ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" червня 2023 р. Справа№ 910/8873/22

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Іоннікової І.А.

суддів: Разіної Т.І.

Михальської Ю.Б.

розглянувши у порядку письмового провадження, без виклику учасників справи, апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Українська залізниця"

на рішення Господарського суду міста Києва від 28.11.2022 (повний текст рішення складено 09.03.2023)

у справі № 910/8873/22 (суддя Ковтун С.А.)

за позовом Одеського міського центру зайнятості

до Акціонерного товариства "Українська залізниця"

про стягнення 52118,37 грн,

ВСТАНОВИВ:

Одеський міський центр зайнятості звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Акціонерного товариства "Українська залізниця" про стягнення 52118,37 грн заборгованості з виплаченої суми забезпечення та вартості наданих соціальних послуг безробітному ОСОБА_1 (надалі - ОСОБА_1 ) у розмірі 52118,37 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що виплачена ОСОБА_1 допомога в розмірі 52118,37 грн по безробіттю підлягає відшкодуванню відповідачем (роботодавцем) на підставі ч. 4 ст. 35 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття", як сума виплаченого забезпечення та вартість наданих соціальних послуг безробітному, в зв`язку з поновленням його на роботі за рішенням суду.

Короткий зміст оскаржуваного рішення суду першої інстанції

Рішенням Господарського суду міста Києва від 28.11.2022 задоволено повністю позов. Вирішено стягнути з Акціонерного товариства "Українська залізниця " на користь Одеського міського центру зайнятості 52118,37 грн боргу, 2481,00 грн судового збору.

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції зазначив, що достатньою умовою для відшкодування роботодавцем суми виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг безробітному є факт поновлення безробітного на роботі за рішенням суду.

Не погодившись із прийнятим рішенням, Акціонерне товариство "Українська залізниця" звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 28.11.2022 у справі № 910/8873/22 та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Короткий зміст апеляційної скарги та узагальнення її доводів

В обґрунтування наведеної позиції, викладеної у апеляційній скарзі відповідач зазначає, що судом першої інстанції прийнято оскаржуване рішення з порушенням норм процесуального права та з невірним застосуванням норм матеріального права, що в свою чергу, призвело до неправильного вирішення спору.

Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до того, що судом першої інстанції не було враховано те, що належним відповідачем у справі є ОСОБА_1 , а не Акціонерне товариство "Українська залізниця", оскільки останнім за додатковою постановою Київського апеляційного суду від 14.06.2022 у справі № 757/46713/20 вже було перераховану ОСОБА_1 грошові кошти за час вимушеного прогулу.

Таким чином, на переконання відповідача, стягнення з нього на користь позивача грошових коштів матеріального забезпечення на випадок безробіття, виплачених ОСОБА_1 , створює безпідставне подвійне фінансове навантаження відповідачу та спричиняє великі фінансові збитки останньому.

Також, відповідач посилається на те, що ОСОБА_1 своєчасно не повідомив позивача про своє поновлення на роботі, чим грубо порушив вимоги ст. 36 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття".

Крім того, відповідач зауважує на тому, що позивачем не надано жодного доказу (в тому числі індивідуального плану надання послуг), який би свідчив про виконання ОСОБА_1 своїх обов`язків як застрахованої особи та законної наявності підстав для виплати.

Короткий зміст відзиву на апеляційну скаргу та узагальнення його доводів

Заперечуючи проти доводів апеляційної скарги, позивач зазначає, що відповідач є роботодавцем ОСОБА_1 у розумінні п. 1 ч. 1 ст. 4 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування", а тому саме на відповідача покладено обов`язок з відшкодування позивачу коштів допомоги по безробіттю, виплачених ОСОБА_1 у період перебування на обліку в центрі зайнятості, як безробітного.

Також, позивач наголошує на тому, що ОСОБА_1 не порушено обов`язки безробітного і про поновлення на роботі повідомлено позивача своєчасно, у визначений законодавством строк.

Додатково позивач зауважує на тому, що стягнення грошових коштів з роботодавця на користь особи за вимушений прогул, спричинений незаконним звільненням та стягнення до Фонду виплаченого безробітному забезпечення, має різні правові підґрунтя та не є одним і тим же видом юридичної відповідальності.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті

Згідно розпорядження Північного апеляційного господарського суду від 08.05.2023 у справі № 910/8873/22 призначено повторний автоматизований розподіл, у зв`язку з перебуванням судді Тарасенко К.В. у відпустці. Відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, справу № 910/8873/22 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя Іоннікова І.А., судді: Разіна Т.І., Михальська Ю.Б.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 09.05.2023 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Акціонерного товариства "Українська залізниця" на рішення Господарського суду міста Києва від 28.11.2022 у справі № 910/8873/22. Апеляційний перегляд оскаржуваного рішення вирішено здійснювати без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження.

Відповідно до ч. 10 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України, розгляд апеляційної скарги здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи.

Вивчивши матеріали справи, розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, Північний апеляційний господарський суд встановив наступне.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

ОСОБА_1 , який обіймав посаду головного фахівця відділу економічної безпеки та запобігання корупції Одеського регіонального управління Департаменту економічної та інформаційної безпеки Акціонерного товариства "Укрзалізниця", був звільнений з посади з 23.09.2020 (наказ Акціонерного товариства "Укрзалізниця" № 1897/ос від 18.09.2020) на підставі п. 6 ст. 36 Кодексу законів про працю України (відмова від продовження роботи у зв`язку із зміною істотних умов праці).

Згідно з наказом Одеського міського центру зайнятості (позивача) від 19.10.2020 № НТ201019 ОСОБА_1 надано статус безробітного з 19.10.2020, призначено допомогу по безробіттю з 19.10.2020 по 13.10.2021 та відкладено її виплату у зв`язку з отриманням компенсаційних виплат при звільненні з 19.10.2020 по 23.10.2020.

Відповідно до наказу позивача від 26.10.2020 № НТ201026 ОСОБА_1 розпочато (поновлено) виплату допомоги по безробіттю з 24.10.2020.

Рішенням Печерського районного суду міста Києві від 29.04.2021 у справі № 757/46713/20, яке залишено в силі постановою Київського апеляційного суду від 14.06.2022 задоволено позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства "Укрзалізниця" про скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі, стягнення заробітної плати, вирішено:

- визнати незаконним та скасувати наказ Акціонерного товариства "Українська залізниця" № 1898/ос від 18.09.2020 про звільнення ОСОБА_1 з посади головного фахівця відділу економічної безпеки та запобігання корупції Одеського регіонального управління Департаменту економічної та інформаційної безпеки Акціонерного товариства "Укрзалізниця" з 23.09.2020 на підставі п. 6 ст. 36 Кодексу законів про працю України;

- поновити ОСОБА_1 на посаді головного фахівця відділу економічної безпеки та запобігання корупції Одеського регіонального управління Департаменту економічної та інформаційної безпеки Акціонерного товариства "Укрзалізниця" з 23.09.2020.

На виконання рішення Печерського районного суду міста Києві від 29.04.2021 у справі № 757/46713/20, відповідачем 04.06.2021 видано наказ № 1373/ос про поновлення ОСОБА_1 на посаді з 23.09.2020.

З 04.06.2021 ОСОБА_1 припинено виплату допомоги по безробіттю, у зв`язку з поданням особистої заяви про зняття його з реєстрації як безробітного, у зв`язку і поновленням на роботі (наказ Одеського міського центру зайнятості від 08.06.2021 № НТ210608).

За період з 19.10.2020 по 04.06.2021 ОСОБА_1 виплачено допомогу по безробіттю на загальну суму 52118,37 грн.

В подальшому, позивач звернувся до відповідача з вимогою від 15.06.2021 про повернення 52118,37 грн. Відповідач вказану вимогу позивача не задовольнив та грошові кошти у сумі 52118,37 грн позивачу не повернув.

Вищевикладене стало підставою для звернення позивача до суду першої інстанції з даним позовом.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 28.11.2022 задоволено повністю позов. Вирішено стягнути з Акціонерного товариства "Українська залізниця " на користь Одеського міського центру зайнятості 52118,37 грн боргу, 2481,00 грн судового збору.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

В силу вимог ч.ч. 1, 2, 5 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, вивчивши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного судового рішення, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга відповідача не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду не підлягає скасуванню чи зміні з наступних підстав.

Правові, фінансові та організаційні засади загальнообов`язкового державного соціального страхування на випадок безробіття визначаються Законом України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття".

Відповідно до п. 1 ст. 1 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття - система прав, обов`язків і гарантій, яка передбачає матеріальне забезпечення на випадок безробіття з незалежних від застрахованих осіб обставин та надання соціальних послуг за рахунок коштів Фонду загальнообов`язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття.

Пунктом 8 статті 1 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" передбачено, що страховий випадок - це подія, через яку: застраховані особи втратили заробітну плату (грошове забезпечення) або інші передбачені законодавством України доходи внаслідок втрати роботи з незалежних від них обставин та зареєстровані в установленому порядку як безробітні, готові та здатні приступити до підходящої роботи і дійсно шукають роботу; застраховані особи опинилися в стані часткового безробіття.

Згідно зі статтею 7 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" видами забезпечення є, зокрема, допомога по безробіттю.

Відповідно до норм статей 1, 8 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" допомога по безробіттю здійснюється за рахунок коштів Фонду загальнообов`язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття. Фонд є цільовим централізованим страховим фондом, некомерційною самоврядною організацією. Держава є гарантом забезпечення застрахованих осіб та надання їм відповідних соціальних послуг Фондом.

Як підтверджується матеріалами справи, наказом позивача № 1898/ос від 18.09.2020 ОСОБА_1 звільнено з 23.09.2020 з посади головного фахівця відділу економічної безпеки та запобігання корупції Одеського регіонального управління Департаменту економічної та інформаційної безпеки Акціонерного товариства "Укрзалізниця", у зв`язку з відмовою від продовження роботи у зв`язку із зміною істотних умов праці, на підставі п. 6 ч. 1 ст. 36 Кодексу законів про працю України.

Зі змісту ст. 43 Закону України "Про зайнятість населення" вбачається, що статусу безробітного може набути: особа працездатного віку до призначення пенсії (зокрема на пільгових умовах або за вислугу років), яка через відсутність роботи не має заробітку або інших передбачених законодавством доходів, готова та здатна приступити до роботи.

Статус безробітного надається зазначеним у частині 1 цієї статті особам за їх особистою заявою у разі відсутності підходящої роботи з першого дня реєстрації у територіальних органах центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, незалежно від зареєстрованого місця проживання чи місця перебування.

Так, відповідно до наказу відповідача від 19.10.2020 № НТ201019 ОСОБА_1 надано статус безробітного з 19.10.2020, призначено допомогу по безробіттю з 19.10.2020 по 13.10.2021 та відкладено її виплату у зв`язку з отриманням компенсаційних виплат при звільненні з 19.10.2020 по 23.10.2020.

Відповідно до наказу позивача від 26.10.2020 № НТ201026 ОСОБА_1 розпочато (поновлено) виплату допомоги по безробіттю з 24.10.2020.

Згідно статті 235 Кодексу законів про працю України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Поновлення на роботі це - відновлення працівника на колишній роботі і в колишній посаді у разі його незаконного звільнення.

Так, рішенням Печерського районного суду міста Києві від 29.04.2021 у справі № 757/46713/20, яке залишено в силі постановою Київського апеляційного суду від 14.06.2022 задоволено позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства "Укрзалізниця" про скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі, стягнення заробітної плати, вирішено:

- визнати незаконним та скасувати наказ Акціонерного товариства "Українська залізниця" № 1898/ос від 18.09.2020 про звільнення ОСОБА_1 з посади головного фахівця відділу економічної безпеки та запобігання корупції Одеського регіонального управління Департаменту економічної та інформаційної безпеки Акціонерного товариства "Укрзалізниця" з 23.09.2020 на підставі п. 6 ст. 36 Кодексу законів про працю України;

- поновити ОСОБА_1 на посаді головного фахівця відділу економічної безпеки та запобігання корупції Одеського регіонального управління Департаменту економічної та інформаційної безпеки Акціонерного товариства "Укрзалізниця" з 23.09.2020.

Постановою Другої судової плати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 14.12.2022 у справі № 757/46713/20 рішення Печерського районного суду м. Києва від 29.04.2021 та постанову Київського апеляційного суду від 14.06.2022 змінено, виключивши з їх мотивувальних частин висновок про незаконність звільнення позивача, оскільки не вирішено було питання щодо звільнення за п. 1 ч. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України.

Частиною 4 статті 75 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, адже їх істину вже встановлено у рішенні чи вироку, і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.

Отже, вищезазначені обставини щодо незаконності звільнення ОСОБА_1 з посади головного фахівця відділу економічної безпеки та запобігання корупції Одеського регіонального управління Департаменту економічної та інформаційної безпеки Акціонерного товариства "Укрзалізниця" з 23.09.2020, у зв`язку з відмовою від продовження роботи у зв`язку із зміною істотних умов праці, на підставі п. 6 ч. 1 ст. 36 Кодексу законів про працю України, наказом № 1897/ос від 18.09.2020, встановлені рішенням Печерського районного суду міста Києві від 29.04.2021 у справі № 757/46713/20, мають преюдиціальне значення для даної справи в силу імперативних вимог ст. 75 Господарського процесуального кодексу України та не підлягають повторному доведенню.

Питання, пов`язане з фактом поновлення на роботі, вирішується відповідно до рішення суду: видається наказ про поновлення працівника на роботі та вносяться зміни до трудової книжки працівника відповідно до пункту 2.10 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення від 29.07.1993 №58, зокрема, визнається недійсним запис, зроблений відповідно до наказу, визнаного судом незаконним.

При цьому за приписами ст. 65 Закону України "Про виконавче провадження" рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного працівника виконується невідкладно в порядку, визначеному статтею 63 цього Закону. Рішення вважається виконаним боржником з дня видання відповідно до законодавства про працю наказу або розпорядження про поновлення стягувача на роботі та внесення відповідного запису до трудової книжки стягувача, після чого виконавець виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.

Таким чином, судова колегія наголошує на тому, що припинення реєстрації, а з ними і припинення виплати допомоги по безробіттю прямо пов`язані з днем поновлення зареєстрованого безробітного на роботі за рішенням суду, який, в свою чергу, пов`язаний з днем видачі відповідного наказу або розпорядження власником підприємства.

Так, на виконання рішення суду у справі № 757/46713/20 наказом відповідача № 1373/ос від 04.06.2021 поновлено ОСОБА_1 на посаді головного фахівця відділу економічної безпеки та запобігання корупції Одеського регіонального управління Департаменту економічної та інформаційної безпеки Акціонерного товариства "Укрзалізниця" з 23.09.2020.

Абзацом 10 підпункту 1 пунктом 30 Порядку реєстрації, перереєстрації безробітних та ведення обліку осіб, які шукають роботу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 19.09.2018 №792, передбачено, що реєстрація безробітного припиняється з дня видання відповідно до законодавства про працю наказу (розпорядження) про поновлення зареєстрованого безробітного на роботі.

Пунктами 2 та 12 частини 1 статті 31 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" визначено, що виплата допомоги по безробіттю, серед іншого, припиняється у разі поновлення безробітного на роботі за рішенням суду або у разі закінчення строку їх виплати.

Згідно з ч. 1 ст. 34 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" визначено, що Фонд має право, зокрема, стягувати з роботодавця суму страхових коштів та вартість соціальних послуг, наданих безробітному в разі поновлення його на роботі за рішенням суду, а також незаконно виплачені безробітному суми матеріального забезпечення в разі неповідомлення роботодавцем Фонду про прийняття його на роботу.

Приписами ч. 4 ст. 35 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" передбачено, що з роботодавця утримується, зокрема, сума виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг безробітному у разі поновлення його на роботі за рішенням суду.

Згідно виданої позивачем розрахункової довідки надлишково виплачених коштів матеріального забезпечення на випадок безробіття від 11.06.2021 вбачається, що ОСОБА_1 нараховано та виплачено допомогу по безробіттю за період перебування на обліку у позивача з 19.10.2020 по 04.06.2021 у розмірі 52118,37 грн.

Аналіз вищенаведених норм законодавства дає підстави для висновку, що набуття Фондом права стягувати з роботодавця суму виплачених страхових коштів і вартість наданих безробітному соціальних послуг та покладення на роботодавця обов`язку відшкодувати зазначені витрати Фонду Закон України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" пов`язує з поновленням такої особи на роботі за рішенням суду, відтак моментом виникнення цих права/обов`язку сторін спірних правовідносин є набрання законної сили відповідним судовим рішенням, а розмір витрат, що належить відшкодувати роботодавцю, визначається з урахуванням обставин виконання рішення про поновлення на роботі та дати припинення реєстрації, як безробітної, поновленої на роботі особи.

Отже, положеннями ст.ст. 34, 35 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" встановлено право Фонду стягувати з роботодавця суму страхових коштів і вартість соціальних послуг, наданих безробітному в разі поновлення його на роботі за рішенням суду та обов`язок роботодавця відшкодувати суму виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг безробітному у разі поновлення його на роботі за рішенням суду.

Обов`язок роботодавця відшкодувати Фонду вартість послуг, наданих безробітному в разі поновлення його на роботі за рішенням суду, виникає тільки у випадку, коли працівника звільнено незаконно і саме через цю подію застрахована особа втратила заробітну плату і була вимушена стати на облік як безробітна та отримувати страхові виплати.

Аналогічна правова позиція наведена в постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 12.06.2018 у справі № 914/2087/17, від 06.07.2018 у справі № 921/220/17-г/16, від 09.07.2018 у справі № 914/1875/17, від 06.07.2018 у справі № 921/220/17-г/16.

При цьому, як вірно зазначив місцевий господарський суд, достатньою умовою для відшкодування роботодавцем суми виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг безробітному є факт поновлення безробітного на роботі за рішенням суду.

Отже, оскільки факт незаконності звільнення з посади ОСОБА_1 встановлено судовим рішенням у справі № 757/46713/20, яке набрало законної сили, та ОСОБА_1 поновлено на роботі наказом відповідача № 1373/ос від 04.06.2021, у відповідача виник обов`язок компенсувати позивачу суму виплаченого забезпечення та вартості соціальних послуг, наданих ОСОБА_1 .

При цьому, як визначено ч. 1 ст. 4 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування", роботодавці - це підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності, відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що у даному випадку в розумінні ч. 4 ст. 35 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" саме відповідач по відношенню до ОСОБА_1 є роботодавцем, а тому саме на відповідача покладено обов`язок по відшкодуванню суми виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг безробітному у разі поновлення його на роботі за рішенням суду.

Однак, відповідачем не надано суду доказів на підтвердження сплати ним грошових коштів позивачу в розмірі 52 118,37 грн.

З огляду на вищенаведене, підтримуючи висновки суду першої інстанції колегія суддів зазначає, що розмір боргу відповідає фактичним обставинам, а відтак позовні вимоги про стягнення вказаної суми коштів з відповідача на користь позивача підлягають задоволенню.

Доводи відповідача на те, що ним вже понесено матеріальну відповідальність у зв`язку з поновленням ОСОБА_1 на роботі в Акціонерному товаристві "Українська залізниця" у вигляді сплати їй коштів за час вимушеного прогулу, колегією суддів до уваги не приймаються до уваги, оскільки у спірних правовідносинах, які виникли між позивачем та відповідачем, предметом спору є не грошове забезпечення за час вимушеного прогулу особи, яку було поновлено на роботі за рішенням суду, а стягнення з роботодавця суми страхових коштів, які були сплачені позивачем безробітній ОСОБА_1 після її поновлення на роботі за рішенням суду.

Відтак, виплата відповідачем грошових коштів ОСОБА_1 за час вимушеного прогулу, які підлягають виплаті в силу положень ст. 235 Кодексу законів про працю України, не звільняє відповідача від обов`язку відшкодувати суму виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг безробітній у разі поновлення на роботі за рішенням суду відповідно до ч. 4 ст. 35 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття".

Твердження відповідача про те, що ОСОБА_1 своєчасно не повідомив центр зайнятості про своє поновлення на роботі є таким, що не впливає на висновки суду про наявність підстав для задоволення позовних вимог у даній справі.

Відповідач в апеляційній скарзі також посилається на те, що позивачем не надано жодного доказу (зокрема, індивідуального плану), який би свідчив про виконання ОСОБА_1 своїх обов`язків як застрахованої особи та законної наявності підстав для виплати.

Зазначені посилання відповідача, колегією суддів оцінюються критично, оскільки за наявності чинного рішення суду про визнання наказу про звільнення ОСОБА_1 незаконним та його скасування, дана обставина, у будь-якому випадку, не впливає на законодавчо визначений обов`язок роботодавця з відшкодування суми виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг безробітному у разі поновлення його на роботі за рішенням суду.

Відтак, суд першої інстанції надав оцінку наявним у справі доказам за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, а тому дійшов цілком законного та обґрунтованого висновку про задоволення позову.

Таким чином, доводи відповідача з приводу неправильного застосуванням судом першої інстанції норм матеріального права, не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи судом апеляційної інстанції.

В свою чергу, викладені позивачем у відзиві на апеляційну скаргу доводи є документально обґрунтованими та такими, що належним чином досліджені місцевим господарським судом при розгляді даної справи.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у рішенні суду, питання вичерпності висновків господарського суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції ураховує, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. У справі "Трофимчук проти України" Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визначено тільки у контексті конкретних обставин справи.

Відповідно до ст. 276 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Висновки за результатами апеляційної скарги

За викладених обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно встановив суттєві для справи обставини, дослідив та правильно оцінив надані сторонами докази, вірно кваліфікував спірні правовідносини та правильно застосував до них належні норми матеріального і процесуального права, а тому рішення місцевого господарського суду є законним та обґрунтованим.

Таким чином, судова колегія вважає, що підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування або зміни оскарженого у даній справі судового рішення не вбачається.

Судові витрати

У зв`язку з відмовою в задоволенні апеляційної скарги, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за її подання і розгляд покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 275, 276, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Українська залізниця" залишити без задоволення, рішення Господарського суду міста Києва від 28.11.2022 у справі № 910/8873/22 - без змін.

Матеріали справи № 910/8873/22 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 287 - 289 ГПК України.

Головуючий суддя І.А. Іоннікова

Судді Т.І. Разіна

Ю.Б. Михальська