ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

07.06.2023 Справа № 905/350/23

Господарський суд Донецької області у складі судді Аксьонової К.І. за участю секретаря судового засідання Замай Т., розглянувши матеріали справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Аллан-Пак», м. Дніпро, Дніпропетровська область,

до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Кондитерська фабрика «Дружківська», м. Дружківка, Донецька область,

про стягнення заборгованості у сумі 144362,47грн, пені у сумі 22119,31грн, 3% річних у сумі 4681,88грн, інфляційних втрат у сумі 35385,63грн, всього 206549,29грн,

За участю:

від позивача: представник не з`явився

від відповідача: представник не з`явився

СУТЬ СПРАВИ:

Позивач, Товариство з обмеженою відповідальністю «Аллан-Пак», м. Дніпро, Дніпропетровська область, звернувся до Господарського суду Донецької області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кондитерська фабрика «Дружківська», м. Дружківка, Донецька область, про стягнення заборгованості у сумі 144362,47грн, пені у сумі 22119,31грн, 3% річних у сумі 4681,88грн, інфляційних втрат у сумі 35385,63грн, всього 206549,29грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на порушення відповідачем зобов`язань за договором постачання №780 від 13.01.2020 в частині повної та своєчасної оплати вартості поставленої продукції.

Відповідач проти позову заперечив, посилаюсь на те, що позивачем надані докази, які підтверджують виконня господарської операції за договором №С-789 від 13.01.2020 та не стосуються предмету позову, оскільки позивач в обгрунтування позову посилається на невиконання зобов`язань саме за договом №780 від 13.01.2020.

Позивач у відповіді на відзив зазначив про допущення технічної описки в номері договору №780 від 13.01.2020 в первинних документах під час внесення в базу 1С контрагента; пояснив, що інших договорів між сторонами не укладалось.

Провадження у справі відкрито ухвалою Господарського суду Донецької області від 07.04.2023; справу визначено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження; судове засідання призначено на 03.05.2023 з подальшим оголошенням перерв у розгляді справи до 30.05.2023 та 07.06.2023.

Представники учасників справи у судове засідання 07.06.2023 не з`явились, явка представників сторін обов`язковою не визнавалась; позивач просив розгляд справи здійснювати без участі представника.

Зважаючи на те, що під час розгляду справи судом було створено сторонам необхідні умови для доведення фактичних обставин справи, зокрема, було надано достатньо часу для реалізації кожним учасником спору своїх процесуальних прав, передбачених ст. ст. 42, 46 Господарського процесуального кодексу України, суд вважає за можливе розглянути справу по суті.

Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та заперечення, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке.

13.01.2020 між позивачем, Товариством з обмеженою відповідальністю «Аллан-Пак» (постачальник), та відповідачем, Товариством з обмеженою відповідальністю «Кондитерська фабрика «Дружківська» (покупець), був укладений договір №780, відповідно до умов якого постачальник зобов`язався поставляти та передавати у власність покупця продукцію (товар), а покупець зобов`язався прийняти та оплатити його на умовах договору. Предметом поставки, згідно з договором є продукція виробничо-технічного призначення ціна та кількість якої вказані в специфікації (п.1.1 договору).

Поставка товару здійснюється з рахунок покупця зі складу постачальника, якщо інше не обумовлено відповідними специфікаціями (п.4.1 договору).

Згідно з п.4.4 договору право власності на переходить до покупця з моменту передачі товару при підписанні видаткової накладної.

Покупець здійснює попередню оплату за товар в розмірі 50%, інші 50% покупець сплачує після поставки товару та підтвердження реєстрації податкової накладної постачальника на всю суму поставки в Єдиному реєстрі податкових накладних ()п.3.1 договору). Датою оплати вважається дата списання грошових коштів з поточного рахунку покупця (п.3.3 договору).

У разі порушення оплати товару покупець сплачує пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України від вартості товару за кожен день прострочення (п.6.6 договору).

Договір діє з моменту підписання та до 31.12.2023 (п.9.9 договору).

В межах договору №780 від 13.01.2020 між сторонами було підписано специфікацію №20 від 06.12.2021, якою погоджено найменування, кількість, ціну товару, що поставляється. Вказаною специфікацією визначено умови оплати: 50% попередня оплата, 50% відстрочення платежу на 30 календарних днів з моменту відвантаження товару.

У виконання умов договору №780 від 13.01.2020 позивач поставив відповідачу продукцію на загальну суму 144362,47грн з ПДВ за видатковими накладними №2830 від 30.12.2021 на суму 36931,86грн з ПДВ, №75 від 13.01.2022 на суму 107430,61грн з ПДВ.

Зауважень та заперечень стосовно кількості та якості з боку відповідача не висувалось, що підтверджується підписами представників відповідача на видаткових накладних №2830 від 30.12.2021 та №75 від 13.01.2022. Отже, враховуючи приписи ст.ст. 76, 77, 91 Господарського процесуального кодексу України, вказані видаткові накладні приймаються судом як такі, що підтверджують належне виконання позивачем умов договору №780 від 13.01.2020 в частині поставки продукції та прийняття її відповідачем.

За наслідком поставки продукції постачальником виставлено покупцю рахунки на оплату №2996 від 30.12.2021 на суму 36931,86грн, №72 від 13.01.2022 на суму 107430,61грн, всього на загальну суму 144362,47грн. Доказів оплати цих рахунків матеріали справи не містять.

Підставою для звернення позивача до суду з даним позовом про стягнення заборгованості у сумі 144362,47грн, пені у сумі 22119,31грн, 3% річних у сумі 4681,88грн, інфляційних втрат у сумі 35385,63грн, всього 206549,29грн, стало порушення відповідачем прийнятих на себе зобов`язань в частині повної та своєчасної оплати за поставлену продукцію.

Розглядаючи спір по суті, суд виходить з такого.

Одним з основних принципів господарського судочинства є принцип змагальності, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається на підтвердження чи заперечення вимог.

Так в силу положень ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч.1 ст.76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Статтею 77 цього кодексу встановлено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч.1 ст.86 Господарського процесуального кодексу України ).

Обов`язок з доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Відповідно до ст.79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.

Відповідно до ч.1 ст.509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послуги, платити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст.11 Цивільного кодексу України.

Пунктом 1 ч. ст.11 Цивільного кодексу України встановлено, що однією із підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договір.

Відповідно до приписів ч.1 ст.626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з ч.1 ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Як визначено ст.629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим до виконання сторонами.

Укладений сторонами договір №780 від 13.01.2020 є договором поставки.

Відповідно до ст.712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Аналогічні положення містяться в ч.1 ст.265 Господарського кодексу України, згідно з якою за договором поставки одна сторона постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

За правилами ч.1 ст.692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

При цьому, підписання покупцем видаткової накладної, яка є первинним обліковим документом у розумінні Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» і фіксує факт здійснення господарської операції та встановлення договірних відносин, є підставою виникнення обов`язку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар.

Згідно з ч.1 ст.530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ч.1 ст.526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

В силу положень ст.ст.525, 615 Цивільного кодексу України одностороння відмова від виконання зобов`язання і одностороння зміна умов договору не допускаються, якщо інше не встановлено договором або законом. Аналогічні вимоги щодо виконання зобов`язань містяться і у ч.ч.1,7 ст.193 Господарського кодексу України.

Заперечення відповідача викладені у відзиві на позовну заяву, суд вважає необгрунтованими з огляду на таке.

Підставою для поставки товару згідно з специфікацією №20 16.12.2021 та накладними №2830 від 30.12.2021 на суму 36931,86грн з ПДВ, №75 від 13.01.2022 на суму 107430,61грн з ПДВ є договір №780 від 13.01.2020.

Вказані специфікація та накладні містять посилання на договір №С-780 від 13.01.2020, що за твердженням позивача є технічною помилкою.

Відповідач не заперечує факту укладання з позивачем договору №780 від 13.01.2020, проте заборгованість за договором №780 від 13.01.2020 не визнає. Разом з цим відповідач фактичну поставку та прийняття товару за видатковими накладними №2830 від 30.12.2021 на суму 36931,86грн з ПДВ, №75 від 13.01.2022 на суму 107430,61грн з ПДВ не заперечує, як і не заперечує наявність заборгованості за вказаними поставками, проте і не надає та не підтверджує укладання з позивачем договору №С-780 від 13.01.2020.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, приймаючи до уваги твердження позивача про допущення технічної помилки при зазначенні номеру договору в специфікації №20 16.12.2021 та накладних №2830 від 30.12.2021, №75 від 13.01.2022, суд дійшов висновку про те, що докази, надані позивачем в підтвердження обставин поставки товару за накладними №2830 від 30.12.2021, №75 від 13.01.2022 на підставі договору №780 від 13.01.2020 є більш вірогідними, ніж докази, надані на їх спростування.

Як свідчать матеріали справи позивач виконав господарські зобов`язання за договором №780 від 13.01.2020 з поставки продукції на суму 144362,47грн з ПДВ.

Між тим обставини справи свідчать, що відповідач не здійснив повного розрахунку за поставлену позивачем продукцію за видатковими накладними №2830 від 30.12.2021 та №75 від 13.01.2022 у встановлений в специфікації до договору №780 від 13.01.2020 строк 50% попередня оплата, 50% відстрочення платежу на 30 календарних днів з моменту відвантаження товару, внаслідок чого у відповідача виникла заборгованість за договором №780 від 13.01.2020 у розмірі 144362,47грн, наявність якої відповідачем не заперечується.

На підставі викладеного, враховуючи відсутність доказів сплати заборгованості у розмірі 144362,47грн, суд дійшов висновку про обґрунтованість та правомірність позовних вимог в частині стягнення з відповідача заборгованості за договором №780 від 13.01.2020 розмірі 144362,47грн, отже, позов в цій частині підлягає задоволенню.

Розглядаючи позовні вимоги в частині стягнення пені у сумі 22119,31грн за періоди прострочення з 30.01.2022 по 28.07.2022, з 13.02.2022 по 11.08.2022, за порушення строків оплати за поставлену продукцію за договором №780 від 13.01.2020, суд виходить з такого.

Несвоєчасне виконання відповідачем зобов`язання з оплати поставленої продукції є порушенням зобов`язання (неналежним виконанням) в розумінні ст.610 Цивільного кодексу України.

Як було встановлено судом відповідач не здійснив розрахунку за поставлену позивачем продукцію за видатковими накладними №2830 від 30.12.2021 та №75 від 13.01.2022 у встановлений специфікацією до договору №780 від 13.01.2020 строк остаточно - відстрочення платежу на 30 календарних днів з моменту відвантаження товару, тобто за накладними №2830 від 30.12.2021 у строк до 31.01.2022 включно (з урахуванням ст.254 Цивільного кодексу України) та №75 від 13.01.2022 у строк до 14.02.2022 включно (з урахуванням ст.254 Цивільного кодексу України), у зв`язку з чим за вимогами ст.253 Цивільного кодексу України першим днем порушення строків оплати, з якого можливо нарахування штрафних санкцій, є 01.02.2022 та 15.02.2022 відповідно.

З огляду на невиконання відповідачем прийнятих на себе зобов`язань з оплати поставленої продукції у строк, встановлений специфікацією №6 від 06.12.2021 до договору №780 від 13.01.2020, суд дійшов висновку, що відповідач згідно з ч.1 ст.612 Цивільного кодексу України є боржником, який прострочив виконання зобов`язання.

Відповідно до ч.1 ст.549, п.3 ч.1 ст.611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки грошової суми, яку боржник повинен сплатити кредиторові у разі порушення ним зобов`язання.

Згідно з ч.2 ст.193, ч.1 ст.216 та ч.1 ст.218 Господарського кодексу України за порушення у сфері господарювання учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених положеннями Господарського кодексу України, іншими законами та договором.

Одним із видів господарських санкцій згідно з ч.2 ст.217, ч.1 ст.230 Господарського кодексу України є штрафні санкції (неустойка, штраф, пеня).

Розмір штрафних санкцій відповідно до ч.4 ст.231 Господарського кодексу України встановлюється законом, а в разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в передбаченому договором розмірі.

Як встановлено ст.549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з ч.2 ст.551 Цивільного кодексу якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Заявлену до стягнення пеню у сумі 22119,31грн позивачем нараховано на підставі п.6.6 договору №780 від 13.01.2020, за умовами якого у разі порушення оплати товару покупець сплачує пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України від вартості товару за кожен день прострочення.

За результатом проведеної перевірки наданого позивачем розрахунку пені судом встановлена його невідповідність фактичним обставинам справи в частині неправильного визначення початкових дат періодів нарахування пені за зобов`язаннями за накладними №2830 від 30.12.2021 та №75 від 13.01.2022, що зумовлено неврахуванням позивачем ч.5 ст.254 Цивільного кодексу України, відповідно до якої якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день.

Здійснивши перерахунок пені за відповідні фактичним обставинам справи періоди з 01.02.2022 по 28.07.2022 на суму заборгованості 36931,86грн та з 15.02.2022 по 11.08.2022 на суму заборгованості 107430,61грн, суд встановив, що належним розміром пені за вказані періоди є 5302,00грн та 16659,10грн відповідно, всього 21961,10грн, з огляду на що позовні вимоги в частині стягнення пені у сумі 22119,31грн підлягають частковому задоволенню у розмірі 21961,10грн.

Розглядаючи позов в частині стягнення з відповідача на підставі ч.2 ст. 625 Цивільного кодексу України 3% річних у сумі 4681,88грн за періоди прострочення з 30.01.2022 по 10.03.2022, з 13.02.2022 по 10.03.2023, а також інфляційних втрат у сумі 35385,63грн за періоди лютий 2022-січень 2023 та березень 2023-січень 2023, суд виходить з такого.

Відповідно до ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За результатом проведеної перевірки наданого позивачем розрахунку 3% річних судом встановлена його невідповідність фактичним обставинам справи в частині невірного визначення початкових дат періодів нарахування 3% річних за зобов`язаннями за накладними №2830 від 30.12.2021 та №75 від 13.01.2022.

Здійснивши перерахунок 3% річних за правильні періоди з 01.02.2022 по 28.07.2022 на суму заборгованості 36931,86грн та з 15.02.2022 по 11.08.2022 на суму заборгованості 107430,61грн, суд встановив, що належним розміром 3% річних за вказані періоди є 1223,30грн та 3434,84грн відповідно, всього 4658,14грн, з огляду на що позовні вимоги в частині стягнення 3% річних у сумі 4681,88грн підлягають частковому задоволенню у розмірі 4658,14грн.

За результатом проведеної перевірки наданого позивачем розрахунку інфляційних втрат за заявлені позивачем періоди, судом встановлено, що розрахунок є арифметично неправильним.

За розрахунком суду стягненню з відповідача на користь позивача належать інфляційні втрати у розмірі 35371,66грн, нараховані, виходячи з суми заборгованості у розмірі 36931,86грн, за заявлений позивачем період лютий 2022-січень 2023, та з суми заборгованості у розмірі 107430,61грн за заявлений позивачем період березень 2022-січень 2023, отже позов в частині стягнення інфляційних втрат підлягає частковому задоволенню в сумі 35371,66грн.

З огляду на часткове задоволення позовних вимог за приписами п.2 ч.1 ст.129 Господарського процесуального кодексу України витрати позивача зі сплати судового збору покладаються на сторін пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інших судових витрат до розподілу не заявлено.

Керуючись ст.ст. 86, 129, 210, 233, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Кондитерська фабрика «Дружківська» (84205, Донецька область, м. Дружківка, вул. Соборна, 30, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Аллан-Пак» (49022, Дніпропетровська область, м. Дніпро, вул. Молодогвардійська, б.6, оф.207, ) заборгованість у сумі 144362,47грн, пеню у сумі 21961,10грн, 3% річних у сумі 4658,14грн, інфляційні втрати у сумі 35371,66грн, витрати зі сплати судового збору в сумі 3095,30грн.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

В судовому засіданні 07.06.2023 складено та підписано вступну та резолютивну частини рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 07.06.2023.

Відповідно до ст. 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Згідно з ч. 1 ст. 256 Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів, а на ухвалу суду протягом десяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається в порядку ст. 257 Господарського процесуального кодексу України. До початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи подання апеляційної скарги відбувається з урахуванням пп.17.5 пп.17 п.1 Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України.

Суддя К.І. Аксьонова