РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

28.04.2023Справа № 910/714/22
Господарський суд міста Києва у складі судді Васильченко Т.В., за участю секретаря судового засідання Крисько О.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження матеріали справи №910/714/22

За позовом Приватного підприємства "Транс Логістик"

до Приватного акціонерного товариства "Українська пожежно-страхова компанія"

про стягнення 21985,52 грн

та за зустрічним позовом Приватного акціонерного товариства "Українська пожежно-страхова компанія"

до Приватного підприємства "Транс Логістик"

про визнання договору добровільного страхування наземного транспорту недійсним в частині

Представники учасників справи:

від позивача (відповідач за зустрічним позовом): Денисенко В.М.;

від відповідача (позивач за зустрічним позовом): Чурсін О. В.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Приватне підприємство "Транс Логістик" (далі - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва із позовною заявою до Приватного акціонерного товариства "Українська пожежно-страхова компанія" (далі - відповідач) про стягнення 21985,52 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач не здійснив своєчасної виплати страхового відшкодування за договором добровільного страхування наземного транспорту №078999/920/190001043 від 16.07.2019 року внаслідок настання страхової події - дорожньо-транспортної пригоди (надалі - ДТП), у зв`язку з чим позивачем заявлено до стягнення інфляційні втрати у розмірі 11283,10 грн, 3% річних у розмірі 3412,39 грн та пеню у розмірі 7290,03 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 24.01.2022 відкрито провадження у справі №910/714/22 та постановлено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

14.02.2022 року через відділ діловодства суду надійшла зустрічна позовна заява Приватного акціонерного товариства "Українська пожежно-страхова компанія" (далі - позивач за зустрічним позовом) до Приватного підприємства "Транс Логістик" (далі - відповідач за зустрічним позовом) про визнання договору добровільного страхування наземного транспорту недійсним в частині.

Зустрічні позовні вимоги обґрунтовані тим, що невиконання відповідачем (позивачем за первісним позовом) обов`язків, передбачених Правилами добровільного страхування наземного транспорту, та внаслідок цього не складення акту огляду транспортного засобу MAN TGM 12.250, державний номер НОМЕР_1 , свідчить про невідповідність укладеного сторонами договору добровільного страхування наземного транспорту №078999/920/190001043 від 16.07.2019 року вимогам статей 6, 16 Закону України "Про страхування", у зв`язку з чим підлягає визнанню недійсним договір в частині страхування транспортного засобу MAN TGM 12.250, державний номер НОМЕР_1 .

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 25.05.2022 прийнято зустрічний позов Приватного акціонерного товариства "Українська пожежно-страхова компанія" до Приватного підприємства "Транс Логістик" про визнання частково договору добровільного страхування наземного транспорту недійсним до розгляду з первісним позовом у справі №910/714/22, вимоги за зустрічним позовом об`єднано в одне провадження з первісним позовом, ухвалено здійснювати розгляд справи №910/714/22 за правилами загального позовного провадження починаючи зі стадії відкриття провадження у справі та призначено підготовче засідання у справі.

23.06.2022 року через відділ діловодства суду від приватного підприємства «Транс Логістик» надійшов відзив на зустрічну позовну заяву, відповідно до якого відповідач за зустрічним позовом просить в задоволенні зустрічних позовних вимог про визнання договору добровільного страхування наземного транспорту в частині страхування транспортного засобу MAN TGM 12.250, державний номер НОМЕР_1 відмовити повністю, з підстав того, що ПАТ «Українська пожежно-страхова компанія» подаючи зустрічний позов у даній справі, фактично намагається переглянути висновки Верховного Суду, викладені в постанові від 30.11.2021 року у справі №910/4224/21, якими встановлено обставини з приводу виконання сторонами умов спірного договору.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 22.07.2022 року продовжено строк підготовчого провадження на 30 днів та призначено підготовче засідання у справі на 03.08.2022.

29.07.2022 року через відділ діловодства суду від ПАТ «Українська пожежно-страхова компанія» надійшли додаткові пояснення до зустрічної позовної заяви, в яких наголошує на тому, що однією з головних умов укладення такого виду договорів є обов`язкове проведення перед або під час страхування огляду ТЗ, який передається у страхування, втім вона виконана не була і відповідачем за зустрічним позовом не надано жодного належного та допустимого доказу на спростування факту укладення договору страхування із порушенням порядку та умов, передбачених Правилами страхування, та як наслідок не відповідності вимогам закону, а визначення страхової суми не є доказом проведення огляду спірного ТЗ. Відтак, вважає, що невідповідність договору статтям 6, 16, 21 Закону України «Про страхування» за умови недобросовісності дій однієї із сторін (страхувальника), які полягали у невиконанні обов`язків, передбачених Правилами страхування з надання ТЗ для огляду, та не надання всієї необхідної інформації щодо об`єкту страхування перед укладенням договору, за результатами яких іншій стороні (страховику) завдано матеріальної шкоди дає підстави для визнання укладеного договору в частині страхування спірного ТЗ недійсним.

Також 29.07.2022 через відділ діловодства суду надійшли пояснення (заперечення) на позов в частині стягнення пені, інфляційних втрат та 3% річних, в яких зазначає про відсутність підстав для їх стягнення у зв`язку з невідповідністю договору в момент його укладення (вчинення) вимогам статей 6, 16 Закону України «Про страхування».

У судовому засіданні 03.08.2022 суд, у відповідності до частини 4, 5 статті 233 ГПК України, постановив ухвалу, яка занесена до протоколу судового засідання, про відкладення підготовчого засідання на 30.08.2022.

11.08.2022 року через відділ діловодства суду від ПАТ «Українська пожежно-страхова компанія» надійшла відповідь на відзив на зустрічну позовну заяву, відповідно до якої позивач за зустрічним позовом вказує про те, що правові висновки щодо застосування норм права у справі №910/4224/21 не можуть мати преюдиційного значення при розгляді даного позову про визнання договору страхування частково недійсним, оскільки доказова база та правовідносини сторін у справі №910/4224/21 та у даній справі №910/714/22 різні. Крім того, зауважує на тому, що відповідачем за зустрічним позовом не доведено обставин на спростування доводів позивача за зустрічним позовом в частині укладання договору страхування не у відповідності до Правил страхування та як наслідок його невідповідності вимогам статей 6, 16 Закону України «Про страхування». При цьому, вказує на те, що страхувальник завідомо поставив страховика у невигідне становище, не надавши при укладанні договору страхування всієї необхідної інформації про об`єкт страхування, яка є необхідною для оцінки ризику страховика, що свідчить про невиконання відповідачем за зустрічним позовом вимог статті 21 Закону України «Про страхування» та про навмисні дії страхувальника на завдання матеріальної шкоди страховику.

Також, 11.08.2022 року через відділ діловодства суду від ПАТ «Українська пожежно-страхова компанія» надійшов відзив на позов про стягнення пені, інфляційних збитків та відсотків річних, за змістом якого відповідач за первісним позовом вказує на те, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання грошового зобов`язання за період з 23.12.2020 року по 05.01.2022 року є неправомірним, оскільки у зв`язку з невиконанням страхувальником умов пункту 13.1.1 договору щодо надання всіх необхідних документів для складання страховиком страхового акту на виплату страхового відшкодування, обов`язок для проведення такої виплати відповідно до пунктів 11.4.9, 11.4.11 договору страхування не настав. Відтак, на думку відповідача за зустрічним позов, прострочення страхової компанії, у даному випадку, настало з дати отримання останньою постанови Верховного Суду від 30.11.2021 у справі №910/4224/21, якою встановлений обов`язок страховика здійснити страхову виплату, а саме з 13.12.2021 року.

26.08.2022 року через відділ діловодства суду надійшла відповідь на відзив на позовну заяву про стягнення пені, інфляції та процентів річних, в якій позивач за первісним позовом вказує на безпідставність доводів страховика щодо неотримання останнім всіх необхідних документів, визначених у розділі 13 договору страхування, адже надана відповідачем за первісним позовом відповідь про відмову у виплаті страхового відшкодування свідчить про наявність у страхової компанії відповідних документів.

Судове засідання, призначене на 30.08.2022 року, не відбулось у зв`язку з перебуванням судді Васильченко Т.В. на лікарняному.

08.09.2022 року від представника Приватного підприємства «Транс Логістик» надійшла заява про розподіл судових витрат, пов`язаних з наданням послуг правової (правничої) допомоги з доказами її надсилання на адресу відповідача за первісним позовом, відповідно до якої позивач за первісним позовом просить суд стягнути з ПАТ «УПСК» на користь ПП «Транс Логістик» вартість послуг, пов`язаних з наданням правової допомоги у розмірі 8000,00 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 12.09.2022 призначено підготовче засідання у справі на 13.10.2022.

Підготовче засідання, призначене на 13.10.2022, не відбулось у зв`язку з перебуванням судді Васильченко Т.В. у відпустці.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 05.12.2022 призначено підготовче засідання у справі на 16.12.2022.

У судовому засіданні 16.12.2022 суд, у відповідності до частини 4, 5 статті 233 ГПК України, постановив ухвалу, яка занесена до протоколу судового засідання, про відкладення підготовчого засідання.

28.12.2022 року через відділ діловодства суду від ПП «Транс Логістик» надійшли додаткові пояснення у справі, відповідно до яких останній зазначає про те, що на його думку, при складання ПАТ «Українська пожежно-страхова компанія» листа-відмови у виплаті страхового відшкодування №1959 від 22.12.2020 року відповідачем за первісним позовом було допущено описку стосовно дати такого листа, але дану обставину має уточнити саме відповідач за первісним позовом.

Судове засідання, призначене на 26.01.2023, не відбулось у зв`язку з тривалою повітряною тривогою.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 26.01.2023 призначено підготовче засідання у справі на 02.02.2023 року.

У судовому засіданні 02.02.2023 суд, у відповідності до частини 4, 5 статті 233 ГПК України, постановив ухвалу, яка занесена до протоколу судового засідання, про відкладення підготовчого засідання на 14.02.2023.

10.02.2023 року через відділ діловодства суду від ПП «Транс Логістик» надійшли додаткові пояснення у справі, відповідно до яких позивач за первісним позовом зазначає про те, що починаючи з дати дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 30.12.2020 року, ПП «Транс Логістик» не отримував від ПАТ «УПСК» будь-яких повідомлень про відмову у виплаті страхового відшкодування, а тому позивач за первісним позовом не може надати суду оригінал листа-відмови №1959 від 22.12.2020 року.

При цьому, ПП «Транс Логістик» подало клопотання про витребування матеріалів справи №910/4224/21 для огляду наявного в даній справі листа-відмови у виплаті страхового відшкодування.

У судовому засіданні 24.03.2023 суд, у відповідності до частини 4, 5 статті 233 ГПК України, постановив ухвалу, яка занесена до протоколу судового засідання, про відмову в задоволенні клопотання про витребування матеріалів справи №910/4224/21, зобов`язання відповідача за первісним позовом надати до суду копію страхової справи у повному обсязі та відкладення підготовчого засідання у зв`язку з цим на 13.04.2023.

31.03.2023 року ПАТ «Українська пожежно-страхова компанія» надано до матеріалів справи копію страхової справи за договором добровільного страхування наземного транспорту №078999/920/190001043 в частині страхування транспортного засобу MAN TGM 12.250, державний номер НОМЕР_1 , яку судом залучено до матеріалів справи.

У судовому засіданні 13.04.2023, виходячи з того, що судом здійснено усі необхідні та достатні дії для забезпечення правильного і своєчасного розгляду справи по суті, суд, у відповідності до частини 4, 5 статті 233 Господарського процесуального кодексу України, постановив ухвалу, яка занесена до протоколу судового засідання, про закриття підготовчого провадження у справі та призначення справи для розгляду по суті на 25.04.2023.

У судовому засіданні 25.04.2023 у відповідності до приписів статті 216 Господарського процесуального кодексу України була оголошена перерва до 28.04.2023.

У судовому засіданні 28.04.2023 представник позивача за первісним позовом первісні позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити, проти задоволення зустрічних позовних вимог заперечив, в свою чергу, представник відповідача за первісним позовом зустрічні позовні вимоги підтримав, просив задовольнити, проти задоволення первісних позовних вимог заперечив.

На виконання вимог ст. 223 Господарського процесуального кодексу України складено протоколи судових засідань, які долучено до матеріалів справи.

Відповідно до ст. 219 ГПК України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами.

У судовому засіданні 28.04.2023 відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

16.07.2019 року між Приватним акціонерним товариством "Українська пожежно-страхова компанія" (страховик) та Приватним підприємством "Транс Логістик" (страхувальник) укладено договір добровільного страхування наземного транспорту №078999/920/190001043 (далі - договір страхування), в редакції протоколу розбіжностей (додаток №2 до договору страхування), предметом якого є майнові інтереси, що не суперечать закону, пов`язані з володінням, користуванням і розпорядженням, визначеним у частині 1 договору наземним транспортним засобом (надалі - ТЗ), та стаціонарно встановленим на ньому додатковим обладнанням (надалі - ДО).

08.04.2020 року додатком №32 до договору страхування додатково застраховано майнові інтереси позивача щодо володіння, користування і розпорядженням стосовно 19-ти транспортних засобів, в тому числі, щодо транспортного засобу MAN TGM 12.250, державний номер НОМЕР_1 . Страхова сума становить 1 500 000,00 грн. Період дії договору страхування для застрахованого транспортного засобу MAN TGM 12.250, державний номер НОМЕР_1 становить з 11.04.2020 року по 10.04.2021 року.

Відповідно до пункту 4.1.1 договору страхування, в редакції протоколу розбіжностей, одним із ризиків, які є предметом страхування за договором страхування, є пошкодження ТЗ або ДО внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

Як вбачається з матеріалів справи та згідно з постановою Макарівського районного суду Київської області від 27.01.2021 року у справі №370/86/21, 30 грудня 2020 року відбулась ДТП за участю транспортного засобу MAN TGM 12.250, державний номер НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_1 та припаркованого транспортного засобу MAN TGM 12.250, державний номер НОМЕР_1 . В результаті дорожньо-транспортної пригоди обидва автомобілі отримали механічні пошкодження з матеріальними збитками. Вказаною постановою суду водія ОСОБА_1 , який керував транспортним засобом MAN TGM 12.250, державний номер НОМЕР_2 , визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП.

Відповідно до пункту 12.1.8 договору страхування, в редакції протоколу узгодження розбіжностей, при виникненні події, що може бути кваліфікована як страховий випадок, у зв`язку з якою страхувальник/вигодонабувач звертається до страховика з вимогою про виплату страхового відшкодування, страхувальник/вигодонабувач або його довірені особи/водій зобов`язаний, зокрема, письмово подати страховику заяву про настання страхового випадку не пізніше 3 (трьох) робочих днів з моменту як страхувальник/вигодонабувач або його довірені особи/водій довідався або повинен був довідатись про випадок, якщо такий випадок відбувся на території України, а якщо випадок відбувся за межами України, то з моменту як страхувальник/вигодонабувач або його довірені особи/водій повернувся в Україну.

30.12.2020 року представник ПП «Транс Логістик» звернувся з письмовою заявою до ПАТ «Українська пожежно-страхова компанія» про настання страхового випадку із застрахованим автомобілем MAN TGM 12.250, державний номер НОМЕР_1 .

Відповідно до пункту 13.1.1 договору страхування при настанні страхового випадку за будь-яким ризиком страхувальник зобов`язаний надати страховику, зокрема, документи, що підтверджують вартість відновлювального ремонту, необхідного для відновлення пошкодженого застрахованого ТЗ та/або ДО, а саме: документи ремонтних підприємств (наряд - замовлення, калькуляція, рахунки), де буде здійснено відновлювальний ремонт ТЗ, із зазначенням переліку відновлювальних робіт, їх вартість, вартість деталей, що змінюються, і т. ін.; висновок незалежної експертизи, якщо вона замовлялась страхувальником.

Згідно з наявним в матеріалах справи рахунком-фактури №KYV_AVGOK-0000028 від 04.01.2021 року, виданим офіційним сервіс-партнером MAN в Україні ТОВ «Аванті Груп», вартість відновлювального ремонту пошкодженого в ДТП транспортного засобу MAN TGM 12.250, державний номер НОМЕР_1 , складає 109544,72 грн.

Згідно з пунктом 11.4.9 договору страхування передбачено, що страховик зобов`язаний прийняти рішення про виплату (скласти страховий акт) страхового відшкодування або прийняти рішення про відмову у виплаті страхового відшкодування в термін не пізніше 5 (п`яти) робочих днів від дати отримання страховиком всіх необхідних документів, зазначених в Розділі 13 Частини II цього Договору, що підтверджують факт настання страхового випадку та розмір збитків.

У разі відмови у виплаті страхового відшкодування - протягом 10 (десяти) робочих днів з дати прийняття рішення, страховик зобов`язаний письмово повідомити про це страхувальника та вигодонабувача з обґрунтуванням причин відмови (підпункт 11.4.10 договору страхування).

Згідно з пунктом 16.1.11 договору страхування, в редакції протоколу узгодження розбіжностей, відсутність акту огляду, завіреного підписом та печаткою представника страховика, що засвідчує факт проведення огляду та фотографування транспортного засобу є підставою для відмови у виплаті страхового відшкодування.

ПАТ «Українська пожежно-страхова компанія» листом №1959 з зазначенням дати листа 22.12.2020 відмовила страхувальнику у виплаті страхового відшкодування з підстав відсутності акту огляду транспортного засобу при укладанні договору страхування.

З огляду на відмову відповідача здійснити виплату суми страхового відшкодування, позивач звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом про стягнення страхового відшкодування у розмірі 109544,72 грн.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 31.05.2021 у справі №910/4224/21, яке залишено в силі постановою Верховного Суду від 30.11.2021, позовні вимоги Приватного підприємства «Транс Логістик» до Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» про стягнення суми страхового відшкодування за договором добровільного страхування наземного транспорту від 16.07.2019 року №078999/920/190001043 у розмірі 109544,72 грн. та судового збору у сумі 2270,00 грн. були задоволені повністю.

Вказаною постановою Верховного Суду від 30.11.2021 року у справі №910/4224/21 було встановлено неправомірність відмови страхової компанії відповідача щодо виплати страхового відшкодування з підстав відсутності акту огляду транспортного засобу MAN TGM 12.250, державний номер НОМЕР_1 при укладанні договору страхування.

Приватним виконавцем Шарковим О.О. відповідно до платіжного доручення №3791 від 05.01.2022 року, копія якого наявна в матеріалах справи, здійснено на користь позивача погашення страхового відшкодування в розмір 111814,72 грн. за судовим рішення №910/4224/21 (109544,72 грн. страхове відшкодування + 2270,00 грн. судовий збір).

05.01.2022 року приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Шарковим О.О. було винесено постанову ВП №68005383 про закінчення виконавчого провадження у зв`язку з фактичним виконання наказу Господарського суду міста Києва №910/4224/21 від 13.12.2021 року у повному обсязі.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач за первісним позовом зазначає, що у зв`язку з невиконанням відповідачем за первісним позовом грошового зобов`язання у сумі 109544,72 грн. за договором добровільного страхування наземного транспорту від 16.07.2019 року № 078999/920/190001043, яке було стягнуто рішенням Господарського суду міста Києва від 31.05.2021 року у справі № 910/4224/21, позивач за первісним позовом має право на стягнення з відповідача за первісним позовом суми інфляційних втрат, процентів річних та пені за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання, у зв`язку з чим позивачем за загальний період прострочення з 23.12.2020 року по 05.01.2022 року нараховано інфляційні втрати у розмірі 11283,10 грн., 3 % річних у розмірі 3412,39 грн. та пеню в розмірі 7 290,03 грн., нараховану за період з 23.12.2020 року по 22.06.2021 року, які просить стягнути з відповідача за первісним позовом у судовому порядку.

У свою чергу, відповідач за первісним позовом подав зустрічну позовну заяву до Приватного підприємства "Транс Логістик", в якій, посилаючись на те, що невиконання відповідачем обов`язків, передбачених Правилами добровільного страхування наземного транспорту, та внаслідок цього не складення акту огляду транспортного засобу MAN TGM 12.250, державний номер НОМЕР_1 , свідчить про невідповідність укладеного сторонами договору добровільного страхування наземного транспорту №078999/920/190001043 від 16.07.2019 року вимогам статей 6, 16 Закону України "Про страхування", тому просить визнати недійсним договір в частині страхування транспортного засобу MAN TGM 12.250, державний номер НОМЕР_1 .

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд у даній справі дійшов такого висновку.

Як встановлено судом раніше, Верховний Суд постановою від 30.11.2021 року у справі №910/4224/21 визнав відмову страховика ПАТ «УПСК» у здійсненні виплати страхового відшкодування лише з причин відсутності акту огляду ТЗ неправомірною та такою, що суперечить добросовісній поведінці страхової компанії та залишив в силі рішення Господарського суду м. Києва від 31.05.2021 року у справі №910/4224/21 про задоволення позовних вимог про стягнення з ПАТ «УПСК» суми страхового відшкодування у розмірі 109544,72 грн.

Частиною 2 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.

Законодавчі вимоги щодо застосування преюдиції у господарському процесі передбачені частиною 4 статті 75 Господарського процесуального кодексу України, згідно з якою обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні чи вироку і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. Правила про преюдицію спрямовані не лише на заборону перегляду фактів і правовідносин, які встановлені в судовому акті, що вступив в законну силу. Вони також сприяють додержанню процесуальної економії в новому процесі. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Усі ці дії вже здійснювалися у попередньому процесі, і їхнє повторення було б не лише недоцільним, але й неприпустимим з точки зору процесуальної економії. Для рішень господарських судів важливою умовою преюдиціальності фактів, що містяться в рішенні господарського суду, є суб`єктний склад спору. Отже, преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта.

Вказаний висновок щодо застосування норм права викладено у постановах Верховного Суду від 19.01.2023 у справі №920/291/21, від 30.08.2022 у справі №904/1427/21 та від 24.05.2018 у справі №922/2391/16.

Отже, не потребують доказування преюдиціальні обставини, тобто встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, - при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. При цьому не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо. Преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме обставинам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах), а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом.

При цьому, частиною 4 статті 11 Господарського процесуального кодексу України унормовано, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Так, преамбулою та статтею 6 параграфу 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також рішеннями Європейського суду з прав людини від 25.07.2002 року в справі «Совтрансавто-Холдінг» проти України» та від 28.11.1999 року в справі «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу res judicata, тобто поваги до остаточного рішення суду. Згідно з цим принципом жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі. Повноваження судів вищого рівня з перегляду мають здійснюватися для виправлення судових помилок і недоліків, а не задля нового розгляду справи. Таку контрольну функцію не слід розглядати як замасковане оскарження, і сама лише ймовірність існування двох думок стосовно предмета спору не може бути підставою для нового розгляду справи. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі й непереборні обставини (рішення Європейського суду з прав людини у справах «Христов проти України» від 19.02.2009 та «Пономарьов проти України» від 03.04.2008).

Таким чином, встановлені вищезазначеним рішенням Господарського суду міста Києва від 31.05.2021 року у справі №910/4224/21 розмір та обґрунтованість грошових вимог Приватного підприємства «Транс Логістик» в сумі 109544,72 грн. страхового відшкодування до ПАТ «Українська пожежно-страхова компанія» в силу імперативних приписів статті 75 Господарського процесуального кодексу України мають преюдиційне значення для даної справи та не підлягають повторному доказуванню.

Відповідно до умов пункту 11.4.9 договору страхування передбачено, що страховик зобов`язаний прийняти рішення про виплату (скласти страховий акт) страхового відшкодування або прийняти рішення про відмову у виплаті страхового відшкодування в термін не пізніше 5 (п`яти) робочих днів від дати отримання страховиком всіх необхідних документів, зазначених в розділі 13 частини II цього договору, що підтверджують факт настання страхового випадку та розмір збитків.

З матеріалів справи вбачається, що страхова компанія відмовила Приватному підприємству «Транс Логістик» у виплаті страхового відшкодування з підстав відсутності акту огляду транспортного засобу при укладанні договору страхування листом №1959 з зазначенням його дати 22.12.2020.

Втім, суд відзначає, що з урахуванням дати скоєння ДТП 30.12.2020 року та дати звернення представника ПП «Транс Логістик» до ПАТ «Українська пожежно-страхова компанія» з заявою про настання страхового випадку 30.12.2020 року, при складанні відповідачем за первісним позовом листа №1959 від 22.12.2020 року про відмову у виплаті страхового відшкодування мала місце технічна описка стосовно дати складання вказаного листа, а саме - 22.12.2020 року, так як така дата передує даті події, на підставі якої у позивача за первісним позовом виникло право грошової вимоги до відповідача за первісним позовом.

При цьому, сторонами у справі не було надано до матеріалів справи оригінал вказаного листа №1959 від 22.12.2020 року та у витребуваній протокольною ухвалою суду від 24.03.2023 року страховій справі за подією, яка мала місце 30.12.2020 року в с. Копилів по вул. Індустріальна 6 із забезпеченим ПАТ «Українська пожежно-страхова компанія» за договором добровільного страхування транспортним засобом MAN TGM 12.250, державний номер НОМЕР_1 , зазначений лист №1959 від 22.12.2020 року також відсутній.

За таких обставин та зважаючи на відсутність у матеріалах справи будь-яких письмових пояснень з боку ПАТ «Українська пожежно-страхова компанія» стосовно дати складання листа-відмови №1959 від 22.12.2020 року, суд, з урахуванням положень пункту 11.4.9 договору страхування щодо обов`язку страховика прийняти рішення про виплату (скласти страховий акт) страхового відшкодування або про відмову у виплаті страхового відшкодування в термін не пізніше 5 (п`яти) робочих днів від дати отримання страховиком всіх необхідних документів, дійшов висновку про те, що датою вказаного листа №1959 про відмову у виплаті страхового відшкодування слід вважати 11.01.2021, виходячи з того, що страховиком було отримано від страхувальника заяву-повідомлення про настання страхового випадку 30.12.2020 року, заяву про виплату страхового відшкодування від 30.12.2020 року, протокол про адміністративне правопорушення від 30.12.2020 року та рахунок-фактуру №KYV_AVGOK-0000028 на суму 109544,72 грн. від 04.01.2021 року.

Згідно з пунктом 11.4.11 договору страхування страховик зобов`язаний здійснити виплату страхового відшкодування (страхової виплати) протягом 14 (чотирнадцяти) робочих днів від дати прийняття рішення про виплату страхового відшкодування (страхової виплати). Страховик несе майнову відповідальність за несвоєчасне здійснення страхового відшкодування шляхом сплати страхувальнику пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла на момент прострочки, від суми страхового відшкодування за кожний день прострочки.

Таким чином, з урахуванням встановлених рішенням Господарського суду міста Києва від 31.05.2021 року та постановою Верховного Суду від 30.11.2021 року у справі №910/4224/21 обставин щодо відсутності підстав для відмови у здійсненні виплати страхового відшкодування та обґрунтованості грошових вимог Приватного підприємства «Транс Логістик» в частині стягнення з ПАТ «Українська пожежно-страхова компанія» страхового відшкодування в сумі 109544,72 грн., відповідач за первісним позовом мав здійснити виплату страхового відшкодування в сумі 109544,72 грн. протягом 14 робочих днів від дати прийняття відповідного рішення, тобто у строк до 29.01.2021 включно.

Проте, відповідач за первісним позовом виплату страхового відшкодування у сумі 109 544,72 грн. у добровільному порядку не здійснив, сплативши лише 05.01.2022 року вказану суму грошових коштів на рахунок приватного виконавця Шаркова Олександра в межах здійснення виконавчого провадження з виконання наказу Господарського суду міста Києва №910/4224/21 від 13.12.2021 року та на підставі страхового акту №КАСКО/000/954/21/0003 від 04.01.2022 року.

Відповідно до частини 1 статті 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

В силу статей 525, 526 Цивільного кодексу України та статті 193 Господарського кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до частини 2 статті 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Згідно статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У відповідності до статті 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

За відсутності інших підстав припинення зобов`язання, передбачених договором або законом, зобов`язання, в тому числі й грошове, припиняється його виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 Цивільного кодексу України).

При цьому, саме лише прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов`язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання.

Отже, чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з постановленням судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження щодо його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не виключає його відповідальності за порушення строків розрахунків. Тобто, наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє зобов`язання.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.06.2019 у справі № 916/190/18.

Таким чином, оскільки відповідачем за первісним позовом допущено порушення умов договору в частині своєчасної виплати страхового відшкодування у сумі 109 544,72 грн., ПП «Транс Логістик» на підставі пункту 18.1 договору нараховано відповідачеві за первісним позовом пеню в сумі 7 290,03 грн. за період з 23.12.2020 року по 22.06.2021 року, 3% річних у сумі 3 412,39 грн. за період з 23.12.2020 року по 05.01.2022 року та інфляційні втрати в сумі 11 283,10 грн. за період грудень 2020 року - листопад 2021 року.

Правові наслідки порушення юридичними і фізичними особами своїх грошових зобов`язань передбачені, зокрема, приписами статей 549-552, 611, 625 Цивільного кодексу України.

З урахуванням приписів статті 549, частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України та статті 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" правовими наслідками порушення грошового зобов`язання, тобто зобов`язання сплатити гроші, є обов`язок сплатити не лише суму основного боргу, а й неустойку (якщо її стягнення передбачене договором або актами законодавства), інфляційні нарахування, що обраховуються як різниця добутку суми основного боргу на індекс (індекси) інфляції, та проценти річних від простроченої суми основного боргу.

Так, виходячи з положень частини 1 статті 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Згідно частини 1 статті 546 та статті 547 Цивільного кодексу України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності. Правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом (частина 1 статті 548 Цивільного кодексу України).

У відповідності до статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного або неналежно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Умовами пункту 18.1 договору страхування передбачено, що за невиконання або неналежне виконання обов`язків за договором сторони несуть майнову відповідальність шляхом сплати пені в розмірі 0,1 % від суми простроченого платежу (крім страхового платежу) за кожний день прострочення, але не більш подвійної облікової ставки НБУ, встановленої на кінцеву дату такого платежу.

У свою чергу, статтею 625 Цивільного кодексу України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З аналізу статей 612, 625 Цивільного кодексу України вбачається, що право кредитора вимагати сплату боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних, які не є штрафними санкціями, є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору.

Зазначені інфляційні нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання. Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Суд зазначає, що інфляційні нарахування на суму боргу здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.

При цьому розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Аналогічна правова позиція щодо застосування частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.06.2019 у справі № 916/190/18, постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 05.07.2019 у справі №905/600/18 та постанові Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 905/587/18.

Згідно правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 917/1421/18, оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 Цивільного кодексу України, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, право на позов про стягнення інфляційних втрат і процентів річних виникає за кожен місяць із моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 31.05.2021 року у справі 910/4224/21 дії відповідача за первісним позовом щодо відмови у виплаті суми страхового відшкодування у передбачені договором страхування строки визнано порушенням умов договору, що є підставою для захисту майнових прав та інтересів позивача за первісним позовом, відповідно до норм статті 625 Цивільного кодексу України та застосування відповідальності відповідно до умов пункту 18.1 договору.

З огляду на вимоги статті 86 Господарського процесуального кодексу України господарський суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв`язку з порушенням грошового зобов`язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань.

Тобто, визначаючи розмір заборгованості за договором, зокрема, в частині пені, процентів річних та втрат від інфляції суд зобов`язаний належним чином дослідити поданий стороною доказ (в даному випадку - розрахунок заборгованості), перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування і навести у рішенні свій розрахунок - це процесуальний обов`язок суду.

У відповідності до частини 1 статті 255 Цивільного кодексу України якщо строк встановлено для вчинення дії, вона може бути вчинена до закінчення останнього дня строку. У разі, якщо ця дія має бути вчинена в установі, то строк спливає тоді, коли у цій установі за встановленими правилами припиняються відповідні операції.

При цьому перебіг часу, за який нараховується пеня та проценти річних, починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов`язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін.

За приписами статті 253 Цивільного кодексу України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

У статті 254 Цивільного кодексу України визначено, що якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день.

У даному випадку, як встановлено судом та зазначалось вище, з урахуванням приписів статті 253 Цивільного кодексу України та умов пункту 11.4.11 договору страхування граничним строком виконання страховиком зобов`язання з виплати страхового відшкодування у сумі 109 544,72 грн є 29.01.2021 року (включно).

При цьому, оскільки 30.01.2021 року та 31.01.2021 року є вихідними днями, то початком періоду прострочення відповідача за первісним позовом є 01.02.2021 року, в той час як позивачем за первісним позовом початком періоду прострочення визначено 23.12.2020 року, що не відповідає приписам чинного законодавства, умовам договору страхування та встановленим судом обставинам щодо строків виконання сторонами умов договору страхування.

З урахуванням наведеного, суд вважає безпідставними доводи відповідача за первісним позовом з приводу того, що строк, передбачений пунктом 11.4.11 договору страхування для виплати страхового відшкодування, має обраховуватися від дати отримання страховою компанією постанови Верховного Суду від 30.11.2021 року у справі №910/4224/21, оскільки обов`язок виникає за умовами договору, а не з факту прийняття судового рішення.

Перевіривши наданий позивачем за первісним позовом розрахунок пені, 3% річних та інфляційних втрат судом встановлено, що розмір пені, процентів річних та інфляційних втрат, у відповідності до умов договору страхування, приписів чинного законодавства та з урахуванням визначеного судом початку періоду прострочення, становить 5852,39 грн. пені, 3043,24 грн. процентів річних та 8715,11 грн. інфляційних втрат, відтак первісні позовні вимоги підлягають частковому задоволенню в сумах, визначених судом, в іншій частині цих позовних вимог слід відмовити.

У той же час, за результатом розгляду справи, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні зустрічних позовних вимог про визнання договору добровільного страхування наземного транспорту № 078999/920/190001043 в частині страхування транспортного засобу MAN TGM 12.250, державний номер НОМЕР_1 недійсним.

Так, предметом зустрічного позову є вимоги про визнання договору страхування в частині страхування транспортного засобу MAN TGM 12.250, державний номер НОМЕР_1 недійсним на підставі статей 203, 215, 216 Цивільного кодексу України, через неправомірні дії відповідача за зустрічним позовом, які полягають у невиконанні останнім обов`язків, передбачених пунктами 8.3, 9.2.6., 9.2.18 Правил страхування щодо надання транспортного засобу MAN TGM 12.250, державний номер НОМЕР_1 для огляду страховій компанії при укладанні договору страхування та не складання акту огляду транспортного засобу, що, в свою чергу, свідчить про укладення договору страхування в частині страхування транспортного засобу MAN TGM 12.250, державний номер НОМЕР_1 всупереч Правилам страхування та з порушенням вимог статей 6, 16 Закону України "Про страхування". Позивач за зустрічним позовом зазначає, що дії відповідача за зустрічним позовом щодо невиконання своїх обов`язків щодо надання автомобіля для огляду при страхуванні свідчать про недобросовісну поведінку останнього, спрямовану на отримання від страхової компанії страхового відшкодування за страховими випадками, які насправді не відбувались, мають умисний характер та не відповідають вимогам частини 3 статті 13 Цивільного кодексу України, відповідно до якої не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Відповідно до частини 1 статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 Цивільного кодексу України).

Відповідно до статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Укладений договір за своєю правовою природою є договором страхування, а відтак між сторонами виникли правовідносини, які підпадають під правове регулювання глави 67 ЦК України та Закону України «Про страхування».

Статтею 979 ЦК України передбачено, що за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Відповідно до ст. 980 ЦК України предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані з: життям, здоров`ям, працездатністю та пенсійним забезпеченням (особисте страхування); володінням, користуванням і розпоряджанням майном (майнове страхування); відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності).

За визначенням ч. 1 ст. 6 Закону України «Про страхування» добровільне страхування - це страхування, яке здійснюється на основі договору між страхувальником і страховиком. Загальні умови і порядок здійснення добровільного страхування визначаються правилами страхування, що встановлюються страховиком самостійно відповідно до вимог цього Закону. Конкретні умови страхування визначаються при укладенні договору страхування відповідно до законодавства.

Частиною 1 статті 16 Закону України «Про страхування» передбачено, що договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

Частиною 3 статті 16 Закону України «Про страхування» унормовано, що договори страхування укладаються відповідно до правил страхування.

Положеннями п. 2.1 Правил добровільного страхування наземного транспорту (крім залізничного) (надалі - Правила, Правила страхування) встановлено, що договори добровільного страхування ТЗ та/або встановленого на них додаткового обладнання, які знаходяться у технічно справному стані укладаються згідно з цими Правилами. Конкретні умови страхування визначаються при укладанні договору страхування відповідно до законодавства.

Пунктом 2.3 Правил страхування визначено, що страховик має право відмовитись від укладання договору страхування без пояснення причин, а також якщо ТЗ: має механічні та/або корозійні пошкодження кузову та лакофарбового покриття; знаходиться в експлуатації більше восьми років; не зареєстрований належним чином в Державтоінспекції або відповідними державними органами; технічно несправний або не пройшов технічний огляд у встановлений чинним законодавством строк.

Згідно з п. 8.1 Правил страхування договір страхування укладається на підставі письмової заяви страхувальника на страхування ТЗ. При заповненні бланку заяви страхувальник зобов`язаний відповісти на всі запитання, зазначені в заяві. Розмір страхового платежу визначається на підставі інформації зазначеної в заяві. Заповнення заяви не зобов`язує страхувальника та страховика укладати договір страхування. Не допускається укладання договору страхування на підставі усної заяви. Обов`язковою умовою є огляд страховиком ТЗ. В разі, якщо окремі умови договору страхування не узгоджуються з положеннями цих правил - застосовуються умови, визначені сторонами договору страхування.

Пунктом 8.2 Правил передбачено, що для укладення договору страхування страхувальник пред`являє страховику такі документи: документ про реєстрацію ТЗ, документ що підтверджує вартість ТЗ (довідка-рахунок, митна декларація тощо), документ що підтверджує вартість додаткового обладнання. Страхувальник - фізична особа надає паспорт, ідентифікаційний код, а юридична особа - довідку з Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України Державного комітету статистики України. Якщо страхувальник не є власником ТЗ, він також повинен пред`явити документ, що надає йому право користування цим ТЗ.

Відповідно до п. 8.3 Правил при страхуванні ТЗ перед укладанням, поновленням чи зміною умов договору страхування страхувальник зобов`язаний надати страховику ТЗ та додаткове обладнання для огляду.

Пунктом 9.2.2 Правил страхування закріплено, що страхувальник зобов`язаний при укладанні договору страхування надати інформацію страховикові про всі відомі йому обставини, що мають істотне значення для оцінки страхового ризику, інформацію з питань, зазначених в заяві про страхування, інформацію та копії документів, необхідних для укладання договору та для його виконання, і надалі інформувати його про будь-яку зміну страхового ризику. Істотною інформацією для оцінки страхового ризику є: страхування ТЗ в іншій страховій компанії; передача ТЗ в оренду, прокат, найм, заставу; зміна умов зберігання або експлуатації ТЗ, стану та/чи типу протиугінної сигналізації; користування ТЗ на законних підставах іншою особою, ніж зазначено в цьому Договорі, - із зміною або без зміни права власності на ТЗ; зміна реєстраційного номера, номера кузова, двигуна або шасі ТЗ; втрата/крадіжка комплекту(-ів) ключів від ТЗ, реєстраційних документів на ТЗ, пульта керування сигналізацією, реєстраційних знаків; проведення ремонту ТЗ; переобладнання ТЗ, заміна двигуна зі збільшенням потужності тощо.

Згідно з п. п. 9.2.6, 9.2.18 Правил страхування страхувальник зобов`язаний, зокрема, при укладанні договору страхування забезпечити представнику страховика можливість огляду ТЗ та надати транспортний засіб для огляду, проведення розслідування або експертного дослідження страховику під час укладання договору страхування, після настання страхового випадку, під час або після закінчення відновлювального ремонту, та в інших випадках на вимогу страховика протягом дії договору страхування.

Отже, огляд транспортного засобу та складання відповідного акта огляду обов`язково передує укладенню договору страхування. Такі дії мають на меті визначення стану транспортного засобу для наступного встановлення розміру збитків у разі настання страхового випадку та є способом захисту від здійснення необґрунтованих виплат, пов`язаних з пошкодженнями транспортних засобів, що мали місце до укладення договору. Виконання зазначеної умови укладення договору страхування не залежить від поведінки лише страховика або страхувальника, натомість є результатом узгоджених дій сторін договору.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 10.12.2021 у справі №910/4296/21.

При цьому ст. 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину та зазначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто, таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі судового рішення.

Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.

Частиною 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

При цьому недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб`єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Таким чином, ПАТ «Українська пожежно-страхова компанія» при зверненні до суду з вимогами про визнання договору недійсним повинно довести наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угод недійсними, а також наявність порушеного права.

Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України, яка кореспондується зі ст. 180 ГК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Частинами 1, 2 ст. 181 ГК України передбачено, що господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів. Проект договору може бути запропонований будь-якою з сторін. У разі якщо проект договору викладено як єдиний документ, він надається другій стороні у двох примірниках.

Суд встановив, що між сторонами був укладений договір (з протоколом розбіжностей до нього), предметом якого є майнові інтереси, що не суперечать закону, пов`язані з володінням, користуванням і розпорядженням, визначеним у розділі 1 договору наземним транспортним засобом та стаціонарно встановленим на ньому додатковим обладнанням.

Вказаний договір разом з додатками до нього підписаний з боку ПП «Транс Логістик» та ПАТ «Українська пожежно-страхова компанія» та скріплений їх печатками.

Відповідно до розділу 1 договору застрахованими є транспортні засоби, зазначені у додатку до цього договору.

Згідно з додатком №32 від 08.04.2020 до договору застрахованим є в т. ч. транспортний засіб - MAN TGM 12.250, державний номерний знак НОМЕР_1 , 2017 року випуску, у частині якого ПАТ «Українська пожежно-страхова компанія» просить суд визнати договір недійсним.

Обґрунтовуючи відсутність підстав для виплати страхового відшкодування за шкоду, заподіяну транспортному засобу MAN TGM 12.250, державний номерний знак НОМЕР_1 , ПАТ «Українська пожежно-страхова компанія» посилалось на те, що страхувальник при укладенні договору не надав страховику вказаного транспортного засобу для огляду та фотографування в момент укладення договору страхування, а тому через невиконання такого обов`язку акт огляду вказаного транспортного засобу страховик не склав, що є підставою для відмови від здійснення страхової виплати.

Водночас чинне законодавство не забороняє страховику відмовити особам, які до нього звертаються, в укладенні договору страхування, зокрема, у разі відмови в наданні транспортного засобу для огляду.

Оскільки сам по собі факт ненадання страхувальником на огляд ТЗ виключає можливість страховика встановити відповідні пошкодження, що вже існують на час укладення договору та які не відносяться до страхового випадку, що може настати в майбутньому, то ПАТ «Українська пожежно-страхова компанія» вправі було відмовити в укладенні договору добровільного страхування такого неоглянутого транспортного засобу.

Тобто, страховик мав всі підстави не укладати договір до складання акта, але не зробив цього.

У додатку №32 від 08.04.2020 до договору страховик самостійно визначив страхову суму для транспортного засобу MAN TGM 12.250, державний номерний знак НОМЕР_1 , а також визначив строк дії договору щодо цього авто (страхова сума 1500000 грн, страховий тариф - 1,65%, річний страховий платіж для зазначеного транспортного засобу - 24750 грн, період дії договору - з 11.04.2020 по 10.04.2021).

Згідно з ч. ч. 1, 4 ст. 18 Закону України «Про страхування» при укладанні договору страхування страховик має право запросити у страхувальника баланс або довідку про фінансовий стан, підтверджені аудитором (аудиторською фірмою), та інші документи, необхідні для оцінки страховиком страхового ризику. Договір страхування набирає чинності з моменту внесення першого страхового платежу, якщо інше не передбачено договором страхування.

ПАТ «Українська пожежно-страхова компанія» отримувало страхові платежі на підставі договору за транспортний засіб MAN TGM 12.250, державний номерний знак НОМЕР_1 . При цьому жодних заперечень при отриманні вказаних страхових платежів стосовно того, що відсутній акт огляду, ПАТ «Українська пожежно-страхова компанія» не заявляло.

Зі змісту ч. 1 ст. 241 ЦК України вбачається, що наступним схваленням правочину законодавець не вважає винятково прийняття юридичного рішення про схвалення правочину. Схвалення може відбутися також і в формі мовчазної згоди, і у вигляді певних поведінкових актів (так званих конклюдентних дій) особи - сторони правочину (наприклад, здійснення чи прийняття оплати за товар за договором купівлі-продажу).

При цьому добросовісність - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки) ґрунтується ще на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

У даному випадку, з одного боку, у страховика наявне право відмови у виплаті страхового відшкодування з підстави, що прямо обумовлена у договорі, а з іншого, має місце недобросовісне та нерозумне здійснення страховою компанією свого права щодо укладення договору страхування та отримання страхових платежів за відсутності акту огляду транспортного засобу, що мав складатися саме при укладанні договору.

Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 27.01.2021 у справі №910/17876/19, кожна сторона при укладенні правочину має поводити себе добросовісно, обачливо і розумно, об`єктивно оцінювати ситуацію. При встановленні наявності обману суд має враховувати стандарт поведінки розумного учасника обороту, який наділений схожими характеристиками зі стороною - учасником відповідних правовідносин. Якщо обидві сторони правочину є суб`єктами господарської діяльності (професійними комерсантами, підприємцями), стандарти оцінки ризиків від дій, які передують укладенню угоди, є зовсім іншими, аніж у випадку, якщо б стороною правочину були дві фізичні особи, або страхова компанія та споживач послуг страхування. стандарт розумної та обачливої поведінки комерсанта набагато вищий, порівняно зі стандартом пересічної розумної людини.

Таким чином, позивач за зустрічним позовом як професійний учасник ринку страхування з 2009 року під час укладання договору страхування несе ризики, пов`язані з необачністю у разі недотримання порядку його укладання та підписання договору за відсутності акту огляду транспортного засобу.

За таких обставин, відмова здійснювати страхове відшкодування (лише з причини відсутності акта) не співмірна з метою страховика щодо отримання захисту від здійснення необґрунтованих виплат, пов`язаних з пошкодженнями транспортних засобів, а тому застосуванню до спірних правовідносин підлягає принцип заборони суперечливої поведінки, який базується на тому, що ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці, а також ст. 13 ЦК України про заборону зловживання правами.

У той же час обов`язок надати транспортний засіб для огляду був визначений не договором, а Правилами страхування.

Натомість, згідно зі ст. 989 ЦК України, ст. 21 Закону України «Про страхування» обов`язки страхувальника визначаються законом та умовами договору.

Укладеним сторонами спору договором такий обов`язок як надання транспортного засобу для огляду перед укладанням договору, так і складання акта прямо не покладений на страхувальника (для порівняння у пп. 11.2.17 договору встановлений такий обов`язок надати для огляду після виплати страхового відшкодування). При цьому у пп. 16.1.11 договору застережено, що акт огляду повинен містити підпис та печатку саме представника страховика (ПАТ «Українська пожежно-страхова компанія»). Отже, за умовами договору підписання акта огляду транспортного засобу залежить від страховика (ПАТ «Українська пожежно-страхова компанія»), а не навпаки.

Однак, матеріали справи не містять, а ПАТ «Українська пожежно-страхова компанія» не надало суду належних та допустимих доказів, які підтверджували би, що ПАТ «Українська пожежно-страхова компанія» вчиняло будь-які дії в частині огляду транспортного засобу, оскільки такі дії залежать від страховика, а не навпаки.

При цьому доказів того, що спірний акт не був складений внаслідок ухилення страхувальника від здійснення огляду транспортного засобу чи вчинення інших дій, які перешкоджали проведенню такого огляду страховою компанією перед укладанням договору ПП «Транс логістик» до суду не надано та матеріали справи не місять, як і не надано доказів вчинення з боку відповідача за зустрічним позовом умисних дій щодо приховування істотної інформації для оцінки страхового ризику застрахованого транспортного засобу або ж надання їх позивачем не в повному обсязі.

Відсутні в матеріалах справи і докази звернення ПАТ «Українська пожежно-страхова компанія» до ПП «Транс Логістик» з вимогою надати транспортний засіб MAN TGM 12.250, державний номерний знак НОМЕР_1 , для огляду з метою подальшого складення відповідного акта, а у страхувальника фактично відсутній обов`язок надавати такий акт огляду самостійно, оскільки останній не значиться в переліку документів, визначеному п. 8.2 Правил страхування.

Водночас положеннями п. 8.1 Правил, за яким договір укладається на підставі письмової заяви страхувальника на страхування ТЗ, не передбачає складання акта огляду за результатами такого огляду.

Таким чином, страховик перед укладенням договору не скористався своїм правом та не запросив відповідні документи (акти огляду), і на власний ризик уклав договір, незважаючи на те, що за Правилами страхування огляд транспортного засобу має здійснюватися перед укладенням договору. Після укладення договору страховик отримував страхові платежі, і не звертався з вимогою до страхувальника надати для огляду застраховані транспортні засоби після укладення договору. Тоді як діючи добросовісно і розумно, страхова компанія мала би направити повідомлення про необхідність проходження огляду застрахованого транспортного засобу чи відмовитися від отримання страхових платежів.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 30.11.2021 року у справі № 910/4224/21.

Отже, з огляду на поведінку сторін щодо процедури укладання договору страхування (додатку № 32 до договору страхування) та враховуючи те, що Правила страхування надають страховику право вимагати у страхувальника проведення огляду транспортного засобу перед укладенням договору, а чинне законодавство, в тому числі, пункт 2.3 вказаних Правил не забороняє страховику відмовити особам, які до нього звертаються, в укладенні договору страхування без пояснення причин, зокрема, у разі відмови в наданні транспортного засобу для огляду, відсутність акту огляду транспортного засобу MAN TGM 12.250, державний номер НОМЕР_1 не зумовлює недійсність договору страхування в частині страхування вказаного транспортного засобу (додаток №32 до договору страхування) та не є тією обставиною, яку згідно з законом визначено як підставу недійсності оспорюваного договору.

Наведене у сукупності свідчить, що ПАТ «Українська пожежно-страхова компанія» не довело, що спірний договір добровільного страхування наземного транспорту №078999/920/190001043 в частині страхування транспортного засобу MAN TGM 12.250, державний номерний знак НОМЕР_1 , був укладений з порушенням вимог ст. ст. 6, 16 Закону України «Про страхування».

Враховуючи встановлені у справі обставини та норми чинного законодавства, які підлягають застосуванню у спірних правовідносинах, суд дійшов висновку, що ПП «Транс Логістик» не порушило права ПАТ «Українська пожежно-страхова компанія», за захистом яких останнє звернулося до суду, а тому вимоги зустрічного позову про визнання недійсним договору добровільного страхування наземного транспорту №078999/920/190001043 в частині страхування транспортного засобу MAN TGM 12.250, державний номерний знак НОМЕР_1 , задоволенню не підлягають.

При цьому суд зазначає, що посилання позивача за зустрічним позовом на умисні дії страхувальника та заздалегідь розраховану недобросовісну поведінку в частині не укладання актів огляду транспортних засобів при укладанні договору, на переконання суду є виключно припущенням сторони та не підтверджується належними доказами.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до статей 76-79 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

За приписами частини 1 статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Позаяк, позивачем за зустрічним позовом не доведено та не надано доказів наявності фактичних обставин, які б свідчили про недодержання вимог, встановлених статтею 203 Цивільного кодексу України, в момент вчинення договору добровільного страхування наземного транспорту від 16.07.2019 року №078999/920/190001043 в частині страхування транспортного засобу MAN TGM 12.250, державний номер НОМЕР_1 .

Приймаючи до уваги вищевикладене в сукупності, суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні зустрічних позовних вимог та часткове задоволення позовних вимог за первісним позовом.

При цьому, суд зазначає, що у викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.05.2020 у справі №909/636/16.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006р. у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

У рішенні Європейського суду з прав людини "Серявін та інші проти України" вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018 Верховного Суду по справі №910/13407/17.

З огляду на вищевикладене та встановлені фактичні обставини справи, суд дає вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмета доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Згідно з пунктом 2 частиною 1 статті 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, враховуючи положення статтею 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати зі сплати судового збору за подання первісного позову покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених первісних позовних вимог, а в частині зустрічних позовних вимог - на відповідача за зустрічним позовом.

Крім того, позивач за первісним позовом просить суд покласти на відповідача за первісним позовом витрати на правову допомогу у розмірі 8000,00 грн.

Частиною 2 статті 126 ГПК України встановлено, що за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Частиною 3 статті 126 ГПК України унормовано, що для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

На підтвердження понесених витрат на правову допомогу Приватним підприємством "Транс Логістик" надано копію договору № 08/02-19/5 про надання правової (правничої) допомоги від 08.02.2019 (далі - договір), укладеного між Адвокатським об`єднанням "Альянс" та Приватним підприємством "Транс Логістик", додаткової угоди від 04.01.2022 року до договору про надання правової допомоги № 08/02-19/5 від 08.02.2019, довіреності №01/07/2021 від 01.07.2021, свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю серія ДП № 3986 від 23.11.2018, детального опису робіт (наданих послуг виконаних для надання професійної правової (правничої) допомоги від 30.08.2022, акту здачі-приймання наданих послуг від 30.08.2022 року на підставі договору № 08/02-19/5 про надання правової (правничої) допомоги від 08.02.2019 та додаткової угоди від 04.01.2022 року до договору про надання правової допомоги № 08/02-19/5 від 08.02.2019, рахунку - фактури № 30/08/22/2 від 30.08.2022 та платіжного доручення № 32386 від 02.09.2022 року на суму 8 000,00 грн.

Так, умовами пункту 1.1 договору визначено, що за цим договором об`єднання зобов`язується надавати клієнту правову (правничу) допомогу на умовах та у порядку, зазначених у цьому договорі, а клієнт зобов`язується прийняти та оплачувати надану об`єднанням правову (правничу) допомогу на умовах та у порядку, зазначених у цьому договорі.

Види правової (правничої) допомоги, яка надається об`єднанням клієнту за цим договором:

1) захист - правова (правнича) допомога, що полягає у забезпеченні захисту прав, свобод і законних інтересів підозрюваного, обвинуваченого, підсудного, засудженого, виправданого, особи, стосовно якої передбачається застосування примусових заходів медичного чи виховного характеру або вирішується питання про їх застосування у кримінальному провадженні, особи, стосовно якої розглядається питання про видачу іноземній державі (екстрадицію), а також особи, яка притягається до адміністративної відповідальності під час розгляду справи про адміністративне правопорушення;

2) представництво - правова (правнича) допомога, що полягає у забезпеченні реалізації прав та обов`язків особи у цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед іншими фізичними та юридичними особами, забезпеченні реалізації прав та обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав та обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні представництво в іноземних та міжнародних судових органах;

3) інші види правової (правничої) допомоги - надання правової інформації, консультацій та роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності особи, складання заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів особи, на недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню у випадку порушення; надання правової (правничої) допомоги свідку у кримінальному провадженні; надання правової (правничої) допомоги під час виконання та відбування кримінальних покарань (пункт 1.2 договору).

Умовами пунктів 3.1 та 3.2 договору встановлено, що за надання об`єднанням правової (правничої) допомоги за цим договором клієнт щомісячно сплачує об`єднанню гонорар, розмір якого визначається за згодою сторін залежно від обсягу правової (правничої) допомоги, наданої об`єднанням клієнту у звітному місяці, та зазначається в акті здавання - приймання наданих послуг за звітний місяць, підписаному обома сторонами. Гонорар сплачується клієнтом об`єднанню щомісячно не пізніше 07 (сьомого) числа місяця, наступного за кожним звітнім місяцем, у безготівковій формі шляхом перерахування коштів на банківський рахунок об`єднання, зазначений у наданому об`єднанням рахунку на сплату гонорару.

Пунктом 3.5 договору сторони погодили щомісячно не пізніше 05 (п`ятого) числа місяця, наступного за кожним звітнім місяцем, підписувати акт здавання - приймання наданих послуг за звітний місяць, у якому зазначається обсяг правової (правничої) допомоги, наданої об`єднанням клієнту, та розмір гонорару за її надання.

Цей договір набирає чинності з моменту його підписання обома сторонами та діє протягом 3 (трьох) років. Якщо хоча б однією із сторін не виконано будь - яке зобов`язання за цим договором, строк дії цього договору продовжується до моменту належного виконання цього зобов`язання (пункт 6.1 договору).

04.01.2022 року між Адвокатським об`єднанням "Альянс" та Приватним підприємством "Транс Логістик" було підписано додаткову угоду до договору про надання правової (правничої) допомоги № 08/02-19/5 від 08.02.2019 року (далі - додаткова угода), умовами пункту 1 якої, клієнт доручає, а об`єднання приймає на себе зобов`язання надати правову (правничу) допомогу (далі - послуги), яка (-і) передбачена (-і) п. п. 1.1 та 1.2 договору про надання правової допомоги №08/02-19/5 від " 08" лютого 2019 року у судовій справі у спорі між ПП "Транс Логістик" (надалі - позивач) та ПАТ "УПСК" щодо стягнення пені, інфляційних збитків та 3% річних за неналежне виконання договору добровільного страхування наземного транспорту № 078999/920/190001043 від 16.07.2019 року та додатку №32 від 08.04.2020 року щодо невчасної виплати страхового відшкодування по автомобілю MAN TGM 12.250, держаний номерний знак НОМЕР_1 у розмірі 21985,52 грн.

Умовами пунктів 2 та 2.1 додаткової угоди сторони погодили, що орієнтовна вартість послуг (гонорар) об`єднання за цією додатковою угодою складає 10000 (десять тисяч) грн. 00 коп., в тому числі ПДВ. Послуги, які надаються об`єднанням, полягають у наступному: повне супроводження справи при її розгляді у суді першої інстанції (опрацювання матеріалів справи, законодавчої бази, що регулює спірні відносини; формування правової позиції; консультування щодо необхідності отримання додаткових матеріалів (доказів) та їх отримання для справи; участь у судових засіданнях; написання відповіді на відзив, заяв; складання клопотань, скарг, вчинення усіх інших необхідних процесуальних дій та складання інших необхідних процесуальних документів).

Остаточна вартість наданих послуг об`єднанням та порядок розрахунків між сторонами за цією додатковою угодою буде зазначена в акті приймання - передачі наданих послуг (пункт 3 додаткової угоди).

Відповідно до положень пункту 7 додаткова угода вважається укладеною та набирає чинності з дня її підписання та скріплення печатками сторін.

Згідно з наданим позивачем за первісним позовом детальним описом робіт (наданих послуг) від 30.08.2022 року, адвокат Адвокатського об`єднання "АЛЬЯНС" Денисенко В.М. надав, а Приватне підприємство "Транс Логістик" отримано наступні послуги: консультації - вартість послуги 1 000,00 грн., підготовчі дії, спрямовані на подання позовної заяви до суду - вартість послуги 1 000,00 грн., підготовка та подання позовної заяви в суд - вартість послуги 1 500,00 грн., підготовка процесуальних документів по справі - вартість послуги 1 500,00 грн., участь у судових засіданнях першої інстанції (Господарський суд міста Києва) - 3 000,00 грн.

За актом здачі-приймання наданих послуг від 30.08.2022, складеним відповідно до договору, з січня 2022 року по серпень 2022 року об`єднання надало, а клієнтом (позивачем за первісним позовом) прийнято послуги з: консультації, підготовчі дії спрямовані на подання позовної заяви в суд, підготовки та подання позовної заяви в суд, підготовки процесуальних документів по справі та участь у судових засіданнях першої інстанції (Господарський суд м. Києва) на загальну суму 8000,00 грн у тому числі ПДВ.

Даний акт підписаний повноважними представниками сторін та скріплений їх печатками.

Судом встановлено, що Денисенко Віталій Михайлович є адвокатом в розумінні Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", що підтверджується інформацією, розміщеною на офіційному веб-сайті Національної асоціації адвокатів України.

За змістом статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 зазначеного Закону).

Разом із тим згідно зі статтею 15 Господарського процесуального кодексу України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання господарського судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом (стаття 16 Господарського процесуального кодексу України). Однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини 3 статті 2 зазначеного Кодексу).

Водночас за змістом частини 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини 4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина 5 статті 126 Господарського процесуального кодексу України).

У розумінні положень частини 5 статті 126 Господарського процесуального кодексу України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

В той же час, Об`єднана палата Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду у постанові №922/445/19 від 03.10.2019 зазначила, що загальне правило розподілу судових витрат визначене в частині 4 статті 129 Господарського процесуального кодексу України. Разом із тим, у частині 5 наведеної норми цього Кодексу визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.

Зокрема, відповідно до частини 5 статті 129 Господарського процесуального кодексу України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого частиною 4 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, визначені також положеннями частин 6, 7, 9 статті 129 цього Кодексу. Під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами 5-7, 9статті 129 Господарського процесуального кодексу України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

Окрім того, при визначенні суми відшкодування суд має виходити із критерію реальності понесення адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з практикою Європейського суду з прав людини заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України»).

Отже, для включення всієї суми гонорару у відшкодування за рахунок відповідача відповідно до положень ст. 126, 129 Господарського процесуального кодексу України, має бути встановлено, що за цих обставин справи такі витрати позивача були необхідними, а розмір цих витрат є розумним та виправданим. Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи та витрачений адвокатом час.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Приймаючи до уваги наведене вище в сукупності та з огляду на спірні правовідносини, беручи до уваги рівень складності юридичної кваліфікації правовідносин у справі, обсяг та обґрунтованість підготовлених та поданих до суду позивачем документів, їх значення для вирішення спору, з урахуванням критеріїв реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності) і розумності їхнього розміру, а також враховуючи часткове задоволення первісних позовних вимог, суд прийшов до висновку, що заявлений до стягнення розмір витрат на оплату послуг адвоката не є обґрунтованим та пропорційним до предмета даного спору, з урахуванням ціни позову (п. 2 ч. 5 ст. 129 ГПК України).

За таких обставин, виходячи з критеріїв складності справи, ціни позову, обсягу матеріалів, кількості підготовлених документів, суд прийшов до висновку про наявність правових підстав для обмеження такого розміру з огляду на розумну необхідність судових витрат в даній справі та необхідність покладення на відповідача за первісним позовом (позивача за зустрічним позовом) витрат позивача на правову допомогу у загальному розмірі 5000,00 грн.

Керуючись статтями 13, 73-80, 86, 129, 232, 236-242 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Первісний позов Приватного підприємства «Транс Логістик» до Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» про стягнення 21985,52 грн задовольнити частково.

2. Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» (04080, м. Київ, вул. Кирилівська, буд. 40, ідентифікаційний код 20602681) на користь Приватного підприємства «Транс Логістик» (52005, Дніпропетровська обл., Дніпровський р-н, селище міського типу Слобожанське, вул. Теплична, буд. 27-С, ідентифікаційний код 34307753) пеню у розмірі 5852 (п`ять тисяч вісімсот п`ятдесят дві) грн 39 коп., 3 % річних у розмірі 3043 (три тисячі сорок три) грн 24 коп. та інфляційні втрати у розмірі 8715 (вісім тисяч сімсот п`ятнадцять) грн 11 коп., витрати зі сплати судового збору у розмірі 1987 (одна тисяча дев`ятсот вісімдесят сім) грн 32 коп. та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5000 (п`ять тисяч) грн 00 коп.

3. Видати наказ позивачу за первісним позовом після набрання рішенням суду законної сили.

4. В іншій частині первісного позову відмовити.

5. В задоволенні зустрічного позову Приватного акціонерного товариства "Українська пожежно-страхова компанія" до Приватного підприємства "Транс Логістик" про визнання недійсним Договору добровільного страхування наземного транспорту від 16.07.2019 року №078999/920/190001043 в частині страхування транспортного засобу MAN TGM 12.250, державний номер НОМЕР_1 , відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Рішення, відповідно до ст. 256 Господарського процесуального кодексу України може бути оскаржено до апеляційного господарського суду шляхом подання апеляційної скарги протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 02.06.2023.

СуддяТ.В. Васильченко