ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" червня 2023 р. Справа № 921/246/23

Західний апеляційний господарський суд, в складі колегії:

Головуючого (судді-доповідача): Якімець Г.Г.,

Суддів: Бойко С.М., Бонк Т.Б.,

за участю секретаря судового засідання Кришталь М.Б.,

та представників сторін:

від позивача (скаржника) - Шиманська Н.С.

від відповідача - Притула О.Б.

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1 , б/н від 24 квітня 2023 року

на ухвалу Господарського суду Тернопільської області від 14 квітня 2023 року (суддя Андрусик Н.О.)

про відмову у відкритті провадження

у справі №921/246/23

за позовом ОСОБА_1 , м. Теребовля, Тернопільська область

до відповідача Приватного агропромислового підприємства «Крок», м. Теребовля, Тернопільська область

про виділ частки у статутному капіталі підприємства

в с т а н о в и в:

04 квітня 2023 року ОСОБА_1 звернулася до Господарського суду Тернопільської області з позовом до відповідача - Приватного агропромислового підприємства «Крок» про виділ у приватну власність позивача частки у статутному капіталі Приватного агропромислового підприємства «Крок».

Ухвалою Господарського суду Тернопільської області від 14 квітня 2023 року у справі №921/246/23 відмовлено у відкритті провадження на підставі п.1 ч.1 ст.175 ГПК України, оскільки заява не підлягає розгляду за правилами господарського судочинства.

Ухвала суду мотивована тим, що даний спір згідно із ст.ст.4, 20 ГПК України не відноситься до юрисдикції господарського суду, позов зокрема заявлено не учасником (членом) підприємства, поряд з тим, позивач не є таким, що вибув. Суд встановив, що цей спір не містить ознак корпоративного спору, а стосується спору між подружжям щодо поділу майна, набутого під час шлюбу. Відтак, виходячи з суб`єктного складу сторін, предмету та підстав позову, а також змісту права, за судовим захистом якого звернулася позивачка, суд першої інстанції дійшов висновку, що заявлені нею вимоги про поділ майна, що належить на праві спільної сумісної власності подружжю, не можуть бути віднесені до юрисдикції господарських судів, оскільки не є корпоративним спором, а є спором цивільним, таким, що випливає із сімейних відносин, котрий підлягає вирішенню в порядку цивільного судочинства.

Не погоджуючись з ухвалою місцевого господарського суду, позивач - ОСОБА_1 звернулася до Західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу Господарського суду Тернопільської області від 14 квітня 2023 року у справі №921/246/23, а справу направити до місцевого господарського суду для продовження розгляду по суті. Зокрема, зазначає, що підставою для звернення з позовною заявою до суду було порушення корпоративних прав ОСОБА_1 , а предметом спору є не поділ спільного майна подружжя, а виділ частки у статутному капіталі підприємства. Разом з тим, скаржник посилається на практику Верховного Суду, яка на його думку підтверджує незаконність оскаржуваної ухвали та підсудність цієї справи саме господарському суду.

Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 02 травня 2023 року відкрито апеляційне провадження у справі №921/246/23 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Господарського суду Тернопільської області від 14 квітня 2023 року; витребувано з Господарського суду Тернопільської області матеріали справи; скаржнику надано строк на подання суду оригіналу позовної заяви з додатками, що була йому повернута Господарським судом Тернопільської області; відповідачу надано строк на подання відзиву на апеляційну скаргу.

15 травня 2023 року від скаржника надійшла заява, до якої долучено оригінал позовної заяви з додатками.

16 травня 2023 року з місцевого господарського суду надійшли матеріали справи.

Ухвалою суду від 17 травня 2023 року апеляційну скаргу призначено до розгляду в судовому засіданні на 05 червня 2023 року з урахуванням «розумного строку розгляду спору».

30 травня 2023 року від відповідача до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу - без змін. Зокрема, зазначає, що позивач ніколи не набувала корпоративних прав у ПАП «Крок», не є ні учасником, ні співзасновником цього підприємства, а факт перебування у шлюбі із засновником підприємства не наділяє її корпоративними правами. Вважає, що цей спір є спором цивільним, що випливає з сімейних відносин, який підлягає вирішенню в порядку цивільного судочинства.

Представник позивача (скаржника) в судовому засіданні вимоги апеляційної скарги підтримав, просив задоволити в повному обсязі: скасувати ухвалу Господарського суду Тернопільської області від 14 квітня 2023 року у справі №921/246/23, а справу направити до місцевого господарського суду для продовження розгляду по суті, з підстав, наведених в апеляційній скарзі.

Представник відповідача в судовому засіданні проти вимог апеляційної скарги заперечив, просив оскаржувану ухвалу залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, з підстав, наведених у відзиві на апеляційну скаргу.

Західний апеляційний господарський суд, заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши доводи апеляційної скарги та дослідивши наявні докази по справі, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного:

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи (матеріалів позовної заяви), у квітні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до Господарського суду Тернопільської області з позовом до відповідача - Приватного агропромислового підприємства «Крок» про виділ у приватну власність позивача частки у статутному капіталі Приватного агропромислового підприємства «Крок».

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_1 разом з чоловіком ОСОБА_2 у 2000 році заснували Приватне агропромислове підприємство «Крок». Згідно з п.1.1 Статуту ПАП «Крок» останнє створене громадянином України - ОСОБА_2 на засадах приватної власності на майно та засоби виробництва. Позивач зазначає, що з початку заснування підприємства і до лютого 2023 року подружжя спільно здійснювало управління ПАП «Крок» ( ОСОБА_2 - на посаді директора, а ОСОБА_1 - на посаді бухгалтера). 03 січня 2017 року позивачку переведено на посаду заступника директора. У позовній заяві ОСОБА_1 також зазначає, що на розвиток підприємства витрачалися спільні грошові кошти подружжя та трудові зусилля, подружжя разом побудувало успішний бізнес, який продовжує функціонувати. Разом з тим, 23 лютого 2023 року директором підприємства видано наказ про скорочення посади заступника директора, яку обіймала ОСОБА_1 , а згодом змінено замки до приміщень підприємства, що унеможливлює останньою реалізовувати корпоративні права, володіти та користуватись спільним майном подружжя. Разом з тим, позивач зазначає, що добровільний поділ майна подружжя передбачає наявність взаємної згоди подружжя на припинення режиму спільної сумісної власності щодо належного їм майна, яка у її чоловіка - ОСОБА_2 - відсутня, а домовитися у позасудовому порядку подружжю не вдається. Посилаючись на практику Верховного Суду, позивач зазначає, що статутний капітал приватного підприємства - юридичної особи або майно приватного підприємства - єдиного майнового комплексу можуть бути об`єктами права спільної сумісної власності подружжя. Правовим обґрунтуванням позову визначено норми ст.ст.15, 16, 177, 190, 355, 368, 369, 372 Цивільного кодексу України та ст.ст.60 ,61, 69, 70, 71 Сімейного кодексу України. Звернення з цим позовом саме до господарського суду позивач обґрунтовує п.п.3, 15 ст.20 ГПК України.

Частиною 1 ст.175 ГПК України передбачено, що суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, зокрема якщо заява не підлягає розгляду за правилами господарського судочинства (п.1).

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.4 ГПК України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних правовідносин у їх сукупності.

Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Статтею 20 ГПК України передбачено особливості предметної та суб`єктної юрисдикції господарських судів, якими уточнено коло спорів, що розглядаються господарськими судами, та встановлено, що господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають з корпоративних відносин, в тому числі у спорах між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи або між юридичною особою та її учасником (засновником, акціонером, членом), у тому числі учасником, який вибув, пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності такої юридичної особи, крім трудових спорів (п.3 ч.1); інші справи у спорах між суб`єктами господарювання (п.15 ч.1).

Згідно з ч.ч.1,3 ст.167 ГК України корпоративні права - це права особи, частка якої визначається у статутному капіталі (майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами. Під корпоративними відносинами маються на увазі відносини, що виникають, змінюються та припиняються щодо корпоративних прав.

Власник корпоративних прав бере участь у капіталі господарської організації, а реалізація правомочностей, які надаються власнику корпоративних прав, надає йому можливість впливати на діяльність господарської організації.

Відповідно під корпоративними відносинами маються на увазі відносини, які виникають, змінюються та припиняються щодо права особи, частка якої визначається у статутному капіталі (майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами.

За змістом наведених норм корпоративні права характеризуються тим, що особа, яка є учасником (засновником, акціонером, членом) юридичної особи має право на участь в управлінні господарською організацією та інші правомочності, передбачені законом і статутними документами.

Відносини між сторонами у цій справі не носять характеру корпоративних й, відповідно, господарсько-правових, оскільки позивачка не є та не була учасником (засновником) юридичної особи - Приватного агропромислового підприємства «Крок».

Згідно з п.1.1 Статуту Приватного агропромислового підприємства «Крок» останнє створене громадянином України - ОСОБА_2 на засадах приватної власності на майно та засоби виробництва.

Відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань засновником та єдиним учасником Приватного агропромислового підприємства «Крок» є ОСОБА_2 , який і є керівником підприємства.

При вирішенні питання про те, чи можна вважати правовідносини та відповідний спір господарськими, слід керуватися ознаками, наведеними у статті 3 ГК України. Господарський спір належить до юрисдикції господарського суду, зокрема, за таких умов: участь у спорі суб`єкта господарювання; наявність між сторонами, по-перше, господарських відносин, урегульованих ЦК України, ГК України, іншими актами господарського й цивільного законодавства, і, по-друге, спору про право, що виникає з відповідних відносин; наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом.

Отже, критеріями розмежування розгляду справ у порядку цивільного чи господарського судочинства є як суб`єктний склад сторін спору, так і характер спірних правовідносин.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 серпня 2019 року у справі №646/6644/17 (провадження №14-352цс19) зроблено висновок про те, що при вирішенні питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду подібних справ визначальним є характер правовідносин, з яких виник спір. Суб`єктний склад спірних правовідносин є формальним критерієм, який має бути оцінений належним судом.

Відповідно до положень ст.19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Отже, критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, в якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що позивач обґрунтовує своє порушене право нормами Сімейного кодексу України, наголошуючи, що має право на виділ частки у статутному капіталі підприємства, засновником та керівником якого є її чоловік, посилаючись на спільну сумісну власність подружжя. Підстави позову зводяться виключно до порушення права спільної сумісної власності щодо частки у статутному капіталі підприємства, учасником якого позивачка не є, як і не є учасником підприємства, який вибув. Також як підставу права на частку у статутному капіталі підприємства позивачка зазначає наявність шлюбно-сімейних відносин та створення підприємства за спільні кошти подружжя (спільна сумісна власність).

Питання поділу майна подружжя врегульовано у Сімейному кодексі України і вказані спори за предметною юрисдикцією підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства.

Статтею 1 Сімейного кодексу України встановлено, що цей Кодекс визначає, у тому числі майнові права і обов`язки подружжя, підстави виникнення, зміст особистих немайнових і майнових прав та обов`язків батьків і дітей, усиновлювачів та усиновлених, інших членів сім`ї та родичів.

У статті 2 Сімейного кодексу України вказано, що цей Кодекс регулює, зокрема сімейні особисті немайнові та майнові відносини між подружжям.

Відповідно до статті 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 Сімейного кодексу України.

Отже, позовні вимоги щодо поділу майна, набутого подружжям, є спором, що випливає з сімейних правовідносин, а тому дана вимога не підлягає розгляду в господарських судах.

Враховуючи все наведене вище, колегія суддів дійшла висновку, що спір стосується поділу майна, яке на думку позивача є спільною сумісною власністю подружжя, тобто стосується сімейних правовідносин, а тому цей спір не підлягає вирішенню господарським судом.

Доводи апеляційної скарги, що ухвала суду першої інстанції є незаконною, зважаючи на практику Верховного Суду, зокрема, правові висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі №916/2813/18, є безпідставними, оскільки такі не є релевантними в цій справі та стосуються акцій, часток, паїв, інших корпоративних прав у юридичній особі, та відносно тих фізичних осіб, які є чи були носіями корпоративних прав. Як встановлено вище позивачка не є носієм корпоративних прав ПАП «Крок».

Щодо посилань скаржника на постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 червня 2019 року та від 02 листопада 2021 року у справі №917/1338/18, а також на постанову Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі №917/1887/17, то обставини у вказаних справах також відрізняються від цієї справи, оскільки предметом розгляду у зазначених справах не був поділ майна подружжя та питання спільної сумісної власності подружжя, а спірні правовідносини стосувалися спадкування частки у юридичній особі, тобто спірні відносини в таких справах не регулювалися нормами Сімейного кодексу України. При цьому, у вказаних постановах взагалі відсутні висновки щодо юрисдикції таких спорів.

Ураховуючи положення ст.ст.4, 20 ГПК України та ст.19 ЦПК України, апеляційний господарський суд зазначає, що характер спірних матеріальних правовідносин, предмет оскарження та суб`єктний склад спірних правовідносин (зокрема, в частині позивача у справі, фізичної особи - яка не наділена корпоративними правами та не є учасником юридичної особи, який вибув), вказують на юрисдикцію судів у спорі, що розглядаються в порядку цивільного судочинства.

Суд першої інстанції, з врахуванням предмету спору, характеру спірних правовідносин та суб`єктного складу правовідносин у їх сукупності дійшов правильного висновку, що цей спір не підлягає розгляду в судах господарської юрисдикції.

З цих підстав, апеляційний господарський суд погоджується з висновком місцевого господарського суду про відмову у відкритті провадження у цій справі, оскільки спір виник щодо поділу майна, яке позивач вважає спільною сумісною власністю подружжя, тобто такий спір виник з сімейних правовідносинах, а відтак не підлягає розгляду за правилами господарського судочинства.

Як вказує Європейський суд з прав людини, у пункті 1 статті 6 Конвенції закріплене «право на суд» разом із правом на доступ до суду, тобто правом звертатися до суду з цивільними скаргами, що складають єдине ціле (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «Ґолдер проти Сполученого Королівства» («Golder v. the United Kingdom») від 21 лютого 1975 року, заява №4451/70, § 36). Проте такі права не є абсолютними та можуть бути обмежені, але лише таким способом і до такої міри, що не порушує сутність цих прав (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «Станєв проти Болгарії» («Stanev v. Bulgaria») від 17 січня 2012 року, заява №36760/06, § 230).

Право на звернення до суду не є абсолютним та визначається певними процедурами, передбаченими в процесуальних кодексах.

Разом з тим, вказане не позбавляє заявника ефективного національного засобу юридичного захисту, гарантованого статтею 13 Конвенції, оскільки позивач не позбавлений права на звернення до суду у порядку цивільного судочинства, з метою захисту свого порушеного права.

Відповідно до ч.1 ст.255 ГПК України окремо від рішення суду першої інстанції можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції, зокрема, про відмову у відкритті провадження у справі (п.7).

Згідно з ч.1 ст.271 ГПК України апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.

Статтею 275 ГПК України передбачено право суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

За приписами ст.276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Слід зазначити, що скаржниками не доведено, а апеляційним судом не встановлено наявності підстав для скасування ухвали суду першої інстанції про відмову у відкритті провадження у справі.

Судовий збір, у відповідності до ст.129 ГПК України, покладається на скаржника.

Керуючись ст.ст.4, 20, 175, 236, 255, 270, 271, 275, 276, 281, 282 Господарського процесуального кодексу України, Західний апеляційний господарський суд,

постановив:

Ухвалу Господарського суду Тернопільської області від 14 квітня 2023 року у справі №921/246/23 залишити без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 - без задоволення.

Оригінал позовної заяви з додатками повернути позивачу - ОСОБА_1 .

Матеріали справи №921/246/23 повернути Господарському суду Тернопільської області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку, у відповідності до вимог ст.ст.286-291 ГПК України.

Повну постанову складено 09 червня 2023 року

Головуючий (суддя-доповідач) Якімець Г.Г.

Суддя Бойко С.М.

Суддя Бонк Т.Б.