсним. Оспорюваний договір не направлений на реальне настання правових наслідків, а спрямований на встановлення перешкод у розпорядженні спірними товарними знаками. Тобто дії відповідачів свідчать про недобросовісну поведінку, спрямовану на позбавлення позивача в майбутньому звернути стягнення на товарні знаки для задоволення вимог стягувачів у зведеному виконавчому провадженні.

Посилаючись на вимоги чинного законодавства та судову практику, позивач вважає, що зазначений правочин має ознаки фраудаторного, оскільки укладений між афілійованими юридичними особами та спрямований на ухилення боржника (першого відповідача) від задоволення вимог кредиторів (стягувачів у виконавчому провадженні № 57084810).

Матеріалами справи підтверджено й сторонами не заперечується, що 01.07.2020 між АТ «Сумське НВО» та АТ «СМНВО - Інжиніринг» укладено договір № 107/2000001 про передачу права на отримання знаку для товарів і послуг за заявками, відповідно до вимог якого АТ «Сумське НВО» (Заявник) передав АТ «СМНВО - Інжиніринг» (Новий заявник) право отримання свідоцтв за заявками на торгівельну марку № m201922934 від 22.07.2019 та № m201922936 від 22.07.2019.

Відповідачі заперечують проти позовних вимог, вважають їх необгрунтованими, оскільки оспорюваний позивачем договір не відповідає ознакам фраудаторного правочину та з огляду на обрання позивачем неефективного способу захисту.

Оцінка суду, висновки суду та законодавство, що підлягає застосуванню.

Відповідно до частини першої статті 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених Господарським кодексом України, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Статтею 174 ГК України визначено, що підставою виникнення господарських зобов`язань зокрема є господарські договори та інші угоди, передбачені законом, а також угоди, не передбачених законом, але такі, які йому не суперечать.

Відповідно до вимог частини першої статті 175 ГК України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Згідно статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Відповідно до частин першої - п`ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним

Згідно із частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 ЦК України).

Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Отже основними ознаками фіктивного правочину є введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання такого договору недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 16.10.2020 у справі № 910/12787/17 викладено правовий висновок, що особа, яка звертається до суду з позовом про визнання недійсним договору (чи його окремих положень), повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів, а саме: має довести, що її права та законні інтереси як заінтересованої особи безпосередньо порушені оспорюваним договором і в результаті визнання його (чи його окремих положень) недійсним майнові права заінтересованої особи буде захищено та відновлено.

Реалізуючи право на судовий захист і звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним правочину, стороною якого не є, позивач зобов`язаний довести (підтвердити) в установленому законом порядку, яким чином оспорюваний ним договір порушує (зачіпає) його права та законні інтереси, а суд, у свою чергу, - перевірити доводи та докази, якими позивач обґрунтовує такі свої вимоги, і в залежності від встановленого вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту позивача. Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин.

Як неодноразово наголошував Верховний Суд України (постанови від 01.06.2016 у справі № 920/1771/14, від 30.11.2016 у справі № 910/31110/15), під час вирішення спору про визнання недійсним оспорюваного правочину потрібно застосовувати загальні положення статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину і має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце».

Отже у справах про оспорювання договору за позовом особи, яка не є його стороною, спершу потрібно встановити, яким чином договір порушує (зачіпає) її права та законні інтереси.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно із частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині.

Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Цивільно-правовий договір не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення.

Боржник, який відчужує майно після пред`явлення до нього позову про стягнення заборгованості, або виникнення у нього обов`язку зі сплати боргу, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки уклав договір, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.

Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України).

Аналогічних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03.07.2019 у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19).

Дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору.

До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент, з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника.

Судом установлено, що зміст договору, укладеного відповідачами у справі, не суперечить нормам Цивільного кодексу України та іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави чи суспільства, його моральним засадам з огялу на наступне.

Зокрема, АТ «Сумське НВО» та АТ «СМНВО - Інжиніринг» мали необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення сторін правочину було вільним і відповідало їх внутрішній волі. Договір було укладено у формі, встановленій законом (простій письмовій формі). Договір був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Сторонами не заперечується той факт, що АТ «Сумське НВО» знаходиться у скрутному фінансовому стані.

Даним підприємством дійсно було ухвалено рішення про продаж активів, які можливо відчужити без істотної шкоди для виробництва.

Одним з таких активів було право на отримання знаків для товарів і послуг, яке було відчужено за договором, з огляду на те, що АТ «СМНВО - Інжиніринг» зайняв ринкову нішу випуску товарів, які раніше випускалися АТ «Сумське НВО».

Інші підприємства не спеціалізуються на випуску тотожної продукції, позивачем не доведено, що жодне інше підприємство було б зацікавлене у купівлі права на товарні знаки, які на ринку відповідних послуг асоціюються саме з сумськими машинобудівниками.

Тому твердження позивача, що продаж товарних знаків першим відповідачем було здійснено саме другому відповідачу через те, що обидва підприємства мають одного бенефіціарного власника не приймаються судом до уваги.

АТ «СМНВО - Інжиніринг» здійснено зарахування зустрічних однорідних вимог за договором. Відсутність заборгованості АТ «СМНВО - Інжиніринг» перед «АТ «Сумське НВО» за договором № 107/2000001 від 01.07.2020 підтверджується Актом звірки розрахунків за період з 01.01.2021 по 31.12.2021.

Заборгованість за вказаним договором у такому випадку вже не існувала до подання позову у цій справі.

Позивач у позові зазначає, що 15.04.2019 до Державного реєстру обтяжень рухомого майна було внесено запис про арешт усього рухомого майна першого відповідача, що свідчить про незаконність продажу також з підстав арешту предмету правочину.

Порядок накладення арештів на майно в межах виконавчого провадження визначається статтею 56 Закону України «Про виконавче провадження».

Згідно з частиною 2 статті 56 Закону України «Про виконавче провадження» арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника. Арешт на рухоме майно, що не підлягає державній реєстрації, накладається виконавцем лише після проведення його опису.

Пункт 10 розділу VIII Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 № 512/5, передбачає, що після виявлення майна (коштів) боржника виконавець проводить опис та арешт цього майна (коштів), про що виносить постанову. У постанові про опис та арешт майна (коштів) боржника, зокрема, повинні бути вказані назва кожного внесеного в постанову предмета і його відмінні ознаки (вага, метраж, розмір, форма, вид, колір, товарний знак, проби, виробнича марка, дата випуску, ступінь зносу тощо).

Підпункт 3 пункту 7 «Порядку ведення Державного реєстру обтяжень рухомого майна», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 5 липня 2004 року № 830, зобов`язує обтяжувача зазначити у заяві про виникнення обтяження опис рухомого майна, що є предметом обтяження, достатній для його ідентифікації.

Таким чином Закон України «Про виконавче провадження», Інструкція з організації примусового виконання рішень та Порядок ведення Державного реєстру обтяжень рухомого майна передбачають можливість опису та арешту виключно індивідуально визначеного майна.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Вищого господарського суду України від 26.10.2017 у справі № 910/1962/16, у якій зазначено, що як при накладенні арешту без проведення його опису, так і при накладенні арешту із застосуванням попередньої процедури опису майна, предметом арешту може бути тільки індивідуально визначене майно.

Указаним нормам Закону України «Про виконавче провадження» кореспондує стаття 7 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», якою встановлено, що у правочині, на підставі якого або у зв`язку з яким виникає обтяження, повинен визначатись опис предмета обтяження. У разі відсутності опису предмета обтяження чи якщо існуючий опис не дозволяє ідентифікувати предмет обтяження, таке обтяження є недійсним. Якщо предметом обтяження є окремий об`єкт, його опис надається за індивідуальними ознаками. Якщо предметом обтяження є сукупність об`єктів рухомого майна, його опис також може надаватися за родовими ознаками. В обох випадках опис предмета обтяження повинен дозволяти ідентифікувати рухоме майно як предмет обтяження.

У витязі про реєстрацію в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна № 59165255 від 15.04.2019, доданому до позовної заяви, у графі «об`єкт обтяження» вказано: невизначене майно, все рухоме майно.

Вказане формулювання опису предмета обтяження не дозволяє ідентифікувати предмет обтяження. Тож позивачем не надано доказів того, що станом на дату укладання договору, тобто 01.07.2020, у Державному реєстрі обтяжень рухомого майна містилися обтяження щодо такого активу як права на отримання знаку для товарів і послуг за заявками на торгівельну марку №від 22.07.2019 та № m201922936 від 22.07.2019 (відчуження яких є предметом позову у даній справі).

Ураховуючи викладене, перший відповідач не мав об`єктивних перепон для укладання з другим відповідачем оспорюваного договору.

Щодо доводів позивача про те, що договір було вчинено на шкоду кредиторам, а тому він є фраудаторним правочином, суд вважає за необхідне зазначити таке.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 24.07.2019 у справі № 405/1820/17, посилання на яку наводиться позивачем у позовній заяві, вирішуючи питання про наявність підстав для визнання недійсним правочину внаслідок укладення договору, зміст якого суперечить ЦК України, Верховний Суд врахував, що:

1) відповідач відчужив майно після пред`явлення до нього позову про стягнення заборгованості;

2) майно відчужене на підставі безвідплатного договору;

3) майно відчужене на користь близького родича;

4) після відчуження спірного майна у відповідача відсутнє інше майно, за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором.

На думку суду, вищезазначеним ознакам фраудаторного правочину оспорюваний у даній справі договір не відповідає з огляду на таке.

Оспорюваний договір є відплатним. Так, у відповідності до пункту 2.2 договору, за передачу заявником прав на знаки та права на отримання свідоцтв за заявками за цим договором новий заявник сплачує Заявнику одноразову винагороду у розмірі 125 000 грн.

Товарні знаки було відчужено за ринкову ціну.

У АТ «Сумське НВО» наявне інше майно, за рахунок якого можуть бути задоволені інтереси стягувачів.

У відповідності до практики Верховного Суду, обов`язковою умовою визнання правочину фраудаторним є відсутність у сторони правочину, що здійснює відчуження, іншого майна, за рахунок якого може бути задоволено вимоги кредиторів.

Разом з тим позивачем не надано належних доказів того, що у першого відповідача відсутнє інше майно, за рахунок якого можуть бути задоволені вимоги кредиторів АТ «Сумське НВО» в межах зведеного виконавчого провадження № 57084810.

До матеріалів позову позивачем додано докази наявності у АТ «Сумське НВО» переліку майна, яке реалізовувалось позивачем на відкритих торгах ДП «Сетам», як до, так і після укладення договору між відповідачами.

Також у першого відповідача було у наявності інше майно, на яке могло бути накладене стягнення, та яке було реалізоване ДП «Сетам» вже після укладення спірного договору, зокрема:

1) Автогідравлічний підйомник ВС 22-01 на базі ЗІЛ 432921, 2007 р. в., реєстраційний номер НОМЕР_3 , шасі № НОМЕР_4 (ІНФОРМАЦІЯ_4);

2) Вантажний транспортний засіб КРАЗ 65055 (самосвал-С), реєстраційний номер НОМЕР_5 , колір сірий, 2007 року випуску, шасі № НОМЕР_6 (ІНФОРМАЦІЯ_5);

3) Спеціалізована техніка автокран 10-20т-С КС 3577 А на базі МАЗ, колір синій, реєстраційний номер НОМЕР_7 , 1993 р.в., №шасі НОМЕР_8 (ІНФОРМАЦІЯ_6).

Ураховуючи викладене, суд дійшов висновку, що договір № 107/2000001 від 01.07.2020 про передачу права на отримання знаку для товарів і послуг за заявками, укладений між АТ «Сумське НВО» та АТ «СМНВО - Інжиніринг», не відповідає всій сукупності ознак фраудаторного правочину.

Крім вищезазначеного, суд враховує, що предметом позову у справі № 920/1440/21 є визнання недійсним договору № 107/2000001 від 01.07.2020 про передачу не знаків на товари та послуги, а лише права на їх реєстрацію за заявками, зареєстрованими у Державному підприємстві «Український інститут інтелектуальної власності» на підставі повідомлення про державну реєстрацію: заявки на торгівельну марку №від 22.07.2019, заявки на торгівельну марку № m201922936 від 22.07.2019. При цьому позивач просить повернути саме знаки на товари та послуги, а не відповідні права першому відповідачу.

Судом установлено, що АТ «Сумське НВО», прийнявши рішення про реєстрацію в установленому порядку торгових марок, звернулось до Державного підприємства «Український інститут інтелектуальної власності» з відповідними заявками.

Разом з тим, ще до моменту закінчення реєстраційних процедур, шляхом укладання Договору, АТ «Сумське НВО» відчужило АТ «СМНВО - Інжиніринг» право на отримання знаків для товарів і послуг (торгових марок), і вже АТ «СМНВО - Інжиніринг» стало першим власником знаків для товарів і послуг (опис яких міститься в заявах №та № m201922936 від 22.07.2019).

Основним нормативно-правовим актом, що регулює процедуру оформлення заявок на торгові марки, є Правила складання, подання та розгляду заявки на видачу свідоцтва України на знак для товарів і послуг, затвердженими наказом Держпатенту України від 28 липня 1995 р. № 116 (далі - Правила).

Згідно із пунктом 3.3.8 Правил, відомості про зміну заявника внаслідок передачі права на одержання свідоцтва за заявкою (далі - передача права) вносяться в матеріали заявки за заявою заявника.

Вказаним пунктом Правил також передбачено, що до відповідної заяви додаються:

- договір про передачу права або нотаріально засвідчений витяг з документа, який містить відомості щодо факту передачі права;

- документ про сплату встановленого збору;

- довіреність на ведення справ від правонаступника представнику, якщо такий призначається.

Договір повинен містити:

- зазначення передачі права на одержання свідоцтва за заявкою від заявника іншій особі;

- повне ім`я або найменування особи, якій передаються права і її адреса, зазначені відповідно до пункту 2.1.8 Правил.

У відповідності до пункту 3.3.9 Правил, у разі дотримання вимог, встановлених пунктом 3.3.8, в матеріали заявки вноситься зміна заявника, про що заявник та його правонаступник повідомляються протягом місяця від дати надходження заяви про передачу права до Відомства. Датою передачі права на заявку вважається дата відправлення заявнику та його правонаступнику повідомлення про внесення зміни заявника в матеріали заявки.

Тож враховуючи викладені положення пунктів 3.3.8 та 3.3.9 Правил, до моменту отримання свідоцтва на знаки на товари та послуги предметом відчуження виступає саме право заявника на одержання свідоцтва за заявкою, а не право на торгову марку.

Згідно Свідоцтва на торговельну марку №303794 від 18.08.2021 власником торговельної марки є АТ «СМНВО - Інжиніринг». Також з 05.01.2022 АТ «СМНВО - Інжиніринг» є власником другої торговельної марки.

Право на отримання знаків для товарів і послуг, передача якого було предметом договору, в повному обсязі було реалізовано саме другим відповідачем -АТ «СМНВО-Інжиніринг» в процесі отримання відповідних знаків.

Посилання позивача на те, що перший відповідач - АТ «Сумське НВО» вже використовувало торговельні марки, зареєстровані за заявами № m201922934 та № m201922936, до звернення до ДП «Укрпатент», а при поданні заявок лише продовжувало строк їх дії, не відповідає дійсності, та суперечить положенням чинного законодавства.

Частина третя статті 5 Закону України «Про охорону прав на знаки для товарів і послуг» передбачає, що набуття права на торговельну марку засвідчується свідоцтвом. Строк дії свідоцтва становить 10 років від дати подання заявки до НОІВ і продовжується НОІВ за клопотанням власника свідоцтва щоразу на 10 років, за умови сплати збору в порядку, встановленому пунктом 2 статті 18 цього Закону.

Таким чином у разі закінчення строку дії свідоцтва на торгівельну марку, будь-які майнові права власника на торгівельну марку припиняються, окрім випадку, якщо строк дії відповідного свідоцтва було подовжено у встановленому законом порядку за клопотанням власника.

АТ «Сумське НВО» не зверталося до ДП «Укрпатент» із заявою про подовження строку дії існуючих свідоцтв на торгівельні марки в порядку статті 18 Закону, а зверталося до відповідної установи із заявками на отримання нових знаків на товари та послуги на підставі статті 7 Закону, що є абсолютно різними правовими процедурами.

Відтак предметом договору між АТ «Сумське НВО» та АТ «СМНВО-Інжиніринг» була передача саме права на отримання нових знаків на товари та послуги, що ще не були зареєстровані станом на дату укладання договору, а не передача прав власності на вже існуючі торгівельні марки.

Ураховуючи предмет позову, навіть у разі визнання договору недійсним, повернути торговельні марки у власність АТ «Сумське НВО» неможливо, оскільки останнє лише почало процедуру відповідного їх оформлення. Першим зареєстрованим власником торговельних марок стало саме АТ «СМНВО - Інжиніринг».

Відтак позивачем обрано спосіб захисту своїх прав, який не призведе до їх поновлення, а отже - є неналежним.

Судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту.

Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на необхідність дотримання принципу процесуальної економії, відповідно до якого ефективність позовної вимоги треба оцінювати залежно від того, чи призведе її задоволення до реального захисту права чи інтересу позивача без необхідності повторного, додаткового звернення до суду. Судовий захист має бути таким, щоби в одному процесі вирішити спір і не залишати потреби у вжитті додаткових засобів захисту (зокрема, постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі № 910/3009/18 (пункт 63), від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19 (пункт 6.13), від 26.01.2021 у справі № 522/1528/15-ц (пункти 71 і 82), від 02.02.2021 у справі № 925/642/19 (пункт 50), від 06.04.2021 у справі № 910/10011/19 (пункт 94)).

Отже судове рішення про визнання недійсним договору № 107/2000001 від 01.07.2020 про передачу права на отримання знаку для товарів і послуг за заявками №та №від 22.07.2019 не стане підставою для автоматичного повернення першому відповідачу таких знаків та потребуватиме вчинення ним усієї сукупності відповідних реєстраційних дій щодо реєстрації торговельних марок за АТ «Сумське НВО», в той час як вони вже зареєстровані за АТ «СМНВО - Інжиніринг», тому відповідна позовна вимога не відповідає ефективному способу захисту прав та інтересів у цих правовідносинах.

Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові (пункт 52 постанови Великої Палати Верховного Суду від 02.02.2021 у справі N 925/642/19).

З огляду на викладене, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Частиною третьою статті 2 ГПК України визначено, що основними засадами (принципами) господарського судочинства, зокрема є: верховенство права; рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; змагальність сторін; диспозитивність; пропорційність; обов`язковість судового рішення; розумність строків розгляду справи судом; відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Відповідно до частини першої, третьої статті 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до частини першої статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставини, які мають значення для вирішення справи.

Згідно частин першої, третьої статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Статтею 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Частиною першою статті 77 ГПК України передбачено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

У відповідності до статті 78 ГПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (стаття 79 ГПК України).

Зазначені вище норми процесуального закону спрямовані на реалізацію статті 13 ГПК України. Згідно з положеннями цієї статті судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до частини п`ятої статті 236 ГПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів сторін та їх відображення у судовому рішенні, суд спирається на висновки, яких дійшов Європейський суд з прав людини у рішенні від 18.07.2006 у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Поряд з цим, за змістом пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень та висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішеннях у справах "Трофимчук проти України", "Серявін та інші проти України" обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент на підтримку кожної підстави. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Судом були досліджені всі документи, які надані сторонами у справі, аргументи сторін та надана їм правова оцінка. Стосовно інших доводів сторін, які детально не зазначені в рішенні, то вони не підлягають врахуванню, оскільки суперечать встановленим судом фактичним обставинам справи та не стосуються предмета доказування по даній справі.

Стосовно розподілу судових витрат суд зазначає таке.

Статтею 123 ГПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до статті 129 ГПК України судовий збір покладається: 1) у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін; 2) у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Судовий збір, від сплати якого позивач у встановленому порядку звільнений, стягується з відповідача в дохід бюджету пропорційно розміру задоволених вимог, якщо відповідач не звільнений від сплати судового збору. Якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судового збору, судовий збір, сплачений відповідачем, компенсується за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до вимог статті 129 ГПК України судові витрати покладаються на позивача у зв`язку з відмовою в задоволенні його позовних вимог.

Керуючись статтями 123, 129, 232, 231, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

1. Відмовити у задоволенні позову.

Згідно із частинами першою, другою статті 241 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до частини першої статті 256 та статті 257 ГПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: 1) рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду;2) ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом десяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 261 цього Кодексу.

Суд звертає увагу учасників справи, що відповідно до частини сьомої статті 6 ГПК України особам, які зареєстрували офіційні електронні адреси в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі, суд вручає будь-які документи у справах, в яких такі особи беруть участь, виключно в електронній формі шляхом їх направлення на офіційні електронні адреси таких осіб, що не позбавляє їх права отримати копію судового рішення у паперовій формі за окремою заявою.

Повний текст рішення складено та підписано суддею 02 червня 2023 року.

Суддя Ю.А. Джепа