СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 травня 2023 року м. Харків Справа № 922/1432/22

Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Радіонова О.О., суддя Істоміна О.А., суддя Медуниця О.Є.

за участю секретаря судового засідання Семенова О.Є.

за участю представників сторін:

від позивача: Никоноров Є.В., адвокат, довіреність б/н від 01.03.2020

від відповідача: не з`явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Східного апеляційного господарського суду в режимі відеоконференції апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Атлант - Пак" (вх. №574 Х/3) на рішення Господарського суду Харківської області від 27.02.2023 (повний текст підписано 08.03.2023 у місті Харкові) у справі №922/1432/22 суддя Чистякова І.О.

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія Белтім Полімери" (02002, м. Київ, вул. Євгена Сверстюка, буд. 2А, офіс 601, ідентифікаційний код 43436320)
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Атлант-Пак" (61145, м.Харків, вул. Заліська, буд. 26, ідентифікаційний код 39507222)
про стягнення 1 277 682,08 грн.
ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Компанія Белтім Полімери" звернулося до Господарського суду Харківської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Атлант-Пак" про стягнення основного боргу у розмірі 950 100,00 грн, пені у розмірі 155 769,81 грн, 3% річних у розмірі 14 463,16 грн та інфляційних втрат у розмірі 157 349,11 грн. Позивач також просив покласти на відповідача витрати по сплаті судового збору (т.1, а.с.1-23).

Позовні вимоги обґрунтовані порушенням відповідачем зобов`язань за договором поставки №120620 від 12.06.2020 в частині виконання зобов`язання щодо своєчасної оплати поставленого товару.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 05.09.2022 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі №922/1432/22. Справу вирішено розглядати за правилами загального позовного провадження.

Рішенням Господарського суду Харківської області від 27.02.2023 відмовлено в задоволенні клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю "Атлант-Пак" про заміну сторони у справі № 922/1432/22.

Позов задоволено повністю.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Атлант-Пак" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія Белтім Полімери" основний борг у розмірі 950 100,00 грн, пеню у розмірі 155 769,81 грн, 3% річних у розмірі 14 463,16 грн та інфляційні втрати у розмірі 157 349,11 грн.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Атлант-Пак" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія Белтім Полімери" судовий збір у розмірі 19 165,23 грн (т.2, а.с.44-64).

Рішення суду мотивовано тим, що зважаючи на ненадання відповідачем доказів здійснення своєчасної та у повному обсязі оплати поставленого товару або обґрунтованих заперечень проти вимог позивача, відповідач визнається судом таким, що прострочив виконання зобов`язання з оплати поставленого позивачем за договором поставки №120620 від 12.06.2020 товару на суму 950 100,00 грн. Складена позивачем в день поставки товару товарно-транспортна накладна №0000063 від 14.01.2022 містить посилання на рахунок-фактуру №КБ-0000037 від 12.01.2022, сертифікат Р/Ф №КБ-0000037, видаткову накладну №КБ-0000063 від 14.01.2022, в якій зазначено, що перевізником виступало ПП Автоспектр в особі водія ОСОБА_2, відповідна товарно-транспортна накладна підписана зі сторони відправника директором Терзі М.Д. та зі сторони перевізника водієм ОСОБА_2.

Таким чином, суд дійшов висновку, що надані позивачем документи в їх сукупності дають достатні підстави вважати поставку такою, що здійснена позивачем з місця знаходження товару шляхом його передачі перевізникові ПП Автоспектр в особі водія ОСОБА_2 автомобілем МАН державний номер НОМЕР_1 , напівпричіп НОМЕР_2 , який виконував перевезення. Директор відповідача Закревський Дмитро Борисович, підписавши видаткову накладну №КБ-0000063 на суму 1 256 850,00 грн був обізнаний про існування спірного договору поставки №120620 від 12.06.2020 та про його умови, що підтверджується частковою оплатою спірного товару та відображенням відповідних господарських операцій у податковій звітності відповідача, а отже вищевказані докази в їх сукупності підтверджують факт передачі позивачем у власність відповідача спірного товару за договором, що є підставою для виникнення у відповідача обов`язку щодо здійснення розрахунків за отриманий відповідачем товар.

Окрім того, форс-мажор не є автоматичною підставою для звільнення від виконання зобов`язань, стороною договору має бути підтверджено не факт настання таких обставин, а саме їхня здатність впливати на реальну можливість виконання зобов`язання, тому суд відхилив заперечення відповідача як недоведені документально і такі, що ґрунтуються на бажанні уникнути виконання грошового зобов`язання. Відповідач мав виконати своє зобов`язання щодо оплати отриманого товару не пізніше 14.02.2022, тобто до введення воєнного стану.

Стосовно клопотання відповідача про заміну відповідача у цій справі його процесуальним правонаступником - Товариством з обмеженою відповідальністю «Атлант-Пак Плюс», суд зазначив, що виділ однієї юридичної особи з іншої не припиняє юридичної особи, з якої був здійснений виділ, а також не має наслідком реорганізацію юридичної особи, з якої був здійснений виділ, то відповідно до статті 52 ГПК України процесуальне правонаступництво внаслідок такого виділу у будь-якому разі відсутнє (анологічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 02.12.2019 зі справи №904/807/18).

Не погодившись з ухваленим рішенням, відповідач, ТОВ "Атлант-Пак" звернувся до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Харківської області від 27.02.2023 року у справі №922/1432/22 повністю та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі; розгляд скарги проводити з викликом сторін (т.2, а.с.83-91).

Апеляційна скарга мотивована тим, що оскаржуване рішення є необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального законодавства, а тому, на думку скаржника, підлягає скасуванню.

Апелянт вважає необґрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що копія видаткової накладної від 14.01.2022 №КБ-0000063 на суму 1 256 850, 00 грн надана позивачем, оформлена відповідно до вимог Закону України «Про бухгалтерській облік та фінансову звітність в Україні в частині зазначення обов`язкових в них реквізитів, а в силу абзацу 1 пункту 2.5 Положення №88 та ст. 58-1 ГК України відсутня обов`язковість печатки на видатковій накладній №КБ-0000063 від 14.01.2022 та товарно-транспортній накладній №0000063 від 14.01.2022. Також відповідач висловлює свою незгоду із тим, що товарно-транспортна накладна №0000063 від 14.01.2022 року, яка не підписана уповноваженим представником відповідача, є належним підтвердженням здійснення господарської операції враховуючи, що в ній міститься посилання на рахунок-фактуру №КБ-0000037 від 12.01.2022, сертифікат Р/Ф №КБ-0000037, видаткову накладну №КБ-0000063 від 14.01.2022, в якій зазначено, що перевізником виступало ПП Автоспектр в особі водія ОСОБА_2, відповідна товарно-транспортна накладна підписана зі сторони відправника директором та зі сторони перевізника водієм.

Скаржник звертає увагу суду апеляційної інстанції на те, що за загальним правилом фактом підтвердження здійснення господарської операції є саме первинні документи бухгалтерського обліку, що відповідають вимогам закону, зокрема, статті 9 Закону України «Про бухгалтерській облік та фінансову звітність в Україні» та пункту 2.4 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, та відображають реальні господарські операції.

Стверджує, що відповідно до ст.58-1 ГК України передбачено право використання суб`єктом господарювання у своїй господарській діяльності печатки, а не пряму норму, яка б передбачала, що наявність або відсутність печатки не створює будь-яких юридичних наслідків для суб`єктів господарювання. В свою чергу, видаткова накладна №КБ-0000063 від 14.01.2022 року, яка міститься в матеріалах справи, підписана Закревським Д.Б. не містить відтиску печатки ТОВ «Атлант-Пак», хоча відповідач використовує печатку у своїй господарській діяльності та обов`язково ставить її на первинних бухгалтерських документах, на підтвердження чого ТОВ «Атлант-Пак» надав до суду першої інстанції разом із відзивом на позовну заяву копії видаткових накладних за №КБ-0001950 від 24.09.2021 року, за №КБ-0001294 від 02.07.2021 року та за №КБ-0001171 від 18.06.2021, які були підписані між сторонами в межах дії договору №120620 від 12.06.2020 року, за яким і відбулася спірна поставка. Проте, на думку скаржника, суд першої інстанції не надав належної оцінки щодо використання відповідачем печатки при здійсненні інших поставок товару в межах укладеного договору та обов`язковості її наявності на спірній видатковій накладній №КБ-0000063 від 14.01.2022 року.

Стосовно підписання спірної податкової накладної, апелянт зазначає, що суд першої інстанції не надає будь-якої оцінки щодо підтвердження повноважень у особи, яка її підписала, на отримання товару та підпису видаткової накладної, що ставить під сумнів реальність участі саме ТОВ «Атлант-Пак» у здійсненні поставки товару за видатковою накладною №КБ-0000063 від 14.01.2022 року.

Копія довіреності від 14.01.2022 року за №26, що міститься в матеріалах справи, як зазначає та підтверджує позивач, була отримана мессенджер «вайбер», проте не надає будь-яких доказів, що вона була надіслана уповноваженим представником ТОВ «Атлант-Пак», а отримав таку довіреність саме представник ТОВ «Компанія Белтім Полімери».

Стверджує, що не може вважатися належним письмовим доказом і не може бути доказом у справі роздруківка електронного листування, яка не відповідає вимогам Закону України «Про електронні документи» та електронний документообіг», не містить електронного підпису, який є обов`язковим реквізитом електронного документа, оскільки у такому разі неможливо ідентифікувати відправника повідомлення і зміст такого документа не захищений від внесення правок і викривлення. Вважає, що ненадання належної оцінки судом першої інстанції копії довіреності від 14.01.2022 року за №26, як електронного доказу, зокрема, ким, від кого та яким чином вона була отримана, ставить під сумнів реальність участі ТОВ «Атлант-Пак» у здійсненні господарської операції з поставки товару за видатковою накладною №КБ-0000063 від 14.01.2022 р.

Скаржник вважає, що ТТН №0000063 від 14.01.2022 не відповідає наведеним вимогам законодавства щодо оформлення первинних документів та умовам договору, оскільки не містить посади матеріально-відповідальних осіб, які уповноважені на приймання товару, а також у матеріалах справи відсутня довіреність на таку особу, а отже, на думку останнього, ТТН №0000063 від 14.01.2022 не може бути беззаперечним доказом факту поставки товару та наявності заборгованості за поставлений товар та повинна оцінюватися у сукупності з іншими доказами у справі, оскільки вибіркова оцінка доказів не відповідає вимогам процесуального законодавства. Копія ТТН №0000063 від 14.01.2023, на якій міститься підпис водія про прийняття товару, підтверджує факт передачі товару перевізникові, але не отримання цього товару відповідачем.

Крім того, на переконання скаржника, видаткова накладна не є безумовним доказом реальності здійснених господарських операцій з поставки товару, не може бути доказом підтвердження факту реального постачання товару покупцю та його прийняття ним, так як докази можуть оцінюватися судом лише у сукупності з іншими доказами у справі.

Також апелянт стверджує, що сплата боржником суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми можлива лише за період до 23.02.2022 року, до початку військової агресії РФ проти України та введення Президентом України воєнного стану з 24.02.2022. Вважає, нарахування пені за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, трьох відсотків річних, витрат від інфляції необґрунтованим та безпідставним під час воєнного стану. Також, відповідач посилається на лист ТПП України від 28.02.2022 року вих. №2024/02.0-7-1.

Відповідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24.03.2023 року сформовано склад колегії суддів Східного апеляційного господарського суду: головуючий суддя Радіонова О.О., судді Медуниця О.Є, Істоміна О.А.

07.04.2023 вх. №3973 на вимогу суду згідно ухвали від 29.03.2023 з Господарського суду Харківської області надійшли матеріали справи №922/1432/22 (2 томи).

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 01.05.2023 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Атлант-Пак" на рішення Господарського суду Харківської області від 27.02.2023 у справі № 922/1432/22. Встановлено строк позивачу до 16.05.2023 року включно, для подання відзиву на апеляційну скаргу з доказами його надсилання іншим сторонам у справі. Призначено справу до розгляду на "30" травня 2023 р. о 14:45 годині у приміщенні Східного апеляційного господарського суду за адресою: 61058, місто Харків, проспект Незалежності, 13, 1-й поверх, в залі засідань №131.

Відзив на адресу апеляційного суду від позивача не надійшов.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 22.05.2023 задоволено клопотання представника позивача, адвоката Никонорова Євгена Володимировича про участь у судовому засіданні САГС у режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів у справі № 922/1432/22, яке відбудеться 30.05.2023 о 14:45 в режимі відеоконференції.

В судовому засіданні в режимі відеоконференції брав участь представник позивача, який заперечував проти апеляційної скарги та просив суд залишити оскаржуване рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення; зазначив, що направляв відзив на апеляційну скаргу у строк, встановлений судом.

Представник апелянта в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, своїм правом на участь у суді апеляційної інстанції не скористався, про причину неявки суд не повідомив.

Відповідно до ч. 12 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.

Враховуючи належне повідомлення учасників процесу про дату, час та місце розгляду справи, не визнання судом явки в судове засідання обов`язковою, колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи за наявними матеріалами за відсутності представника відповідача.

Відповідно до вимог статей 222, 223 ГПК України судом під час розгляду даної справи було здійснено повне фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу та складено протокол судового засідання.

Відповідно до ч.1 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній та додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши апеляційну скаргу та матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, суд апеляційної інстанції встановив наступне.

Товариство з обмеженою відповідальністю «Компанія Белтім Полімери» (позивач) є юридичною особою особою (ідентифікаційний код 43436320) згідно даних з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Атлант-Пак" юридична особа (відповідач) (ідентифікаційний код 39507222) відповідно витягу з ЄДРПОУ.

Як вбачається із матеріалів справи, між Товариством з обмеженою відповідальністю "Компанія Белтім Полімери" (постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Атлант-Пак" був укладений договір поставки №120620 від 12.06.2020 (т.1, а.с.10-13).

Згідно з п.1.1. договору постачальник зобов`язується передати, а покупець прийняти та оплатити на умовах передбачених даним договором товар (партію товару) в кількості, асортименті та по цінах вказаних в специфікаціях, та/або накладних на відпуск товару (далі - видаткова накладна), які є невід`ємною частиною даного договору.

Пунктом 1.2. договору сторони погодили, що видаткова накладна, підписана сторонами є узгодженням асортименту товару, його кількості та ціни, прирівнюється до специфікації і є невід`ємним додатком до договору.

Право власності на товар (партію товару), яка постачається за даним договором переходить від постачальника до покупця в момент передачі товару (партії товару), що підтверджується підписом у видатковій накладній (п. 1.3. договору).

Підставою для поставки кожної партії товару є замовлення покупця, узгоджене з постачальником (пункт 2.1.1 Договору).

Сторони договору в пунктах 3.1., 3.2. договору визначили, що ціна за одиницю товару та вартість партії товару встановлюється при поставці кожної партії товару та вказується у видатковій накладній, яка підписується сторонами. Сума договору складається з суми вартості партій товару, поставлених постачальником на протязі строку дії цього договору.

Розрахунок за товар здійснюється шляхом попередньої оплати 100% вартості у безготівковому порядку на рахунок постачальника. Партією товару вважається товар, поставлений по одній накладній (акту прийому-передачі і тому подібне) - пункт 5.1 договору.

Відповідно до п. 6.2. договору підписання накладної покупцем (його представником) свідчить про приймання ним товару (партії товару) за якістю і кількістю без зауважень.

Відповідно до пункту 7.2 договору в разі невиконання або неналежного виконання покупцем зобов`язань по оплаті за даним договором, він несе відповідальність у вигляді пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період її нарахування, за кожен день прострочення з дня виникнення до дня фактичної оплати.

Цей договір набирає чинності з моменту підписання його сторонами і діє до "31" грудня 2023 року. Зобов`язання сторін по взаємних грошових розрахунках, у будь-якому випадку, діють до їх повного виконання, договір вважається щоразу пролонгованим на наступний календарний рік, якщо за тридцять днів до закінчення терміну дії договору жодна із сторін не повідомить іншу сторону про припинення його дії, за відсутності заперечень постачальника. Ці умови пролонгації договору поширюються на всі наступні роки. Сторони домовилися, що під дію цього договору підпадають відносини, які витікають з поставки всіх і будь-яких партій товару (незалежно від видів, асортименту і інших характеристик товару, що поставляється), здійснених в період дії даного договору, навіть за умови відсутності у відповідному товаросупроводжувальному документі (рахунку-фактурі, накладної, товарно-транспортної накладної) посилання на даний договір. Дія даного договору не поширюється лише на ті поставки товару, здійснені в період дії даного договору, в накладних (інших товаросупроводжувальних документах) на яких міститься пряме посилання на інший договір (п.10.1. договору).

Договір підписаний сторонами та скріплений печатками підприємств у встановленому законом порядку. Договір з боку позивача підписаний директором Терзі М.Д., з боку відповідача - директором Закревським Д.Б.

Виконуючи умови договору, позивач здійснив поставку товару на замовлення відповідача.

За твердженнями позивача, 12.01.2022 останній виставив відповідачу рахунок-фактуру №КБ-0000037 від 12.01.2022 на оплату поліетилену марки CEFOR 1050Р на суму 1 256 850,00 грн та на виконання договору передав уповноваженій особі відповідача товар на загальну суму 1 256 850,00 грн, що підтверджується видатковою накладною від 14.01.2022 №КБ-0000063, товарно-транспортною накладною від 14.01.2022 №КБ-0000063 та довіреністю на отримання товарно-матеріальних цінностей від 14.01.2022 №26 (т.1, а.с.14-17).

Видаткова накладна від 14.01.2022 №КБ-0000063 містить всі обов`язкові реквізити, в тому числі підпис отримувача товару - Закревського Дмитра Борисовича, що діє на підставі довіреності №26 від 14.01.2022 (позначка в графі «Отримав(ла)», а також на момент отримання товару та підписання договору поставки №120620 від 12.06.2020 року обіймав посаду директора Товариства з обмеженою відповідальністю "Атлант-Пак" (відповідача).

Таким чином, видаткова накладна від 14.01.2022 №КБ-0000063 відповідає вимогам Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" в частині зазначення обов`язкових в них реквізитів, а саме зазначено: найменування підприємства, установи, від імені яких складений документ; назву документа (форми); дату і місце складення документа; зміст та обсяг господарської операції; одиницю виміру господарської операції (у натуральному та/або вартісному виразі); посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, а також містить інформацію про отримувача зі сторони відповідача ( ОСОБА_1 ) з посиланням на довіреність про отримання товарно-матеріальних цінностей № 26 від 14.01.2022 та його підпис, тобто дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, а також зазначено підстави (договір поставки №120620 від 12.06.2020 та рахунок-фактуру №КБ-0000037 від 12.01.2022), а отже в розумінні Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", є первинним (товаророзпорядчим) документом, яка містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Крім того, дана видаткова накладна відповідає умовам договору, а саме п. 3.1. та п.10.1. договору.

Згідно з п.5.1 договору поставки розрахунок за отриманий товар здійснюється шляхом оплати 100 % вартості на протязі 30 (тридцяти) календарних днів після передачі товару покупцю у безготівковому порядку на рахунок постачальника. Отже, в силу п. 5.1 договору відповідач мав здійснити оплату товару не пізніше 14.02.2022.

За твердженнями позивача, відповідач в порушення умов договору оплатив товар частково на загальну суму 306 750,00 грн згідно платіжних доручень, копії яких містяться в матеріалах справи: №6780 від 26.01.2022 на суму 100 000 грн, №6806 від 28.01.2022 на суму 56 750 грн, №6832 від 01.02.2022 на суму 50 000 грн, №6901 від 09.02.2022 на суму 50 000 грн, №6989 від 18.02.2022 на суму 50 000 грн. (т. 1, а.с.18-22), загалом на суму 306 750, 00 грн, у зв`язку з чим виникла заборгованість у розмірі 950 100,00 грн, що стало підставою звернення позивача до суду за захистом порушеного права та примусового стягнення боргу з відповідача та нарахованих штрафних санкцій.

Відповідач, в свою чергу, під час розгляду справи в суді першої інстанції та за змістом відповіді на відзив на позовну заяву та апеляційної скарги заперечує факт отримання товару за договором, вважає, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження отримання відповідачем товару за договором та стверджує, що надані позивачем платіжні доручення підтверджують факт оплати відповідачем товару, який позивач повинен був поставити відповідачу на підставі виставленого рахунку-фактури №КБ-0000037 від 12.01.2022 на суму 1 256 850,00 грн (т.1, а.с.14), але до теперішнього часу не поставив.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, з урахуванням правових підстав позовних вимог, колегія суддів виходить з наступного.

Спірні правовідносини регулюються нормами Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України, Господарського процесуального кодексу України.

За приписами статті 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є право відношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно ст. 193 Господарського кодексу України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутністю конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Не допускається одностороння відмова від виконання зобов`язань. Аналогічні норми містяться в ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України.

Згідно із ч. 1 ст. 175 Господарського кодексу України, майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утримуватись від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобовязаної сторони виконання її обовязку. Майнові зобовязання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України (ЦК України) з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Договір, укладений сторонами з дотримання вимог, необхідних для чинності правочину, у тому числі відповідно до чинних нормативно-правових актів, має обов`язкову силу для сторін. Будучи пов`язаними взаємними правами та обов`язками (зобов`язаннями), сторони не можуть в односторонньому порядку відмовлятись від виконання зобов`язання.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (ч. 1 ст. 638 ЦК України).

За змістом ст. 627 ЦК України відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір поставки №120620 від 12.06.2020р., що укладений між сторонами у даній справі, за своєю правовою природою є договором поставки.

Відповідно до ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч. 1 ст. 662 ЦК України продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

За змістом ч.ч. 1-3 ст. 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу. У разі прострочення оплати товару продавець має право вимагати оплати товару та сплати процентів за користування чужими грошовими коштами.

Згідно з ч. 1 ст. 693 Цивільного кодексу України, якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу. У разі невиконання покупцем обов`язку щодо попередньої оплати товару застосовуються положення статті 538 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст.530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Отже, двосторонній характер договору поставки зумовлює взаємне виникнення у кожної зі сторін прав та обов`язків. З укладенням такого договору постачальник бере на себе обов`язок передати у власність покупця товар належної якості і водночас набуває права вимагати його оплати, а покупець зі свого боку набуває права вимагати від постачальника передачі цього товару та зобов`язаний здійснити оплату.

Первинні документи, які складені на виконання умов договору та підтверджують факт поставки товару покупцеві мають відповідати вимогам Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", Положенню про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженому наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 № 88, Правилам перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затвердженим наказом Мінтрансу України від 14.10.1997 № 363.

Згідно зі статтею 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" господарська операція - це дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства; первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію.

Відповідно до частини першої статті 9 вищевказаного Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Неістотні недоліки в документах, що містять відомості про господарську операцію, не є підставою для невизнання господарської операції, за умови, що такі недоліки не перешкоджають можливості ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, та містять відомості про дату складання документа, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції тощо (частина друга статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні").

За приписами пунктів 2.1.- 2.2. Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів від 24.05.1995 №88 (далі - Положення №88), первинні документи - це документи, створені у письмовій або електронній формі, які містять відомості про господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення. Господарські операції - це факти підприємницької та іншої діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов`язань і фінансових результатів. Підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. При реалізації товарів за готівку допускається складання первинного документа не рідше одного разу на день на підставі даних касових апаратів, чеків тощо. Для контролю та впорядкування обробки інформації на основі первинних документів можуть складатися зведені документи (далі первинні документи).

Згідно з пунктами 2.4., 2.5. вищенаведеного Положення первинні документи повинні мати такі обов`язкові реквізити: найменування підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), дата складання, зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції (у грошовому та за можливості у натуральних вимірниках), посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Документ має бути підписаний особисто, а підпис може бути скріплений печаткою.

Повноваження на здійснення господарської операції особи, яка в інтересах юридичної особи або фізичної особи - підприємця одержує основні засоби, запаси, нематеріальні активи, грошові документи, цінні папери та інші товарно-матеріальні цінності згідно з договором, підтверджуються відповідно до законодавства. Такі повноваження можуть бути підтверджені, зокрема, письмовим договором, довіреністю, актом органу юридичної особи тощо.

Отже, за загальним правилом фактом підтвердження здійснення господарської операції є саме первинні документи бухгалтерського обліку, до яких належать, зокрема, видаткова накладна, товарно-транспортна накладна тощо, складені щодо господарської операції, що відповідають вимогам закону, зокрема, статті 9 Закону України "Про бухгалтерській облік та фінансову звітність в Україні" та п. 2.4. Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку та відображають реальні господарські операції №88.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що на умовах укладеного договору відповідач отримав у постачальника товар поліетилен марки CEFOR 1050P, у кількості 22.050 та вартістю (ціна з ПДВ) 1 256 850,00 грн., яка була узгоджена сторонами за договором. Відсутність претензій відповідача щодо неналежної поставки товару, недопоставки, неякісного товару чи іншого невиконання умов спірного договору є доказом належного виконання постачальником своїх зобов`язань за договором.

За умовами договору (п. 5.1) розрахунок за отриманий товар здійснюється шляхом оплати 100 % вартості на протязі 30 (тридцяти) календарних днів після передачі товару покупцю у безготівковому порядку на рахунок постачальника.

Отже, у силу наведених норм права та умов договору, у відповідача виник обов`язок з оплати його вартості.

Як було встановлено, поставка товару по видатковій накладній №КБ-0000063 від 14.01.2022 була оплачена відповідачем частково у сумі 306 750, 00 грн, залишок заборгованість відповідача становить 950 100, 00 грн.

Відповідно до наданих суду першої інстанції доказів, що не були спростовані відповідачем під час розгляду спору в суді першої інстанції та в суді апеляційної інстанції, відповідач свого обов`язку по оплаті товару в сумі 950 100,00 грн, поставленого за договором поставки №120620 від 12.062020, не виконав.

Відповідно до частини 2 ст. 614 ЦК України відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання.

Кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ч. 1 ст.74 ГПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 662 ЦК України продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

Пунктом 2.2. договору передбачено, що всю відповідальність, яка зв`язана з поставкою товару покупцю по діючому договору, несе постачальник до моменту передачі товару покупцю згідно видаткової накладної.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи з посиланням на п.п.11.3-11.5 Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених наказом Міністерства транспорту України 14.10.1997 №363, що в ТТН №0000063 від 14.01.2022 міститься посилання на рахунок-фактуру №КБ-0000037 від 12.01.2022, сертифікат Р/Ф №КБ-0000037, видаткову накладну №КБ-0000063 від 14.01.2022, в якій зазначено, що перевізником виступало ПП Автоспектр в особі водія ОСОБА_2 , відповідна ТТН підписана зі сторони відправника директором Терзі М.Д. та зі сторони перевізника водієм ОСОБА_4 .

Отже, надані позивачем документи в їх сукупності дають достатні підстави вважати поставку такою, що здійснена позивачем з місця знаходження товару шляхом його передачі перевізникові ПП Автоспектр в особі водія ОСОБА_2 автомобілем МАН державний номер НОМЕР_1 , напівпричіп НОМЕР_2 , який виконував перевезення.

Доводи скаржника щодо ненадання належної оцінки судом першої інстанції копії довіреності від 14.01.2022 року за №26, як електронного доказу, зокрема, ким та від кого, та яким чином вона була отримана, ставить під сумнів реальність участі ТОВ «Атлант-Пак» у здійсненні господарської операції з поставки товару за видатковою накладною №КБ-0000063 від 14.01.2022 р.

Відповідно до вимог ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обгрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами:1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа. Для ідентифікації автора електронного документа може використовуватися електронний підпис (статті 5, 6 Закону України "Про електронні документи та електронний документообіг").

Відповідно до ч. 1 ст.96 ГПК України електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, яка містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема, електронні документи (в тому числі текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео- та звукозаписи тощо), веб-сайти (сторінки), текстові, мультимедійні та голосові повідомлення, метадані, бази даних й інші дані в електронній формі. Такі дані можуть зберігатися, зокрема, на портативних пристроях (картах пам`яті, мобільних телефонах тощо), серверах, системах резервного копіювання, інших місцях збереження даних в електронній формі (в тому числі в мережі Інтернет).

На відміну від електронного документа, електронний доказ - це будь-яка інформація в цифровій формі, що має значення для справи.

Разом з тим, в матеріалах справи наявна копія довіреності №26 від 14.01.2022, видана ТОВ «Атлант-Пак» Закревському Дмитру Борисовичу на отримання від ТОВ «Компанія «Белтім Полімери» за рахунком №КБ-0000037 від 12.01.2022 поліетилену марки CEFOR1050P, підписана керівником підприємства та головним бухгалтером та засвідчена печаткою (т.1, а.с.15).

Зі змісту пункту 10.4 договору вбачається, що сторони домовились документи (договір, листи, заявки, додатки і додаткові угоди до договору, рахунки-фактури, видаткові накладні, довіреності та ін.), отримані та/або передані шляхом факсимільного зв`язку та/або за допомогою електронної пошти шляхом відсканування мають повну юридичну силу оригіналу з подальшим обміном їх.

У зв`язку з наведеним, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що директор відповідача Закревський Дмитро Борисович, підписавши видаткову накладну №КБ-0000063 на суму 1 256 850,00 на підставі довіреності № 26 від 14.01.2022 був обізнаний про існування спірного договору поставки №120620 від 12.06.2020 та його умови, що також підтверджується частковою оплатою спірного товару та відображенням відповідних господарських операцій у податковій звітності товариства відповідача, що в сукупності дає підстави для висновку про підтвердження факту передачі позивачем у власність відповідача спірного товару за договором та виникнення у відповідача обов`язку для здійснення розрахунків за отриманий товар.

Стосовно твердження апелянта, що податкова накладна не є безумовним доказом реальності здійснених господарських операцій з поставки товару, а може оцінюватися судом лише у сукупності з іншими доказами у справі, судова колегія апеляційної інстанції зазначає наступне.

Оскільки сторона, котра заперечує факт передачі товару за договором поставки за податковими накладними, але одночасно реєструє податкові накладні на придбання товарів від постачальника та формує як покупець податковий кредит за фактом поставки товару на підставі спірних видаткових накладних, і жодним чином не пояснює свої дії та правову підставу виникнення в платника права на податковий кредит з ПДВ за цими накладними, то така поведінка сторони не є добросовісною та розумною. У такому випадку дії сторони з реєстрації податкових накладних засвідчують волю до настання відповідних правових наслідків, тому податкова накладна, виписана однією стороною в договорі (постачальником) на постачання послуг на користь другої сторони (покупця), може бути допустимим доказом факту прийняття товару від контрагента на визначену суму, якщо покупець вчинив юридично значимі дії, зокрема, відобразив податковий кредит за вказаною господарською операцією з контрагентом. Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 03.06.2022 у справі №922/2115/19.

Серед іншого, в матеріалах справи міститься лист Головного управління ДПС у Харківській області від 20.12.2022, яким підтверджено, що Товариство з обмеженою відповідальністю Атлант-Пак () згідно наданої податкової декларації з податку на додану вартість за січень 2022 року у складі загального обсягу придбання відображено суму податкового кредиту у розмірі ПДВ 209 475,00 грн, яка виникла по господарським взаємовідносинам з Товариством з обмеженою відповідальністю Компанія Белтім Полімери () (Додаток 1 до податкової декларації з податку на додану вартість відповідача № з/п 77).

Отже, після фактичного отримання від позивача товару за видатковою накладною №КБ-0000063 від 14.01.2022 відповідач саме в січні 2022 відобразив в податковій звітності спірну операцію. Матеріали справи не містять іншої інформації про існування між позивачем та відповідачем, як договірних так і позадоговірних правовідносин з постачання товару. Втім, відповідач не надав жодних доказів того, що відображені в його податковій звітності операції відносяться до інших господарських правовідносин із позивачем, а не до договору поставки №120620 від 12.06.2020.

Судова колегія вважає твердження відповідача стосовно ненадання судом першої інстанції належної оцінки щодо використання відповідачем печатки при здійсненні інших поставок товару в межах укладеного договору та обов`язковості її наявності на спірній видатковій накладній необгрунтованими, оскільки в силу ст. 58-1 ГК України використання суб`єктом господарювання печатки не є обов`язковим. Згідно ч. 3 тієї ж статті наявність або відсутність печатки суб`єкта господарювання на документі не створює юридичних наслідків.

Відповідач, сплативши до звернення позивача до суду з цим позовом часткову оплату отриманого товару за договором поставки у сумі 306 750,00 грн (5 платежів), визнав борг перед позивачем за поставлений по договору поставки товар.

У постановах Верховного Суду від 26.10.2018 у справі №922/4099/17, від 09.11.2018 у справі №911/3685/17, від 30.01.2019 у справі №905/2324/17, від 08.05.2019 у справі №910/9078/18, від 21.05.2019 у справі №904/6726/17, від 05.06.2019 у справі №905/1562/18, від 10.06.2019 у справі №911/935/18 та від 11.06.2019 у справі №904/2394/18 висловлено правову позицію, що з урахуванням конкретних обставин справи, до дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть, належати зокрема часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій.

Стосовно доводів апелянта з посиланням на введення воєнного стану, що впливає на визначення розміру відповідальності за порушення договірних зобов`язань, судова колегія виходить з наступного.

Відповідно до частини 2 статті 14 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» військові дії вважаються форс-мажорними обставинами, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору. Відповідно до пункту 6.2 Регламенту засвідчення Торгово-промисловою палатою України та регіональними торгово-промисловими палатами форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) форс-мажорні обставини (обставини непереборної сии) засвідчуються за заявою зацікавленої особи по кожному окремому договору.

Верховний Суд у постанові від 30 травня 2022 року у справі №922/2475/21 констатував, що форс-мажорні обставини не мають преюдиційного (заздалегідь встановленого) характеру, і при їх виникненні сторона, яка посилається на них як на підставу неможливості належного виконання зобов`язання, повинна довести їх наявність не тільки самих по собі, але і те, що вони були форс-мажорними саме для даного конкретного випадку.

Тобто, відповідачу необхідно доводити факт невиконання зобов`язання саме у зв`язку з введенням воєнного стану.

У даному випадку, відповідач отримав товар до введення на території України воєнного стану та повинен був оплатити його вартість за умовами договору у строк згідно п. 5.1. договору не пізніше 14.02.2022, тобто до введення у країні военного стану, тому твердження апелянта щодо звільнення від відповідальності за несвоєчасну оплату отриманого товару з посиланням на воєнний стан, є безпідставними.

Крім того, загальний офіційний лист Торгово-промислової палати України щодо засвідчення форс-мажорних обставин стосується невизначеного кола осіб. Такий лист не звільняє від цивільно-правової відповідальності сторону договору. Зокрема, у будь-якому разі стороні необхідно буде довести, що зобов`язання невиконане саме у зв`язку з воєнними діями.

Пунктом 8.1. унормовано, сторони звільняються від відповідальності за часткове або повне невиконання зобов`язань за даною угодою, якщо це невиконання стало наслідком обставин непереборної сили, що виникли після укладення договору в результаті подій надзвичайного характеру (форс-мажор), які сторона не змогла ні передбачити, ні запобігти. Настання форс-мажорних обставин збільшує термін виконання зобов`язань за договором на період їх дії. Факт наявності форс-мажорних обставин і термін їх дії підтверджується довідками уповноважених органів державної влади або Торговельно-промислової палати.

У даному випадку відповідачем не дотримана процедура повідомлення про початок дії щодо нього форс-мажорних обставин та підтвердження даного факту довідками уповноважених органів державної влади або Торговельно-промислової палати, що позбавляє його права посилатися на форс-мажор, як на підставу, що звільняє від відповідальності за договором.

Поряд з цим, лише посилання сторони у справі на наявність обставин непереборної сили та надання підтверджуючих доказів не може вважатися безумовним доведенням відповідних обставин, яке не потребує оцінки суду. Саме суд повинен на підставі наявних у матеріалах справи доказів встановити чи дійсно такі обставини, на які посилається сторона, є надзвичайними і невідворотними, що об`єктивно унеможливили належне виконання сторонами свого обов`язку.

Одне лише передбачене законом віднесення введеного воєнного стану до форс-мажорних обставин не свідчить про існування форс-мажору у конкретних правовідносинах сторін, де така обставина може стати форс-мажорною лише у випадку, якщо особа доведе, що конкретний обмежувальний захід, запроваджений в рамках воєнного стану унеможливлює виконання конкретного договору.

Само по собі введення воєнного стану в країні не свідчить про принципову неможливість оплати поставленого позивачем товару.

Існування Листа ТПП від 28.02.2022 року № 2024/02.0-7.1 не є звільненням від виконання зобов`язань за договором (сплати штрафних санкцій) під час воєнного стану. Втім, це може бути підставою від звільнення, якщо сторона за договором доведе, що внаслідок агресії сусідньої держави неможливо було виконати свої зобов`язання.

Не є достатнім формальне посилання на лист ТПП, оскільки суд має досліджувати докази в сукупності (Постанова Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 17.08.2022 у справі №922/854/21).

Крім того, у постанові Верховного Суду від 25.01.2022 у справі №904/3886/21 визначено, що належним підтвердженням існування форс-мажорних обставин (доказом існування обставин непереборної сили, які звільняють сторону від відповідальності за невиконання умов договору) є відповідний сертифікат.

В матеріалах даної справи відсутні докази засвідчення Торгово-промисловою палатою України для відповідача за його зверненням введення воєнного стану, як форс-мажорної обставини, що об`єктивно унеможливлює виконання зобов`язань за договором, шляхом видачі відповідного сертифіката.

Як правильно встановлено судом першої інстанції, відповідач не розрахувався з постачальником, тому покупець, який є відповідачем у справі у силу статті 692 Цивільного кодексу України зобов`язаний оплатити товар після його прийняття. Заборгованість відповідача на день звернення позивача до Господарського суду Харківської області (17.08.2022) становить 950 100,00 грн, відтак вимога про стягнення з відповідача заборгованості у цій сумі є обґрунтованою, тому висновок суду щодо її задоволення є обгрунтованим та документально підтвердженим.

При цьому, колегія суддів відхиляє доводи апелянта, що строк виконання зобов`язання не настав, також вважає необґрунтованими та не підтвердженими належними доказами доводи відповідача про те, що у зв`язку із введенням воєнного стану в Україні, позивачем неправомірно нараховано відповідачу пеню в сумі 155 769,81 грн, 3% річних в сумі 14 463,16 грн та втрати від інфляції в сумі 157349,11 грн за період з 24.02.2022 року по 17.08.2022.

Стосовно позовних вимог про стягнення з відповідача пені у розмірі 155 769,81 грн, 3% річних у розмірі 14 463,16 грн та інфляційних втрат у розмірі 157 349,11 грн, судова колегія апеляційної інстанції зазначає наступне.

Згідно статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (ст.611 ЦК України).

Відповідно до статті 614 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом.

За порушення у сфері господарювання учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених Господарським кодексом України, іншими законами та договором (частина друга статті 193, частина перша статті 216 та частина перша статті 218 Господарського кодексу України).

Одним із видів господарських санкцій згідно з частиною 2 статті 217 Господарського кодексу України є штрафні санкції, до яких віднесено штраф та пеню (частина перша статті 230 Господарського кодексу України).

Так, відповідно до статей 230, 231 ГК України, штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання. Законом щодо окремих видів зобов`язань може бути визначений розмір штрафних санкцій, зміна якого за погодженням сторін не допускається.

Відповідно до частини 1 статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 статті 549 ЦК України).

Згідно з ст. 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Відповідно до ст. 3 зазначеного Закону розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Згідно з ч. 2 ст. 343 ГК України платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано (частина 6 ст. 232 ГК України).

Статтею 253 ЦК України передбачено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Виходячи зі змісту зазначених норм, початком для нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання буде день, наступний за днем, коли воно мало бути виконано. Нарахування санкцій триває протягом шести місяців. Проте законом або договором можуть бути передбачені інші умови нарахування.

В межах спірних правовідносин відповідальність за несвоєчасну оплату товару передбачена договором (п. 7.2) у вигляді сплати пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період її нарахування, за кожен день прострочення з дня виникнення до дня фактичної оплати. На підставі наведених положень договору позивач нарахував відповідачу 155 769,81 грн пені за період прострочення з 14.02.2022 (14.01.2022 поставка товару + 30 днів відстрочки) до 17.08.2022 (подання позову) з врахуванням строків поставки, періодів прострочення та часткової оплати.

Порушенням права є такий стан суб`єктивного права, при якому воно зазнавало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок якого суб`єктивне право уповноваженої особи зазнало зменшення або ліквідації як такого. Порушення права пов`язане з позбавленням його носія можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

З огляду на обставини справи, колегія суддів дійшла висновку, що відповідачем порушено права позивача на отримання оплати за поставлений Товариством з обмеженою відповідальністю «Компанія Белтім Полімери» товар, отже відповідач несе відповідальність у вигляді пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період її нарахування, за кожен день прострочення з дня виникнення до дня фактичної оплати за неналежне виконання зобов`язання, що обумовлює наявність у позивача права на звернення з даним позовом та стягнення відповідної суми.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ч. 2 ст. 625 ЦК України).

Перевіривши розрахунок за допомогою інформаційно-аналітичної програми «Ліга-Закон» перевіривши правові підстави, період нарахування 3% річних та інфляційних втрат, судова колегія апеляційної інстанції дійшла висновку, що зазначені нарахування відповідають вимогам чинного законодавства України, а отже позовні вимоги в частині стягнення з відповідача 3% річних у розмірі 14 463,16 грн та інфляційних втрат у розмірі 157 349,11 грн є обґрунтованими та такими, що правомірно задоволені судом першої інстанції.

Враховуючи, що позивач довів належними та допустимими доказами наявність у нього права на стягнення вартості поставленого товару та нарахованих за неналежне виконання грошового зобов`язання сум, висновки суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову є законними та обґрунтованими.

Колегія суддів відхиляє доводи апелянта, що ним не допущено порушення строку виконання зобов`язання, з огляду на необґрунтованість таких доводів та невідповідність їх нормам ст. 692 Цивільного кодексу України та положенням договору.

Колегія суддів дійшла висновку, що оскаржуване рішення суду прийнято з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав його скасування або зміни не вбачається.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (наприклад, рішення від 21.01.1999 у справі «Гарсія Руїз проти Іспанії», від 22.02.2007 у справі «Красуля проти Росії», від 05.05.2011 у справі «Ільяді проти Росії», від 28.10.2010 в справі «Трофимчук проти України», від 09.12.1994 у справі «Хіро Балані проти Іспанії», від 01.07.2003 у справі «Суомінен проти Фінляндії», від 07.06.2008 у справі «Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії») право на мотивоване (обґрунтоване) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес.

Крім того, колегія суддів зазначає, що залишаючи без руху апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Атлант - Пак" на рішення Господарського суду Харківської області від 27.02.2023 у справі №922/1432/22 у зв`язку з відсутністю доказів сплати судового збору, апеляційний суд зазначив, що для усунення вказаного недоліку апелянту необхідно надати суду докази сплати судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 28747,85 грн., що не відповідає встановленому Законом України «Про судовий збір» розміру, виходячи з наступного.

Згідно ч. 1 ст. 4 Закону України "Про судовий збір" судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Частиною 2 ст. 4 Закону України "Про судовий збір" передбачено, що за подання до господарського суду апеляційних скарг на рішення суду ставка судового збору складає 150 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги.

Відтак, виходячи із опорюваної апелянтом суми у розмірі 1 277 682,08 грн, до cуду першої інстанції сплаті підлягав судовий збір у сумі 19165,23 грн. Отже, при зверненні до суду з апеляційною скаргою на рішення Господарського суду Харківської області від 27.02.2023 у справі №922/1432/22 сплаті підлягає судовий збір у розмірі 19165,23 * 150% = 28747,85 грн.

Однак, апелянт сплатив судовий збір у розмірі 28747,50 грн, що підтверджується платіжним дорученням №7162 від 17.04.2023.

Отже, апелянт, оскаржуючи судове рішення в апеляційному порядку та фактично не погоджуючись із присудженою до стягнення сумою, мав сплатити 28747,85 грн., а не 28747,50 грн.

Недоплата в даному випадку становить 0,35 копійок.

Враховуючи факт відсутності доказу сплати відповідачем на момент прийняття постанови судом апеляційної інстанції зазначеного судового збору, колегія суддів вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь Державного бюджету України судовий збір за подання апеляційної скарги у сумі 0,35 копійок.

Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги в зв`язку з її юридичною та фактичною необґрунтованістю. Доводи відповідача, викладені в апеляційній скарзі, спростовуються наявними в матеріалах справи документами та вчинені при довільному тлумаченні наявних між сторонами правовідносин та норм права.

Враховуючи, що колегія суддів дійшла висновку про відмову в задоволенні апеляційної скарги, судові витрати понесені заявником апеляційної скарги, у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, відшкодуванню не підлягають в силу приписів статті 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись статтями 129, 269, 270, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Східний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Атлант-Пак", м. Харків на рішення Господарського суду Харківської області від 27.02.2023 у справі №922/1432/22 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Харківської області від 27.02.2023 у справі №922/1432/22 залишити без змін.

3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Атлант-Пак" (61145, м. Харків, вул. Заліська, буд. 26, ідентифікаційний код 39507222) до Державного бюджету України (отримувач коштів ГУК Харків обл/мХар Шевченк/22030101, код отримувача (код за ЄДРПОУ) 37874947, банк отримувача Казначейство України (ел. адм. подат.) код банку отримувача (МФО) 899998, рахунок отримувача UA2020653, код класифікації доходів бюджету 22030101, недоплаченого судового збору у розмірі 0,35 (тридцять п`ять) копійок за подання апеляційної скарги.

4. Доручити Господарському суду Харківської області видати відповідний наказ про стягнення судового збору в дохід Державного бюджету України.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом двадцяти днів через Східний апеляційний господарський суд з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 05.06.2023.

Головуючий суддя О.О. Радіонова

Суддя О.А. Істоміна

Суддя О.Є. Медуниця