РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

18.04.2023Справа № 910/13634/22

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Нафто-Газовий Центр Безпеки

та Навчання»

до Державного підприємства «Сервіс»

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Державне агентство меліорації та рибного господарства України

про визнання неправомірною односторонньої відмови від договору

Суддя Сівакова В.В.

секретар судового засідання Мелконян Н.Г.

за участю представників сторін

від позивача Писаний Д.О., ордер серії АА № 1255690 від 07.12.2022

від відповідача Сергєєв П.О., адвокат за довіреністю № 1 від 18.01.2023

від третьої особи Васильєва В.В, самопредставництво

СУТЬ СПОРУ:

07.12.2022 до Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «Нафто-Газовий Центр Безпеки та Навчання» до Державного підприємства «Сервіс» про визнання неправомірною односторонньої відмови від договору.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що на підставі укладеного між сторонами договору бербоут-чартеру (фрахтування) № 01/21 від 03.03.2021 відповідачем було передано у фрахт позивачу судно «Таманський» строком на п`ять років, а 06.04.2021 позивачу передано суднові документи. Проте, на сайті Української універсальної біржи розміщено оголошення про передачу нафтоналивного/хімвоза судна «Таманський» ІМО 8727044 в бербоут-чартер, дата проведення аукціону 21.11.2022 тобто відповідач передає судно у новий фрахт третім особам. В порушення п. 31 частини І, п. 33 частини ІІ договору № 01/21 бербоут-чартеру від 03.03.2021 відповідач в односторонньому порядку розірвав договір, не повідомивши про це позивача. Позивач зазначає, що правові підстави для розірвання договору відсутні. Так, єдиною підставою для одностороннього припинення договору є наявність заборгованості за чартер (пп. (е) п. 15 частини ІІ договору). Оскільки на момент передачі судна «Таманський» та протягом півтора року діяв арешт на це судно, накладений ухвалою Господарського суду Одеської області від 01.02.2021 у справі № 916/210/21, через наявну заборгованість у судновласника, судно не могло використовуватись для здійснення перевезення вантажів, тобто судно перебувало у немореходному стані, а фрахтувальник мав бути звільнений від сплати фрахту на підставі ст. 22 Кодексу торгівельного мореплавства України. Також позивач зазначає, що внаслідок обшуків на підставі ухвали Печерського районного суду міста Києва від 02.06.2021 у справі № 757/29305/21-к в рамках кримінального провадження у нього були вилучені суднові документи (протокол обшуку від 23.06.2021) та повернуті позивачу 18.08.2022, а тому в цей період позивач не міг використовувати судно, яке не могло покинути порт без документів та відповідно у цей період також на мав нараховуватись фрахт. На підставі постанови Кабінету Міністрів України № 634 від 27.05.2022, на період воєнного стану, але не більше ніж до 30.05.2022, звільняються від орендної плати орендарі, які використовують майно, розміщене, зокрема на території Одеської області. Не зважаючи на це, позивач продовжував до січня 2022 року сплачувати фрахт та інші витрати на користь відповідача. У зв`язку з тим, що відповідачем порушено умови договору, позивач звернувся до суду з вимогою про визнання неправомірною односторонньої відмови від договору.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 14.12.2022 відкрито провадження у справі № 910/13634/22; прийнято позовну заяву до розгляду; розгляд справи вирішено здійснювати в порядку загального позовного провадження; підготовче засідання призначено на 24.01.2023.

Даною ухвалою зобов`язано відповідача протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення даної ухвали подати суду відзив на позов в порядку ст. 165 Господарського процесуального кодексу України з доданням доказів, що підтверджують обставини викладені в ньому, та докази направлення цих документів позивачу.

У відповідності до ст. 242 Господарського процесуального кодексу України ухвалу про відкриття провадження у справі від 14.12.2022 було направлено відповідачу рекомендованою кореспонденцією з повідомленням про вручення за № 516 за адресою, що зазначена в позовній заяві, а саме: 04050, м. Київ, вул. Тургенівська, 82-А, яка згідно інформації з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань є місцезнаходженням відповідача.

Відповідач ухвалу суду від 14.12.2022, надіслану за вказаною вище адресою, отримав 29.12.2022, що підтверджується наявним в матеріалах справи повідомленням про вручення поштового відправлення № 516.

17.01.2023 відповідачем подано до суду клопотання про залишення позову без розгляду на підставі п. 7 ч. 1 ст. 226 Господарського процесуального кодексу України, оскільки умовами договору бербоут-чартеру (фрахтування) № 01/21 від 03.03.2021 сторони передбачили передачу спорів, які виникають з цього договору на арбітражне вирішення до Лондонської асоціації морських арбітрів за англійським правом.

19.01.2023 позивачем подано до суду клопотання про надання матеріалів справи для ознайомлення. 23.01.2023 представник позивача ознайомився з матеріалами справи, що підтверджується наявною у справі відповідною розпискою представника позивача.

До позовної заяви позивачем було подано клопотання на підставі ст. 81 Господарського процесуального кодексу України про витребування у Державного підприємства «Сервіс» оригіналу письмового повідомлення (листа) Державного підприємства «Сервіс» про припинення в односторонньому порядку дії договору бербоут-чартеру (фрахтування) судна № 01/21 від 03.03.2021, яке було поштою направлено на адресу ТОВ «Нафто-Газовий Центр Безпеки та Навчання».

Ухвалою Господарського суду міста Києва № 910/13634/22 від 24.01.2023 відкладено підготовче засідання на 14.02.2023 та в порядку ст. 81 Господарського процесуального кодексу України витребувано у Державного підприємства «Сервіс» докази, а саме належним чином завірену копію письмового повідомлення (листа) Державного підприємства «Сервіс» про припинення в односторонньому порядку дії договору бербоут-чартеру (фрахтування) судна № 01/21 від 03.03.2021 та докази надсилання даного повідомлення (листа) на адресу ТОВ «Нафто-Газовий Центр Безпеки та Навчання».

02.02.2023 позивачем до суду подано заперечення на клопотання відповідача про залишення позову без розгляду на підставі п. 7 ч. 1 ст. 226 Господарського процесуального кодексу України посилаючись на те, що сторони у договорі не визначили конкретну арбітражну установу. Зазначає, що у відповідності до договору бербоут-чартеру (фрахтування) № 01/21 від 03.03.2021 сторонами цього договору є юридичні особи, які не відповідають жодному із критеріїв, встановлених ч. 2 ст. 1 Закону України «Про міжнародний арбітраж», так як не мають ознак іноземного елементу, а отже спори між цими сторонами не можуть передаватися на розгляд міжнародного комерційного арбітражу та мають розглядатися в українських судах. Позивач вважає, що пункти договорів про застосування права іноземної країни є нікчемними на підставі ст. 2 та ст. 10 Закону України «Про міжнародний комерційний арбітраж». Позивач вказує, що оскільки сторони не погодили арбітражну інструкцію, в договорі не передбачена процедура визначення арбітражної інституції в разі виникнення спору між сторонами відносно арбітражного застереження, а отже, позивач вважає, що сторони не можуть виконати арбітражне застереження, передбачене в п. 32 договорів. Спір між сторонами, на думку позивача, є неарбітрованим, та має вирішуватися в українському суді.

Відповідач в підготовче засідання 14.02.2023 не з`явився, витребувані ухвалою Господарського суду міста Києва від 24.01.2023 № 910/13634/22 докази не надав.

14.02.2023 у підготовчому засіданні відповідно до ст. 183 Господарського процесуального кодексу України оголошено перерву на 28.02.2023.

Ухвалою Господарського суду міста Києва № 910/13634/22 від 14.02.2023 продовжено строк підготовчого провадження у справі № 910/13634/22 на 30 (тридцять) днів. Відкладено підготовче засідання на 28.02.2023. Вдруге в порядку ст. 81 Господарського процесуального кодексу України витребувано у Державного підприємства «Сервіс» докази, а саме належним чином завірену копію письмового повідомлення (листа) Державного підприємства «Сервіс» про припинення в односторонньому порядку дії договору бербоут-чартеру (фрахтування) судна № 01/21 від 03.03.2021 та докази надсилання даного повідомлення (листа) на адресу ТОВ «Нафто-Газовий Центр Безпеки та Навчання». Встановлено Державному підприємству «Сервіс» строк до 23.02.2023 включно для подачі витребуваних судом документів.

22.02.2023 відповідачем на виконання вимог ухвал суду від 24.01.2023 та від 14.02.2023 подано повідомлення (лист) Державного підприємства «Сервіс» № 154/2022 від 26.08.2022 про припинення в односторонньому порядку дії договору бербоут-чартеру (фрахтування) судна № 01/21 від 03.03.2021 та докази його надіслання на адресу позивача.

24.02.2023 позивачем подано до суду клопотання про надання матеріалів справи для ознайомлення. 27.02.2023 представник позивача ознайомився з матеріалами справи, що підтверджується наявною у справі відповідною розпискою представника позивача.

27.02.2023 відповідачем до суду подано відзив на позовну заяву, відповідно до якого поти задоволення позовних вимог заперечує повністю.

27.02.2023 позивачем до суду подано заяву про зміну предмета спору, відповідно до якої просить суд визнати недійсним повідомлення Державного підприємства «Сервіс» від 26.08.2022 за № 154/2022 про розірвання договору бербоут-чарету (фрахтування судна) № 01/21 від 03.03.2021 з моменту підписання.

Судом прийнято до розгляду подану позивачем заяву про зміну предмета позову.

28.02.2023 у підготовчому засіданні у відповідності до ст. 183 Господарського процесуального кодексу України оголошено перерву до 07.03.2023.

01.03.2023 відповідачем до суду подано клопотання про надання матеріалів справи для ознайомлення. 01.03.2023 представник відповідача ознайомився з матеріалами справи, що підтверджується наявною у справі відповідною розпискою представника відповідача.

06.03.2023 відповідачем до суду подано додаткові письмові пояснення по справі.

06.03.2023 відповідачем до суду подано клопотання про залучення до участі у справі третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача Державне агентство меліорації та рибного господарства України.

Ухвалою Господарського суду міста Києва № 910/13634/22 від 07.03.2023 відкладено підготовче засідання на 14.03.2023; залучено до участі у справі третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Державне агентство меліорації та рибного господарства України; зобов`язано позивача надіслати залученій третій особі копію позовної заяви з доданими до неї документами та копію заяви про зміну предмета позову; зобов`язано залучену третю особу у строк до 14.03.2023 подати пояснення щодо позову/відзиву із урахуванням вимог ст. 168 Господарського процесуального кодексу України.

08.03.2023 від третьої особи надійшли пояснення.

14.03.2023 у підготовчому засіданні позивачем подано докази надіслання третій особі копії позовної заяви з доданими до неї документами та копію заяви про зміну предмета позову.

14.03.2023 у підготовчому засіданні судом поставлено ухвалу на місці, не виходячи до нарадчої кімнати про відмову в задоволенні клопотання відповідача про залишення позову без розгляду з огляду на наступне

Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 28.08.2018 у справі № 906/493/16 викладено правовий висновок про те, що:

- у разі наявності арбітражної угоди між сторонами спору та поданого стороною відповідно до вимог ГПК України клопотання про припинення провадження господарський суд може продовжити розгляд справи за умови встановлення в передбаченому законом порядку недійсності, втрати чинності або неможливості виконання вказаної угоди не пізніше початку розгляду справи по суті;

- господарський суд має тлумачити будь-які неточності в тексті арбітражної угоди та розглядати сумніви щодо її дійсності, чинності та виконуваності на користь її дійсності, чинності та виконуваності, забезпечуючи принцип автономності арбітражної угоди;

- суд може визнати угоду такою, що не може бути виконана, внаслідок істотної помилки сторін у назві арбітражу, до якого передається спір (відсилання до неіснуючої арбітражної установи), за умови відсутності в арбітражній угоді вказівки на місце проведення арбітражу чи будь-яких інших положень, які б дозволяли встановити дійсні наміри сторін щодо обрання певної арбітражної установи чи регламенту, за яким має здійснюватись арбітражний розгляд. У разі невизначеності арбітражної установи сторона арбітражної угоди не має обов`язку перед зверненням до компетентного державного суду звертатися до однієї чи декількох арбітражних установ для того, щоб вони вирішили питання щодо своєї компетенції стосовно цього спору.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 07.05.2019 у справі № 921/421/18, від 24.07.2019 у справі № 904/3096/18, від 13.06.2019 у справі № 913/488/18, від 25.06.2019 у справі № 911/1696/18, від 15.10.2019 у справі № 911/1595/18, від 26.07.2021 у справі № 908/16/21.

Відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 226 Господарського процесуального кодексу України суд залишає позов без розгляду, якщо сторони уклали угоду про передачу даного спору на вирішення третейського суду або міжнародного комерційного арбітражу, і від відповідача не пізніше початку розгляду справи по суті, але до подання ним першої заяви щодо суті спору надійшли заперечення проти вирішення спору в господарському суді, якщо тільки суд не визнає, що така угода є недійсною, втратила чинність або не може бути виконана.

Наведене вище дає підстави для висновку про те, що при вирішенні питання залишення позову без розгляду з підстав, передбачених п. 7 ч. 1 ст. 226 Господарського процесуального кодексу України господарському суду слід встановити наявність сукупності таких умов:

- існування арбітражної угоди, за якою позов у питанні, що порушене у державному суді, відноситься до компетенції арбітражу;

- від відповідача не пізніше початку розгляду справи по суті, але до подання ним першої заяви щодо суті спору надійшли заперечення проти вирішення спору в господарському суді;

- встановлення судом дійсності, чинності та виконуваності третейської угоди.

У підпункті (а) п. 32 договору бербоут-чартеру (фрахтування) № 01/21 від 03.03.2021 зазначено, що цей чартер керується та тлумачиться відповідно до англійського законодавства, а будь-який спір, що виникає з цього чартеру або пов`язаний з ним, передається на розгляд арбітражу в Лондоні відповідно до Закону про арбітраж 1996 року або будь-якої законодавчої зміни або відновлення його застосовуються в межах, необхідних для виконання положень цього застереження. Арбітраж проводиться відповідно до умов Лондонської асоціації морських арбітрів (LMAA), чинних на момент початку арбітражного розгляду…

У підпункті (b) п. 32 договору бербоут-чартеру (фрахтування) № 01/21 від 03.03.2021 зазначено, що цей договір керується морським законодавством США. Будь-який спір, що виникає з даного договору або пов`язаний з ним, повинен бути розглянутий трьома особами в Нью-Йорку... Провадження ведеться відповідно до Правил SMA, що діють на дату цього договору…

У підпункті (с) п. 32 договору бербоут-чартеру (фрахтування) № 01/21 від 03.03.2021 зазначено, що цей договір керується та тлумачиться відповідно до закону Сінгапуру. Будь-які суперечки, що виникають із даного договору або пов`язані з ним, включаючи будь-які питання щодо його існування, дійсності чи припинення, повинні бути розглянуті та остаточно вирішенні арбітражем у Сінгапурі відповідно до Сінгапурського міжнародного закону про арбітраж…

Після наведених пунктів у договорі міститься наступного змісту примітка «*** Видаліть те, що не застосовується. Якщо жодне або обидва не видалено, то за замовчуванням застосовується англійське законодавство.»

За відсутності будь-яких видалень підпунктів у пункті 32 договору суд приходить до висновку, що сторонами в договорі передбачено застосування арбітражного застереження, викладеного у підпункті (а) п. 32 договору бербоут-чартеру (фрахтування) № 01/21 від 03.03.2021.

З матеріалів справи вбачається, що відповідачем подано заперечення проти вирішення спору в господарському суді без пропуску строку, встановленого п. 7 ч. 1 ст. 226 ГПК України, оскільки відповідні заперечення надійшли до першої поданої відповідачем заяви щодо суті спору та до початку розгляду справи по суті.

За змістом ст. 1 Закону України «Про міжнародний комерційний арбітраж» до міжнародного комерційного арбітражу можуть за угодою сторін передаватися

спори з договірних та інших цивільно-правових відносин, що виникають при здійсненні зовнішньоторговельних та інших видів міжнародних економічних зв`язків, якщо комерційне підприємство хоча б однієї із сторін знаходиться за кордоном;

спори підприємств з іноземними інвестиціями і міжнародних об`єднань та організацій, створених на території України, між собою, спори між їх учасниками, а так само їх спори з іншими суб`єктами права України.

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про міжнародний комерційний арбітраж» суд, до якого подано позов у питанні, що є предметом арбітражної угоди, повинен, якщо будь-яка із сторін попросить про це не пізніше подання своєї першої заяви щодо суті спору, залишити позов без розгляду і направити сторони до арбітражу, якщо не визнає, що ця арбітражна угода є недійсною, втратила чинність або не може бути виконана.

Судом встановлено, що сторонами договору бербоут-чартеру (фрахтування) (фрахтування) № 01/21 від 03.03.2021 є ТОВ «Нафто-газовий Центр Безпеки та Навчання» та ДП «Сервіс», тобто юридичні особи що не мають ознак іноземного елементу.

З огляду на те, що жодна із сторін договору бербоут-чартеру (фрахтування) (фрахтування) № 01/21 від 03.03.2021 не знаходиться за кордоном, то правовідносини між ними не регулюються положеннями Закону України «Про міжнародний комерційний арбітраж». Відтак арбітражне застереження, викладене у підпункті (а) пункту 32 договору бербоут-чартеру (фрахтування) (фрахтування) № 01/21 від 03.03.2021 є недійсним, так як на правовідносини сторін вказаного договору поширюється виключно національне законодавства, а дана справа відповідно має бути розглянута національним судом, тобто у даному випадку Господарським судом міста Києва (за місцезнаходженням відповідача).

14.03.2023 у підготовчому засіданні судом постановлено ухвалу на місці, не виходячи до нарадчої кімнати, у відповідності до ст.ст. 182, 185 Господарського процесуального кодексу України, про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті на 04.04.2023; запропоновано третій особі подати пояснення по справі у строк до 17.03.2023, а позивачу та відповідачу запропоновано подати відповідь на пояснення третьої особи у строк до 28.03.2023.

16.03.2023 позивачем подано до суду клопотання про надання матеріалів справи для ознайомлення. 22.03.2023 представник позивача ознайомився з матеріалами справи, що підтверджується наявною у справі відповідною розпискою представника позивача.

16.03.2023 позивачем до суду подано клопотання участь його представника у судовому засіданні, призначеному на 04.04.2023, в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду за допомогою онлайн сервісу відеозв`язку «EasyCon».

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 17.03.2023 наведене клопотання позивача задоволено та ухвалено забезпечити участь представника ТОВ «Нафто-Газовий Центр Безпеки та Навчання» у розгляді справи № 910/13634/22 у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів за допомогою програми «EasyCon».

21.03.2023 від третьої особи до суду надійшли пояснення по справі, в яких проти задоволення позову заперечує в повному обсязі.

28.03.2023 позивачем до суду подано відповідь на пояснення третьої особи, в якій просить позов задовольнити повністю.

Позивач в судовому засіданні 04.04.2023 позовні вимоги підтримав повністю.

Відповідач в судовому засіданні 04.04.2023 проти задоволення позовних вимог заперечував повністю.

Третя особа в судовому засіданні 04.04.2023 проти задоволення позовних вимог заперечувала повністю.

04.04.2023 у судовому засіданні відповідно до ст. 216 Господарського процесуального кодексу України оголошено перерву до 18.04.2023.

17.04.2023 відповідачем до суду подано письмові пояснення.

В судовому засіданні 18.04.2023 відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи та заслухавши пояснення представників учасників справи, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

03.03.2021 між Державним підприємством «Сервіс» (судновласник, відповідач) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Нафто-Газовий Центр Безпеки та Навчання» (фрахтувальник, позивач) укладено договір бербоут-чартер (фрахтування) № 01/21 (далі - договір).

Відповідно до п. 1.1 договору судновласник зобов`язується за обумовлену плату (фрахт) надати судно фрахтувальнику для здійснення ним господарської діяльності з перевезення вантажу, тренувальних цілей чи для інших цілей торгівельного мореплавства на строк, передбачений в даному договорі, а фрахтувальник зобов`язаний своєчасно сплачувати плату за фрахт у розмірі та порядку, передбачені даним договором.

Спір виник в зв`язку з тим, що на думку позивача неправомірно вчинений відповідачем односторонній правочин, оформлений повідомленням № 154/2022 від 26.08.2022, який стосується одностороннього розірвання договору бербоут-чартеру (фрахтування) № 01/21 від 03.03.2021 підлягає визнанню недійсним.

В свою чергу відповідач проти позовних вимог заперечує та вважає, що мав повне та беззаперечне право на одностороннє розірвання договору, що виникло у нього внаслідок порушення зобов`язань позивачем.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до абзацу 2 ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з п. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору.

Згідно ст. 627 Цивільного кодексу України встановлено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 912 Цивільного кодексу України за договором чартеру (фрахтування) одна сторона (фрахтівник) зобов`язується надати другій стороні (фрахтувальникові) за плату всю або частину місткості в одному чи кількох транспортних засобах на один або кілька рейсів для перевезення вантажу, пасажирів, багажу, пошти або з іншою метою, якщо це не суперечить закону та іншим нормативно-правовим актам.

Порядок укладення договору чартеру (фрахтування), а також форма цього договору встановлюються транспортними кодексами (статутами).

Поняття договору чартеру (фрахтування) суден визначено у ст. 203 Кодексу торговельного мореплавства України, відповідно до якої, за договором чартеру (фрахтування) судна на певний час судновласник зобов`язується за обумовлену плату (фрахт) надати судно фрахтувальнику для перевезення пасажирів, вантажів та для інших цілей торговельного мореплавства на певний час. Надане фрахтувальнику судно може бути укомплектоване екіпажем (тайм-чартер) або не споряджене і не укомплектоване екіпажем (бербоут-чартер).

Відповідно до ст. 204 Кодексу торговельного мореплавства України договір чартеру (фрахтування) судна на певний час повинен бути укладений у письмовій формі.

Відповідно до ч. 1 ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погодженні ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно з п. 4 частини І договору предметом договору є судно «Таманський», ІМО номер 8727044, 1985 року побудови.

Відповідно до п. 1.2 частини І договору за даним договором сторони домовились, що передане фрахтувальнику судно не споряджене і не укомплектоване екіпажем (бербоут-чартер).

Пунктом 1.5 частини І договору сторони домовились, що цей договір виконуватиметься відповідно до умов, що містяться в даному чартері, який буде включати в себе частину І та частину ІІ. У разі конфлікту умов, положення частини І матимуть переважну силу в порівнянні з положеннями частини II в межах цього конфлікту, але не більше.

Згідно з п. 2 частини ІІ договору власник погодився передати, а фрахтувальник погодився найняти судно протягом періоду, зазначеному у графі 16 частини І даного договору.

Відповідно до п. 16 частини І договору визначено строк чартеру - 5 років.

06.04.201 між позивачем та відповідачем складено акт прийому-передачі танкера «Таманський» відповідно до договору бербоут-чартеру (фрахтування) № 01/21 від 03.03.2021.

Пунктом 15 частини ІІ договору визначено наступну орендну плату:

(а) фрахтувальник платить за наймання судна власнику орендну плату в належному порядку відповідно до умов чартеру.

(b) фрахтувальник сплачує власнику за чартер судна щомісячно плату в розмірі (200$ на добу з ПДВ - на час експлуатації судна), вказаному в розділі 17 (і) частини 1 даного договору, яка сплачується не пізніше ніж кожні тридцять (30) робочих днів наперед, перший платіж за оренду судна сплачується в день підписання між фрахтувальником та власником акта приймання-передачі судна фрахтувальнику. Оренда оплачується постійно протягом усього періоду дії чартеру.

(с) Оплата чартеру здійснюється на банківський рахунок власника, зазначений у розділі 20.

Якщо судно стоїть в порту та не використовується фрахтувальником з метою перевезення товару чи пасажирів, то розмір орендної плати становить суму, зазначену в розділі 17 (іі) частини 1 даного договору (50$ на добу з ПДВ).

(е) Якщо фрахтувальник не здійснив належну оплату за чартер, власник зобов`язаний надати фрахтувальнику за три (3) банківських дні письмове повідомлення про проведення платежу, і якщо платіж буде здійснено протягом цих трьох (3) банківських днів, наступних з дня отримання такого повідомлення, то вважатиметься, що платіж погашений.

Якщо фрахтувальник не сплатить заборгованість у повному обсязі протягом трьох (3) банківських днів з моменту отримання такого повідомлення від власника, то у власника виникає право, не зачіпаючи жодних інших прав або вимог, які можуть мати власник щодо чартів, скасувати цей чартер в будь-який час після цього, поки орендна плата залишається непогашеною.

(f) Якщо власник вирішить не користуватися будь-якими правами, наданими цим договором стосовно будь-якої конкретної несвоєчасної оплати чартеру чи серії несвоєчасних платежів за чартером, згідно з цим договором, це не повинно тлумачитися як відмова від свого права розірвати чартер.

Отже, зі змісту п. 15 частини ІІ договору вбачається обов`язок відповідача здійснювати оплату за чартер незалежно від того чи використовується судно з метою перевезення товару або пасажирів чи стоїть в порту.

В матеріалах справи наявні листи позивача адресовані відповідачу № 1/05 від 19.05.2021 та № 1/07 від 30.07.2021 в яких позивач повідомляє про те, що танкер «Таманський» перебуває у відстої, у зв`язку з виконанням необхідних ремонтних робіт та відновлення класифікаційних документів, тому просив рахувати оплату бербоут-чартеру за ставкою, що складає 50,00 доларів США під час стоянки судна в порту.

При цьому документального підтвердження того, що судно перебувало в ремонті позивачем не подано та матеріали справи не містять.

Також у справі наявні подані позивачем акти надання послуг підписані та скріплені печатками позивача та відповідача, а саме № 68 від 31.07.2021 про надання судна у період з 01.07.2021 по 31.07.2021 вартість фрахту за який склала 50.643,34 грн та № 82 від 31.08.2021 про надання судна у період з 01.08.2021 по 31.08.2021 вартість фрахту за який склала 50.009,56 грн. З даних актів вбачається, що розмір фрахту розрахований із розрахунку 50$ на добу за курсом на перше число місяця х 31 день в місяці + 20% ПДВ.

Подані позивачем до позовної заяви платіжні доручення № 158 від 27.04.2021 на суму 41.967,60 грн, № 173 від 26.05.2021 на суму 51.615,00 грн, № 180 від 04.06.2021 на суму 49.441,32 грн, № 273 від 06.12.2021 на суму 48.407,04 грн, № 274 від 09.12.2021 на суму 49.508,74 грн, № 275 від 09.12.2021 на суму 47.298,24 грн свідчать, що оплата за договором позивачем здійснена із розрахунку, що судно стоїть в порту.

Відповідач зазначає, що плата за фрахт за липень 2021 була сплачена у серпні 2021 року, за серпень 2021 року була сплачена в кінці серпня 2021 року, за вересень, жовтень та листопад 2021 року була сплачена тільки в грудні 2021 року, а починаючи з грудня 2021 року плата за фрахт взагалі не сплачується.

Відповідно до підпункту (b) п. 17 частини ІІ договору «Страхування» фрахтувальник, який страхує протягом періоду дії чартеру судно повинен забезпечити страхування судна за рахунок своїх коштів від ризику пошкодження корпусу та технічної частини, війни, ризику щодо забезпечення та відшкодування збитків (та будь-яких ризиків, стосовно яких обов`язково страхується під час експлуатації судно, включаючи підтримку фінансової безпеки відповідно до підпункту 13 (с) (фінансова безпека).

(іі) Такі страхування здійснюються фрахтувальником для захисту інтересів власника і фрахтувальника та іпотекодержателя (ів) (якщо такі є), а фрахтувальник вільний в частині страхування інтересів будь-яких менеджерів, які він може призначити.

(ііі) фрахтувальник на вимогу власника надає інформацію та негайно надає документи, які можуть знадобитися для того, щоб власник міг дотримуватися страхових положень фінансового інструменту.

Якщо судно страхується фрахтувальником, то вартість страховки вираховується із суми чартерних платежів, які фрахтувальник сплачує власнику.

Статтею 629 Цивільного кодексу України визначено, що договір є обов`язковим до виконання сторонами.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від виконання зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається (ст. 525 Цивільного кодексу України), якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Стаття 610 Цивільного кодексу України визначає що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Матеріали справи свідчать, що позивачем сплата за чартер починаючи з грудня 2021 року за договором не здійснювалась, що не заперечується позивачем.

Також матеріали справи свідчать, що судно всупереч умовам договору позивачем не застраховано.

Посилання позивача на те, що судно було непридатне для експлуатації внаслідок неморехідного стану з огляду на наявність арешту судна накладеного ухвалою Господарського суду Одеської області № 916/210/21 від 01.02.2021, а також відсутністю у позивача документів на судно у зв`язку із вилученням їх згідно ухвали слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 02.06.2021 у справі № 757/29305/21-к, що перешкоджало покинути порт, не приймаються судом до уваги з огляду на наступне.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 01.02.2021 у справі 916/210/21 задоволено заяву Компанії «Besiktas Marine Deniz Hizmetleri Ve End Urunler Dis Tic» (ТОВ «Бешікташ Маріне Деніз Хізметлері ве Ендюстрієль Урюнлер Диш Санаї Тіджарет») про забезпечення позову (до подачі позову) та накладено арешт на судно/Tanker - Таманський/Tamanskiy (ІМО номер: 8727044) (MMSI номер: 272283000) морський порт Південний, прапор України, власником якого є Bayton Capital S.A. (місцезнаходження: Via Ricardo J.Alfaro Edificio The century Tower suite № 401 Panama, Republica de Panama), яке знаходиться в акваторії морського порту Чорноморськ Чорноморської філії Державного підприємства Адміністрація морських портів України (68001, Одеська область, м. Чорноморськ, вул. Праці, 6), шляхом затримання та заборони його виходу з акваторії морського порту Чорноморськ Чорноморської філії Державного підприємства Адміністрація морських портів України (Україна, 68001, Одеська область, м. Чорноморськ, вул. Праці, 6).

В подальшому ухвалою Господарського суду Одеської області від 03.11.2021 у справі 916/653/21 позов LTD «Besiktas Marine Deniz Hizmetleri Ve End Urunler Dis Tic» (ТОВ «Бешікташ Маріне Деніз Хізметлері ве Ендюстрієль Урюнлер Диш Санаї Тіджарет» до «Bayton Capital S.A.» про стягнення 4.727,16 євро основного боргу, 153,50 євро 3% річних, 24.949,71 грн пені залишено без розгляду; заходи забезпечення позову вжиті ухвалою Господарського суду Одеської області від 01.02.2021 у справі 916/210/21 скасовано.

Відповідно до ст. 143 Кодексу торговельного мореплавства України (Глава 2. Договір морського перевезення вантажу) дає поняттю морехідний стан судна, зокрема зазначено, що перевізник зобов`язаний завчасно, до початку рейсу, привести судно в морехідний стан: забезпечити технічну придатність судна до плавання, належним чином спорядити його і забезпечити всім необхідним, укомплектувати екіпаж, а також привести трюми і всі інші приміщення судна, в яких перевозиться вантаж, у стан, що забезпечує належне приймання, перевезення і збереження вантажу.

Перевізник не несе відповідальності, якщо він доведе, що неморехідний стан судна був викликаний недоліками, які не могли бути виявлені при прояві ним належної дбайливості (приховані недоліки).

Схоже визначення передбачене ст. 192 Кодексу торговельного мореплавства України (Глава 3. Договір морського перевезення пасажира) Морехідний стан судна. Перевізник зобов`язаний до початку перевезення привести судно у стан, придатний для плавання і безпечного перевезення пасажирів, завчасно належним чином спорядити його і забезпечити всім необхідним для плавання, укомплектувати екіпажем і утримувати судно в такому стані протягом усього часу морського перевезення пасажирів.

Аналогічні положення містяться і в ст. 198 Кодексу торговельного мореплавства України (Глава 4. Договір морського круїзу), відповідно до якої організатор круїзу зобов`язаний до початку круїзу забезпечити приведення судна в належний стан відповідно до умов статті 192 цього Кодексу та утримувати судно в такому стані протягом усього часу круїзу.

З наведених положень вбачається, що саме технічна можливість експлуатації судна за його цільовим призначенням визначає морехідний чи неморехідний стан судна, при цьому обов`язок щодо його підтримання в справному технічному стані (морехідному стані) покладений на перевізника.

Відповідно до ст. 207 Кодексу торгівельного мореплавства України судновласник зобов`язаний передати судно фрахтувальнику в стані, придатному для використання його з метою, передбаченою договором чартеру (фрахтування) судна на певний час.

Отже, придатний стан визначається в момент передачі судна в бербоут-чартер і в подальшому власник не несе обов`язку щодо його підтримання в такому стані.

Так, морехідний стан судна, це саме технічна його можливість/не можливість використання за призначенням, тому наявність чи відсутність арешту не впливає власне на морехідний стан і можливість експлуатації судна за призначенням, а тільки впливає на наявність або відсутність певних обмежень.

У п. 3 договору зазначено, що судно передається власником фрахтувальником у стані придатному для експлуатації відповідно до цілей та завдань фрахтувальника.

Судно було передано відповідачем позивачу за актом приймання-передачі без будь- яких зауважень з боку позивача щодо неможливості його використання, що свідчить про виконання власником/відповідачем своїх зобов`язань щодо передачі судна в належному морехідному стані та відсутність будь-яких претензій зі сторони фрахтувальника/позивача.

В свою чергу підпунктом b) п. 30 частини ІІ договору передбачено право фрахтувальника негайно припинити дію договору шляхом письмового повідомлення власника та вимагати відшкодування збитків, включаючи, але не обмежуючись цим, втрату частини періоду чартеру: (і) якщо власник своїми діями або бездіяльністю порушує свої зобов`язання відповідно до цього чартеру, якщо фрахтувальник позбавлений користування судном, і таке порушення триває протягом чотирнадцяти (14) днів, після того як письмове повідомлення про це було надано фрахтувальником власнику.

Отже, даним пунктом договору передбачено право позивача достроково в односторонньому порядку припинити дію договору.

Однак позивач, протягом всього часу дії договору цим не скористався, що свідчить про те, що стан судна відповідав вимогам і цілям договору, знаходився та знаходиться в морехідному стані, оскільки іншого позивачем не доведено.

Суд відзначає, що з огляду на предмет договору, наявність чи відсутність арешту впливає тільки на наявність або відсутність певного обмеження використання судна (такого як перевезення вантажу чи пасажирів, який передбачає необхідність виходу з акваторії морського порту Чорноморськ), але не перешкоджає його використанню для тренувальних або інших цілей обумовлених договором.

Слід відзначити, що наявність арешту, який діяв до 03.11.2022, не перешкоджав позивачу здійснювати у відповідності до умов договору щомісячні оплати за чартер (із розрахунку що судно стоїть в порту) до грудня 2021 року, а отже посилання відповідача як на підставу неможливості використання судна на наявність арешту є безпідставними.

Та обставина, що на підставі ухвали слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 02.06.2021 у справі № 757/29305/21-к у приміщенні позивача було проведено обшуки та вилучено всі суднові документи на танкер «Томанський» про що складено протокол обшуку від 23.06.2021 та додаток № 1 до нього та повернуті позивачу лише 18.08.2022 також не заслуговує уваги суду як на підставу неможливості використання судна для цілей обумовлених договором, крім перевезення вантажу.

Відповідно до ст. 212 Кодексу торгівельного мореплавства України фрахтувальник сплачує судновласнику фрахт в порядку і терміни, передбачені договором чартеру (фрахтування) судна на певний час. Він звільняється від сплати фрахту і витрат щодо судна за час, протягом якого судно було непридатне для експлуатації внаслідок неморехідного стану, за винятком випадків, коли непридатність судна настала з вини фрахтувальника.

Посилання позивача на наведену норму не приймаються судом до уваги, оскільки позивачем належними та допустимими засобами доказування не підтверджено наявність підстав для звільнення позивача від сплати фрахту в розумінні 212 Кодексу торгівельного мореплавства України, зокрема не доведено, що судно починаючи з грудня 2021 року є непридатним для експлуатації внаслідок немореходного стану.

Також позивачем не подано доказів того, що позивач звертався до відповідача з пропозицією звільнити його від сплати фрахту на час протягом якого судно було непридатне для експлуатації.

Посилання позивача на те, що з огляду на постанову Кабінету Міністрів України № 634 від 27.05.2022 «Про особливості оренди державного та комунального майна у період воєнного стану» відповідач не мав нараховувати фрахт за користування позивачем судном у період з 24.02.2022 по 30.05.2022 не приймаються судом до уваги, оскільки за умовами договору він може бути розірваний відповідачем в односторонньому порядку у зв`язку із несплатою платежу за чартер, тобто наявністю заборгованості за один місяць, при цьому в даному випадку заборгованість виникла до введення воєнного стану в Україні.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору.

Згідно з підпунктом (а) п. 30 частини ІІ договору «Невиконання зобов`язань фрахтувальником». Власник має право розірвати даний договір шляхом письмового повідомлення фрахтувальника за обставини невиконання ним зобов`язань та вимагати відшкодування збитків, включаючи але не обмежуючись цим: (і) неплатіж за чартер, (іі) невиконання фрахтувальником вимог: (1) пункт 11 (торгові обмеження); або (2) підпункт 17 (b) (страхування фрахтувальника); (ііі) фрахтувальник не виправляє будь-яке порушення вимог підпункту 13 (а) (Технічне обслуговування) якомога швидше після того, як власник повідомив йому про це, і в будь-якому випадку, якщо сума страхування судна не покриває цих витрат.

В матеріалах справи наявне повідомлення № 154/2022 від 26.08.2022 про розірвання з 26.08.2022 договору бербоут-чартеру (фрахтування) № 01/21 від 03.03.2021; повідомлено про необхідність негайно повернути судно «Таманський» позивачу у порту за адресою: Одеська обл. Одеський р-н, смт Олександрівка, вул. Судноремонтна, 35; повідомлено про необхідність негайно погасити всю наявну заборгованість та відсотки, зокрема 16.140,00 доларів США та 66,10 доларів США відсотків за затримку в оплаті чартеру станом на 26.08.2022 та заборгованість, що виникне на дату фактичного повернення судна власнику.

Зі змісту повідомлення про розірвання договору вбачається, що підставою для його вчинення відповідачем стало: 1) порушення позивачем умов договору в частині сплати за чартер (орендна плата) починаючи з 01.12.2021; 2) не надання доказів страхування позивачем судна на період дії чартеру.

Посилання позивача на те, що відповідач належним чином не повідомив відповідача про наявну заборгованість та про припинення договору не приймаються судом з огляду на наступне.

Відповідно до п. 33 частини II договору усі повідомлення, запити та інші повідомлення, необхідні або дозволені будь-яким пунктом даного договору, надаються в письмовій формі і повинні бути доставлені в достатній мірі або передані, якщо вони доставлені вручну, електронною поштою, експрес-кур`єрською службою або зареєстрованою поштою та адресовані власнику, як зазначено в графі 30 або на іншу адресу чи електронну адресу, яку власник може надалі вказати у письмовій формі, а якщо фрахтувальнику, то як зазначено у графі 31, або на іншу адресу або електронну пошту, яку фрахтувальник може надалі письмово вказати. Будь-яке таке повідомлення вважається наданим у день фактичного отримання стороною, до якої воно адресоване.

У пункті 31 частини І договору оповіщення фрахтувальника здійснюється за місцем реєстрації офісу: 65003, м. Одеса, вул. Отамана Головатого, 24, а також за телефоном: НОМЕР_1 або Email: ІНФОРМАЦІЯ_2.

З матеріалів справи вбачається, що повідомлення № 154/2022 від 26.08.2022 направлено відповідачем позивачу 29.08.2022 за адресою: 65003, м. Одеса, вул. Отамана Головатого, 24, що підтверджується описом вкладення у цінний лист № 643 від 29.08.2022, накладною Укрпошти № 643 від 19.08.2022 та фіскальним чеком від 29.08.2022.

Згідно роздруківки з офіційного сайту АТ «Укрпошта» в мережі Інтернет вбачається, що відправлення за № 643 повернуто за зворотною адресою: за письмовою відмовою адресата 29.08.2023 та 08.09.2022 вручено відправнику.

Суд відзначає, що відповідачем раніше на адресу позивача було надіслано повідомлення № 153/2022 від 22.08.2022, в якому зазначено про наявність за договором заборгованості по сплаті плати за чартер (орендна плата) в розмірі 15.900,00 доларів США (виникла починаючи з грудня 2021 року) та заборгованість по сплаті відсотків в розмірі 64,18 доларів США з вимогою сплатити заборгованість протягом 3 (трьох) робочих днів з моменту отримання цього повідомлення.

Дане відправлення було надіслано позивачу 22.08.2022 рекомендованою кореспонденцією № 153, що підтверджується описом вкладення у цінний лист, накладною Укрпошти та фіскальним чеком від 22.08.2022.

Проте, дане відправлення 22.08.2022 також було повернуто за зворотною адресою: за письмовою відмовою адресата, що підтверджується роздруківкою з офіційного сайту АТ «Укрпошта» в мережі Інтернет за трек-кодом № 153.

Правилами надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 270 від 05.03.2009 надано значення наступним термінам

адресат - фізична або юридична особа, якій адресується поштове відправлення, поштовий переказ, прізвище, ім`я та по батькові або найменування якої зазначені на поштовому відправленні, бланку поштового переказу в спеціально призначеному для цього місці;

відправник - фізична або юридична особа, прізвище, ім`я та по батькові або найменування якої зазначені на поштовому відправленні, бланку поштового переказу в спеціально призначеному для цього місці, яка безпосередньо або через уповноважену особу подає оператору поштового зв`язку для пересилання поштове відправлення, поштовий переказ.

Згідно з п. 114 Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 270 від 05.03.2009, одержувач може відмовитися від одержання поштового відправлення, коштів за поштовим переказом, про що на поштовому відправленні, бланку поштового переказу або повідомленні про надходження поштового відправлення, поштового переказу робиться відповідна позначка, яка засвідчується його підписом. Підпис представника юридичної особи, уповноваженого на одержання пошти, скріплюється печаткою (за наявності) цієї юридичної особи.

Такі поштові відправлення, поштові перекази не пізніше ніж протягом наступного робочого дня повертаються за зворотною адресою.

У разі коли одержувач відмовляється засвідчити своїм підписом факт відмови від одержання поштового відправлення, коштів за поштовим переказом, таке поштове відправлення, поштовий переказ зберігаються в приміщенні об`єкта поштового зв`язку протягом 14 календарних днів, після закінчення якого - повертається поштовим оператором за зворотною адресою.

Позивач у позовній заяві зазначає, що з 17.04.2020 по даний час в ТОВ «Нафто-Газовий Центр Безпеки та Навчання» офіційно працює лише один працівник - директор ОСОБА_1 . З 24.03.2022 лейтенант ОСОБА_1 , командир ремонтної роти військової частини НОМЕР_2 , ВОС - НОМЕР_3, який прибув з ІНФОРМАЦІЯ_1 , зараховано до списків особового складу, на всі види забезпечення і вважати таким, що з 24.03.2022 справи та посаду прийняв і приступив до виконання службових обов`язків за посадою з 19 тарифним розрядом та посадовим окладом 4.370,00 грн на місяць, шпк «капітан» (підтверджується Витягом із наказу командира військової частини НОМЕР_2 Міністерства оборони України № 69 від 24.03.2022).

У зв`язку з цим позивач зазначає, що у відповідача не може бути наявна відмова представника ТОВ «Нафто-Газовий Центр Безпеки та Навчання» від отримання повідомлення відповідача, так і відповідач не міг поштовим шляхом проінформувати позивача, оскільки єдиний уповноважений представник підприємства перебуває на військовій службі і захищає Україну від збройної агресії російської федерації та фактично не міг здійснити відмову від отримання кореспонденції чи її отримати.

Судом не приймаються до уваги наведені твердження позивача, оскільки позивачем не підтверджено належними засобами доказування, що в штаті відповідача перебуває лише один працівник - директор; позивачем не спростовано ту обставину, що у поштовому відділенні зв`язку наявна письмова заява позивача про відмову від отримання кореспонденції.

За змістом статей 15 і 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання правочину недійсним.

Згідно зі ст. 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов`язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін. До правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов`язання та про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину.

Отже, повідомлення сторони договору може вважатися одностороннім правочином, у випадку, якщо воно породжує, змінює чи припиняє права та обов`язки обох сторін договору.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину встановлені ст. 203 Цивільного кодексу України, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Статтею 204 Цивільного кодексу України унормовано, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто, таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі судового рішення.

Таким чином, у разі не спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 22.07.2021 року у справі № 911/2768/20.

Згідно із ч. 1 ст. 188 Господарського кодексу України зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором.

Відповідно до чч. 1, 3 ст. 651 Цивільного кодексу України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

Одностороння відмова від договору є юридичним фактом, який зумовлює його розірвання, отже є правочином, який має юридичні наслідки у вигляді припинення господарських правовідносин. Розірвання господарського договору може здійснюватися за згодою сторін і у разі односторонньої відмови від нього. За загальним правилом, розірвання договору в односторонньому порядку не допускається, однак, окремі види договорів допускають можливість одностороннього розірвання договору. Крім того, право сторони на одностороннє розірвання договору може бути встановлене законом або безпосередньо у договорі.

Зі змісту договору вбачається, що ним встановлено можливість розірвання відповідачем договору в односторонньому порядку шляхом надіслання відповідного повідомлення, зокрема у разі несплати за чартер та не страхування судна.

Суд відзначає, що оформлене у визначеному порядку волевиявлення однієї із сторін на дострокове припинення його дії за своїми наслідками є одностороннім правочином про розірвання відповідного договору, а відтак, при його вчиненні мають бути дотриманні встановлені законодавством вимоги, необхідні для чинності такого правочину.

Відповідно до статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до ст. 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно ст. 77 Господарського процесуального кодексу України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Позивач не надав до суду доказів, які б підтверджували той факт, що односторонній правочин суперечать нормам Цивільного кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; не довів відсутність необхідного обсягу цивільної дієздатності будь-якої з осіб, яка вчинила спірний правочин; відсутність вільного волевиявлення та невідповідність його внутрішній волі учасника спірного правочину; не спрямованість будь-якої зі сторін на реальне настання правових наслідків, обумовлених спірним правочином.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків та, в разі задоволення позовних вимог, зазначати в судовому рішенні в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин (п. 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними»).

З урахуванням усіх встановлених обставин у їх сукупності суд дійшов висновку про недоведеність позивачем обставин, з якими чинне законодавство пов`язує недійсність правочину, в зв`язку з чим пред`явлені позовні вимоги про визнання недійсним правочину відповідача, що оформлений повідомленням № 154/2022 від 26.08.2022, який стосується одностороннього розірвання договору бербоут-чартеру (фрахтування) № 01/21 від 03.03.2021 задоволенню не підлягають.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Обов`язок доказування та подання доказів відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення.

Це стосується позивача, який мав довести обставини на підставі яких він звернувся до суду з позовними вимогами.

Зважаючи на вищенаведене, позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Нафто-Газовий Центр Безпеки та Навчання» необґрунтовані та задоволенню не підлягають повністю.

У п. 23 рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006 (заява № 63566/00) «Проніна проти України» зазначено, що п. 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Інші доводи учасників справи судом не досліджуються, так як з огляду на встановлені фактичні обставини справи, суд дав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмету доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Витрати по сплаті судового збору, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на позивача.

Керуючись ст. 129, ст.ст. 237, 238, 240 ГПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

1. В позові відмовити повністю.

Відповідно до частини 1 статті 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (частина 1 статті 256 Господарського процесуального кодексу України).

Повне рішення складено 05.06.2023.

Суддя В.В.Сівакова