ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" червня 2023 р. Справа№ 910/8238/22

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Суліма В.В.

суддів: Майданевича А.Г.

Коротун О.М.

без виклику представників сторін

розглянувши матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "ТАЙМІС"

на додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 10.04.2023 року

у справі №910/8238/22 (суддя Сташків Р.Б.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ТАЙМІС"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "КЛІН ПОЙНТ"

про стягнення 236328,13 грн,-

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "ТАЙМІС" (далі - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "КЛІН ПОЙНТ" (далі - відповідач) про стягнення боргу та санкцій за договором про транспортно-експедиторське обслуговування №Є20/10/21 від 20.10.2021 року.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань за відповідним договором.

Рішення Господарського суду міста Києва від 28.02.2023 року позов задоволено частково. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "КЛІН ПОЙНТ" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ТАЙМІС" 61508,00 грн заборгованості, 19 087,24 грн інфляційних втрат, 2 286,77 грн 3% річних, 21704,49 грн пені, 44391,60 грн штрафу та 2 982,30 грн судового збору. У решті позову відмовлено.

Додатковим рішенням Господарського суду міста Києва від 10.04.2023 стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "КЛІН ПОЙНТ" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ТАЙМІС" витрати на правову допомогу в сумі 9 478,49 грн.

Не погодившись з прийнятим додатковим рішенням суду, Товариство з обмеженою відповідальністю "ТАЙМІС" звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 10.04.2023 у справі 910/8238/22 скасувати повністю та прийняти нове рішення суду, яким стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "КЛІН ПОЙНТ" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ТАЙМІС" понесені судові витрати в загальному розмірі 30 098,86 грн.

Апеляційна скарга мотивована тим, що Господарський суд міста Києва, визнав обставини встановленими, які є недоведеними і мають значення для справи, неправильно застосував норми матеріального та процесуального права, зокрема, ст. 236 Господарського процесуального кодексу України.

Так, за твердженням скаржника, суд першої інстанції в мотивувальній частині оскаржуваного рішення не навів жодного правового обґрунтування відхилення доводів та доказів позивача.

При цьому, обставина, що даний спір відноситься до малозначних, жодним чином не впливає на розмір гонорару адвоката, який підлягає відшкодуванню стороні, на користь якої ухвалено рішення.

Крім того, представник скаржника зазначив, що гонорар між позивачем і адвокатом узгоджено в фіксованій сумі, яка не залежить від обсягу проведеної адвокатом роботи.

Таким чином, за твердженням скаржника обсяг проведеної роботи, а також розмір витрат на оплату послуг адвоката, визначений договором про надання правової (правничої) допомоги б/н від 01.08.2022 року спів мірний зі складністю даної справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт, обсягом наданих послуг, а також значенням справи для позивача.

Також, представник скаржника наголосив, що суд першої інстанції не врахував практики Пленумів Верховного суду України, Вищого адміністративного суду України, Вищого господарського суду України, Європейського суду з прав людини, що стосується судового рішення, внаслідок чого було прийнято формальне та помилкове рішення.

Згідно з протоколу передачі судової справи (апеляційної скарги, заяви, картки додаткових матеріалів) раніше визначеному головуючому судді (судді-доповідачу) (складу суду) від 24.04.2023 апеляційну скаргу передано на розгляд колегії у складі: головуючий суддя - Сулім В.В, суддів: Коротун О.М., Майданевич А.Г.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 25.04.2023 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариство з обмеженою відповідальністю "ТАЙМІС" на додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 10.04.2023 року у справі №910/8238/22. Розгляд апеляційної скарги здійснювати у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (без проведення судового засідання).

Відповідач своїм правом згідно ч. 1 ст. 263 Господарського процесуального кодексу України не скористався, відзив на апеляційну скаргу не надав, що згідно з ч.3 ст.263 Господарського процесуального кодексу України не перешкоджає перегляду оскаржуваного додаткового рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.

Відповідно до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів встановила наступне.

Відповідно до вимог ст. 244 Господарського процесуального кодексу України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати. Клопотання про ухвалення додаткового рішення може бути подано до закінчення строку на виконання рішення.

Відповідно до ст. 55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Згідно ст. 131-2 Конституції України для надання професійної правничої допомоги в Україні діє адвокатура.

Стаття 16 Господарського процесуального кодексу України закріплює за учасниками справи право на користування правничою допомогою.

Відповідно до ст. 16 Господарського процесуального кодексу України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

За приписами ст.ст. 123, 126 Господарського процесуального кодексу України витрати на професійну правничу допомогу відносяться до судових витрат.

Відповідно до ст. 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до ст. 126 Господарського процесуального кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України).

Частиною 8 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України визначено, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Відповідно до ч. 1 ст. 26 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

За змістом ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Як вбачається з матеріалів справи, представником Товариства з обмеженою відповідальністю "ТАЙМІС" на підтвердження понесення витрат на професійну правничу допомогу надано:

- копію договору про надання правової (правничої) допомоги від 01.08.2022, укладеного між позивачем та адвокатом Балла В.В.;

- довідку про проведену адвокатом роботу від 03.03.2023 року;

- копію довіреності від 01.08.2022 року;

- копію акта прийому-передачі послуг від 03.03.2023 року;

- свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю адвоката

Балли В.В.

Так, позивач просив суд першої інстанції покласти понесені ним витрати на професійну правничу допомогу у сумі 30036,00 грн на відповідача, а саме: гонорар у фіксованій сумі 20000,00 грн; 10000,00 грн;

36,00 грн за направлення позовної заяви поштою відповідачу.

При цьому, колегія суддів відзначає, що в прохальній частині клопотання позивач окремим пунктом просить стягнути з відповідача 62,86 грн витрат пов`язаних з направленням цього клопотання на адресу відповідача, проте у описовій частині свого клопотання жодної мови не веде щодо цих витрат, а також у прохальній частині клопотання щодо ухвалення додаткового рішення теж не просить включити цю суму до інших витрат, які необхідно розподілити у додатковому рішенні. Оскільки позивач не включив цю суму до витрат, які необхідно розподілити при ухваленні додаткового рішення, то відповідно, суд першої інстанції правомірно не включив їх до суми витрат на професійно правничу допомогу.

Так, відповідно акту прийому-передічі послуг, надані послуги з правової допомоги адвоката включають в себе:

- гонорар, що визначається на основі фіксованої суми 20000,00 грн;

- гонорар успіху - 10000,00 грн;

- направлення позовної заяви поштою відповідачу - 36,00 грн.

Правової допомоги надано на загальну суму30036,00 грн, сторони один до одного ніяких претензій не мають.

Дослідивши зазначені докази, колегія суддів вважає їх достатніми для підтвердження факту надання адвокатом професійної правничої допомоги.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (ст. 30 Закону "Про адвокатуру та адвокатську діяльність").

Рішенням Європейського суду з прав людини у справі "East/WestAllianceLimited" проти України (заява № 19336/04, п. 269) визначено, що розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом, і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має права його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.

Як вбачається з матеріалів справи, представник відповідача скористувався своїм правом та подав до суду заперечення на заяву про ухвалення додаткового рішення у справі №910/8238/22, в яких, зокрема, зазначив, що судом дану справу визнано малозначною, а отже вона не є складною, рішенням позовні вимоги задоволено частково, адвокатом позивача крім позовної заяви інших процесуальних документів не складалося.

При цьому, представник відповідача в вищевказаній заяві наголосив, що витрати понесені позивачем на правничу допомогу є не співмірними, завищеними, необґрунтованими, оскільки рівень складності даної справи не вимагав значного обсягу правничої допомоги, твердження адвоката позивача стосовно пошуку ним правової позиції Верховного Суду у подібних правовідносинах, жодним чином не відображено у самому позові, оскільки відсутні посилання на практику суду касаційної інстанції щодо суті спору. Роботи, які були прийняті у акті приймання передачі послуг від 03.03.2023 року є надуманими та не підтверджені жодними доказами.

Водночас, за твердженням представника відповідача, гонорар у сумі 10000 грн за досягнення мети щодо задоволення позовних вимог має розраховуватися пропорційно до суми фактично задоволених позовних вимог.

За змістом п. 1 ч. 2 ст. 126, ч. 8 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою. Отже, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (п. 1 ч. 2 ст. 126 цього Кодексу).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 03.10.2019 року у справі № 922/445/19.

За приписами ч. 4 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Вирішуючи питання про розподіл витрат, пов`язаних з наданням правничої допомоги адвокатом, суд враховує, що розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Суд не має право втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.

У разі недотримання вимог ч. 4 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 5 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України).

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 6 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України).

Зокрема, відповідно до ч. 5 ст.129 Господарського процесуального кодексу України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Разом з цим, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (п. 1 ч. 2 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України). Така правова позиція викладена Об`єднаною палатою Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду у постанові від 03.10.2019 року у справі №922/445/19 року, Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постанові від 05.11.2019 року у справі № 908/2348/18.

Велика Палата Верховного Суду вже вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Аналогічна правова позиція міститься в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 року у справі № 755/9215/15-ц.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі/West Alliance Limited проти України від 23.01. 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268)).

У рішенні (щодо справедливої сатисфакції) від 19.10.2000 року у справі Іатрідіс проти Греції (Iatridis v. Greece, заява № 31107/96) ЄСПЛ вирішував питання обов`язковості для цього суду угоди, укладеної заявником зі своїм адвокатом стосовно плати за надані послуги, що співставна з гонораром успіху. ЄСПЛ указав, що йдеться про договір, відповідно до якого клієнт погоджується сплатити адвокату як гонорар відповідний відсоток суми, якщо така буде присуджена клієнту судом. Такі угоди, якщо вони є юридично дійсними, можуть підтверджувати, що у заявника дійсно виник обов`язок заплатити відповідну суму гонорару своєму адвокатові. Однак, угоди такого роду, зважаючи на зобов`язання, що виникли лише між адвокатом і клієнтом, не можуть зобов`язувати суд, який має оцінювати судові та інші витрати не лише через те, що вони дійсно понесені, але й ураховуючи також те, чи були вони розумними (§ 55).

Велика Палата Верховного Суду зауважує, що за наявності угод, які передбачають гонорар успіху, ЄСПЛ керується саме наведеними вище критеріями при присудженні судових та інших витрат, зокрема, у рішенні від 22.02.2005 року у справі Пакдемірлі проти Туреччини (Pakdemirli v. Turkey, заява №35839/97) суд також, незважаючи на укладену між сторонами угоду, яка передбачала гонорар успіху у сумі 6 672,9 євро, однак, на думку суду, визначала зобов`язання лише між заявником та його адвокатом, присудив 3 000 євро як компенсацію не лише судових, але й інших витрат (§ 70-72).

Отже, для встановлення розумного розміру наданих послуг адвоката слід надати належну правову оцінку договору у сукупності з іншими доказами, складністю справи та виконання адвокатом робіт (наданих послуг), витраченим часом на виконання відповідних робіт, обсягом наданих послуг та виконання робіт, ціною позову та (або) значення справи. Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою. Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

У даному випадку суд враховує такі критерії визначення розміру витрат на правову допомогу: категорію справи, яка не є складною; розгляд справи у спрощеному позовному провадженні без виклику сторін та без проведення судового засідання; той факт, що підготовка позову не зайняла великого обсягу правових знань та часу у кваліфікованого юриста (адвоката); обсяг виконаної роботи під час розгляду справи, яка не вимагала значних витрат часу та вмінь для формування правової позиції, відшукання доказів на підтвердження позовних вимог, при цьому, гонорар успіху та витрати на правничу допомогу складають близько 20 % задоволеного позову.

Отже, з метою дотримання критерію розумності, співмірності між обсягом роботи, проведеної адвокатом та заявленими витратами, здійсненими на оплату адвокатських послуг, суд першої інстанції доцільно встановив розмір судових витрат Товариства з обмеженою відповідальністю "ТАЙМІС" на професійну правничу допомогу у сумі 15036 грн (30036,00 грн - 15000,0 0 грн) та враховуючи, що позовні вимоги були задоволені частково, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку щодо покладення на відповідача понесених позивачем витрати на професійну правничу допомогу, у зв`язку з розглядом даної справи пропорційно розміру задоволеним позовним вимогам у сумі 9478,49 грн.

З огляду на викладене та враховуючі часткове задоволення позовних вимог, як було зазначено судом першої інстанції, колегія суддів критично оцінює твердження скаржника, зокрема, що суд першої інстанції в мотивувальній частині оскаржуваного рішення не навів жодного правового обґрунтування відхилення доводів та доказів позивача.

Щодо твердження скаржника, що гонорар між позивачем і адвокатом узгоджено в фіксованій сумі, яка не залежить від обсягу проведеної адвокатом роботи, колегія суддів відзначає наступне.

Як уже зазначалося судом апеляційної інстанції, ч. 3 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Зі змісту цієї норми слідує, що подання детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, не є самоціллю, а є необхідним для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат.

Саме лише незазначення учасником справи в детальному описі робіт (наданих послуг) витрат часу на надання правничої допомоги не може перешкодити суду встановити розмір витрат на професійну правничу допомогу (у випадку домовленості між сторонами договору про встановлений фіксований розмір обчислення гонорару).

Правомірне очікування стороною, яка виграла справу, відшкодування своїх розумних, реальних та обґрунтованих витрат на професійну правничу допомогу не повинно обмежуватися з суто формалістичних причин відсутності в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги, у випадку домовленості між сторонами договору про встановлений фіксований розмір обчислення гонорару.

При цьому, норма ч. 3 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України конкретного складу відомостей, що мають бути зазначені в детальному описі робіт (наданих послуг), не визначає, обмежуючись лише посиланням на те, що відповідний опис має бути детальним.

Тому, враховуючи принципи рівності і справедливості, правової визначеності, ясності і недвозначності правової норми як складові принципу верховенства права, визначення необхідного і достатнього ступеня деталізації опису робіт у цьому випадку є виключною прерогативою учасника справи, що подає такий опис.

Отже, учасник справи повинен деталізувати відповідний опис лише тією мірою, якою досягається його функціональне призначення - визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат. Надмірний формалізм при оцінці такого опису на предмет його деталізації, за відсутності визначених процесуальним законом чітких критеріїв оцінки, може призвести до порушення принципу верховенства права.

Статтею 126 Господарського процесуального кодексу України також не передбачено, що відповідна сторона зобов`язана доводити неспівмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката одразу за всіма пунктами з переліку, визначеного частиною четвертою вказаної статті.

У випадку встановленого договором фіксованого розміру гонорару сторона може доводити неспівмірність витрат у тому числі, але не виключно, без зазначення в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги. Зокрема, посилаючись на неспівмірність суми фіксованого гонорару зі складністю справи, ціною позову, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, кількістю засідань, тривалістю розгляду справи судом тощо.

Такий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 року у справі №922/1964/21.

Так, заява відповідача про зменшення судових витрат містить посилання в обґрунтування неспівмірності витрат позивача на правову допомогу, тощо.

Водночас, твердження скаржника, що обсяг проведеної роботи, а також розмір витрат на оплату послуг адвоката, визначений договором про надання правової (правничої) допомоги б/н від 01.08.2022 року спів мірний зі складністю даної справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт, обсягом наданих послуг, а також значенням справи для позивача, не спростовує висновків суду.

Щодо посилання скаржника на не врахування судом першої інстанції практики Пленумів Верховного суду України, Вищого господарського суду України колегія суддів суду зазначає, що посилання на незастосування постанови Вищого господарського суду України не є належним правовим обґрунтуванням підстав апеляційного оскарження судових рішень, оскільки неврахування в оскаржуваному судовому рішенні висновків, викладених, зокрема, у постановах Вищого господарського суду України, не визначено ст. 254 Господарського процесуального кодексу України як підстава апеляційного оскарження судових рішень. Згідно із ч. 4 ст. 236 Господарського процесуального кодексу України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Схожий за змістом висновок викладено у постановах Верховного Суду від 05.06.2020 року у справі № 920/653/18 та від 07.10.2021 року у справі № 922/3447/20.

Колегія суддів апеляційного господарського суду вважає інші посилання скаржника, викладені ним в апеляційній скарзі такими, що не можуть бути підставою для скасування прийнятого у справі додаткового рішення, наведені доводи скаржника не спростовують висновків суду першої інстанції та зводяться до переоцінки доказів та встановлених судом обставин.

Саме лише прагнення скаржника ще раз розглянути та оцінити ті самі обставини справи і докази в ній не є достатньою підставою для скасування оскаржуваного судового рішення.

Отже, зазначені в апеляційній скарзі доводи не знайшли свого підтвердження під час перегляду додаткового рішення судом апеляційної інстанції, апелянт не подав жодних належних та допустимих доказів на підтвердження власних доводів, які могли б бути прийняті та дослідженні судом апеляційної інстанції в розумінні ст.ст. 73, 76-79, 86, 269 Господарського процесуального кодексу України. А тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а додаткове рішення суду першої інстанції - без змін.

Суд апеляційної інстанції роз`яснює, що, за загальним правилом, не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 287 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 275, 276 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ТАЙМІС" на додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 10.04.2023 року у справі №910/8238/22 залишити без задоволення.

2. Додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 10.04.2023 року у справі №910/8238/22 залишити без змін.

3. Матеріали справи №910/8238/22 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та, за загальним правилом, не підлягає оскарженню до Верховного Суду крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 287 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя В.В. Сулім

Судді А.Г. Майданевич

О.М. Коротун