УХВАЛА

м. Київ

01.06.2023Справа № 910/13311/22
Господарський суд міста Києва у складі судді Павленка Є.В., за участю секретаря судового засідання Степанець Є.Ю., розглянувши матеріали справи за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Морські ворота Коблево" до Міністерства юстиції України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, - Державна установа "Кропивницька виправна колонія (№ 6)", про визнання протиправним та скасування наказу,

за участю представників:

позивача: Раковець О.О.;

відповідача: Свіршкової І.В.;

третьої особи: не з`явився;

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2022 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Морські ворота Коблево" (далі - Товариство) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Міністерства юстиції України (далі - Міністерство) про визнання протиправним та скасування наказу відповідача "Про задоволення скарги" від 25 жовтня 2022 року № 4749/5.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 6 грудня 2022 року позовну заяву залишено без руху та надано позивачеві строк для усунення її недоліків.

26 грудня 2022 року через загальний відділ діловодства суду позивач на виконання вимог вказаної ухвали подав документи для усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 9 січня 2023 року відкрито провадження в справі № 910/13311/22, вирішено здійснювати її розгляд за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 9 лютого 2023 року. Однак вказане засідання не відбулося в зв`язку з перебуванням судді Павленка Є.В. на лікарняному в період з 8 лютого 2023 року по 14 лютого 2023 року.

30 січня 2023 року на адресу суду від Міністерства надійшли: відзив та клопотання про залучення до участі у даній справі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог, - Державної установи "Кропивницька виправна колонія (№ 6)".

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 17 лютого 2023 року продовжено строк підготовчого провадження у справі № 910/13311/22 на 30 днів та призначено підготовче засідання на 23 березня 2023 року.

21 березня 2023 року через систему "Електронний суд" Товариство подало відповідь на відзив, у якій просило суд поновити пропущений строк для її подачі.

23 березня 2023 року на електронну адресу суду від позивача надійшло клопотання від вказаної дати про відкладення засідання.

У підготовчому засіданні 23 березня 2023 року суд без виходу до нарадчої кімнати постановив протокольну ухвалу про відмову в задоволенні клопотання позивача про поновлення пропущеного строку для подачі відповіді на відзив, проте продовжив з власної ініціативи строк для її подачі до 20 березня 2023 року.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 23 березня 2023 року залучено до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, - Державну установу "Кропивницька виправна колонія (№ 6)" (далі - Установа) та відкладено підготовче засідання на 6 квітня 2023 року.

28 березня 2023 року на адресу суду від Міністерства надійшло клопотання від 24 березня 2023 року про долучення до матеріалів справи доказів направлення Установі копії відзиву з доданими до нього документами.

30 березня 2023 року на електронну адресу суду від Товариства надійшло клопотання від 29 березня 2023 року про долучення до матеріалів справи доказів направлення Установі копій позовної заяви та відповіді на відзив з доданими до них документами.

3 квітня 2023 року на адресу суду від Міністерства надійшли заперечення від 28 березня 2023 року.

5 квітня 2023 року на електронну адресу суду від Установи надійшли письмові пояснення від 5 квітня 2023 року № 17/1264, у яких остання заперечила проти задоволення позову та просила здійснювати розгляд даної справи без участі її представника. Вказані пояснення також надішли на адресу суду засобами поштового зв`язку 11 квітня 2023 року.

У підготовчому засіданні 6 квітня 2023 року суд без виходу до нарадчої кімнати постановив протокольну ухвалу про залишення без розгляду клопотання позивача про витребування доказів, поданого разом із позовом, на підставі відповідної заяви представника Товариства.

Ухвалою Господарського суду від 6 квітня 2023 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 20 квітня 2023 року.

20 квітня 2023 року на електронну адресу суду від Товариства надійшло клопотання про відкладення судового засідання у зв`язку з перебуванням його представника в іншому судовому засіданні.

У судовому засіданні того ж дня суд без виходу до нарадчої кімнати постановив протокольну ухвалу про відкладення судового засідання на 18 травня 2023 року.

18 травня 2023 року суд без виходу до нарадчої кімнати постановив протокольну ухвалу про оголошення перерви в судового засіданні до 1 червня 2023 року.

1 червня 2023 року на електронну адресу суду, а також через загальний відділ діловодства суду Товариством було подано додаткові пояснення по справі.

У судовому засіданні цього ж дня представник Товариства позовні вимоги підтримав та наполягав на їх задоволенні. Представник Міністерства у цьому судовому засіданні проти задоволення позову заперечив з підстав, зазначених у відзиві на позовну заяву та запереченнях на відповідь на відзив. Водночас, представник відповідача також у своїх усних поясненнях вказав, що, виходячи з суб`єктного складу даного позову, змісту позовних вимог та предмету позову, цей спір є публічно-правовим, а відтак непідсудний господарському суду, у зв`язку з чим просив суд закрити провадження у даній справі.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про закриття провадження у даній справі з огляду на таке.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 231 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) господарський суд закриває провадження по справі, якщо спір не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства.

Завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави (частина 1 статті 2 ГПК України).

Відповідно до частини 2 статті 4 ГПК України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Зазначене право на звернення до суду може бути реалізоване у визначеному процесуальним законом порядку, оскільки воно зумовлене дотриманням процесуальної форми, передбаченої для цього чинним законодавством, а також встановленими ним передумовами для звернення до суду.

Тобто, подання позовної заяви за правилами ГПК України означає, що позовна заява повинна бути подана за правилами предметної та суб`єктної юрисдикції справ відповідно до статті 20 ГПК України.

Відповідно до частини 1 статті 20 ГПК України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, у тому числі справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (рухоме та нерухоме, у тому числі землю), реєстрації або обліку прав на майно, яке (права на яке) є предметом спору, визнання недійсними актів, що порушують такі права, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та спорів щодо вилучення майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності, а також справи у спорах щодо майна, що є предметом забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці (пункт 6 частини 1 вказаної статті ГПК України), а також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, визнання недійсними актів, що порушують права на майно (майнові права), якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав чи спору, що виник з корпоративних відносин, якщо цей спір підлягає розгляду в господарському суді і переданий на його розгляд разом з такими вимогами (пункт 13 частини 1 даної статті ГПК України).

Системний аналіз вищевказаних норм дає підстави вважати, що предметна юрисдикція господарських судів поширюється на спори, які виникають у зв`язку із реєстрацією або обліком прав на майно, а також щодо визнання недійсними актів, що порушують права власності чи іншого речового права на майно, тільки в тому разі, якщо предметом такого спору є саме майно суб`єкта господарювання та його майнові права на нього.

Зазначений висновок суду узгоджується із висновками Великої Палати Верховного Суду, зробленими у постанові від 4 лютого 2020 року в справі № 910/7781/19, згідно яких критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад спірних правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

До компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Публічно-правовим вважається, зокрема, спір, у якому сторони правовідносин виступають одна щодо іншої не як рівноправні і в якому одна зі сторін виконує публічно-владні управлінські функції та може вказувати або забороняти іншому учаснику правовідносин певну поведінку, давати дозвіл на передбачену законом діяльність тощо.

Приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення, як правило майнового, приватного права чи інтересу

Натомість до юрисдикції адміністративного суду належить спір, який виник між двома (кількома) суб`єктами стосовно їх прав та обов`язків у конкретних правових відносинах, в яких хоча б один суб`єкт законодавчо уповноважений владно керувати поведінкою іншого суб`єкта, а останній відповідно зобов`язаний виконувати вимоги та приписи такого суб`єкта владних повноважень.

Аналогічні правові висновки зроблені також у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року в справі № 914/2006/17, від 30 січня 2020 року в справі № 826/5968/17, від 26 лютого 2020 року в справі № 287/167/18-ц та від 26 лютого 2020 року в справі № 826/15133/17.

Якщо порушення своїх прав особа вбачає у наслідках, спричинених рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, які вона вважає неправомірними, і ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин, мають майновий характер або пов`язаний з реалізацією майнових або особистих немайнових інтересів особи, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень є способом захисту її цивільних прав та інтересів.

Отже, розгляду адміністративними судами підлягають спори, що мають в основі публічно-правовий характер, тобто випливають із владно-розпорядчих функцій або виконавчо-розпорядчої діяльності публічних органів.

Якщо ж в результаті прийняття рішення особа набуває речового права на об`єкт нерухомого майна, то спір стосується цивільного права і за суб`єктним складом сторін має розглядатися за правилами господарського судочинства.

Суд зазначає, що позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду із вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів, які характеризують суть конкретного позову, його зміст та правову природу, а саме: предмета і підстав позову. Предмет спору - це об`єкт спірних правовідносин, щодо якого виник спір між позивачем і відповідачем. Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підстава позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. Такі обставини складають юридичні факти, які тягнуть за собою певні правові наслідки.

Зазначене тлумачення вказаних термінів відповідає актуальній правовій позиції Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду, викладеній в постанові від 1 листопада 2022 року в справі № 925/1152/21.

Позивачем заявлено позовну вимогу про скасування наказу Міністерства, виданого на підставі висновку Колегії Міністерства з розгляду скарг на рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єктів державної реєстрації, територіальних органів Міністерства від 6 жовтня 2022 року за результатами розгляду скарги Установи від 12 липня 2021 року № 17/2630.

Заявлені вимоги позивач обґрунтовує виключно правомірністю дій державного реєстратора під час здійснення ним реєстраційних дій стосовно належного Товариству нерухомого майна, порушенням Установою строку звернення із відповідною скаргою до Міністерства, відсутністю порушеного у скаржника права. Також позивач вказував на порушення Колегією встановленої чинним законодавством України процедури розгляду скарги Установи.

Враховуючи вищевикладене, суд зазначає, що предметом спору у даній справі є наказ Міністерства № 4749/5 від 25 жовтня 2022 року або ж дії вказаного суб`єкта владних повноважень, за наслідком яких був виданий цей наказ.

Підставами виникнення спірних правовідносин стало скасування спірним наказом Міністерства рішень від 23 червня 2020 року № 52843763 та від 18 серпня 2020 року №53661904, прийнятих державним реєстратором Коблівської сільської ради Березанського району Миколаївської області Морозовим Сергієм Анатолійовичем (далі - Реєстратор).

У свою чергу відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, і спрямовані на забезпечення визнання та захисту державою таких прав, регулюються Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (далі - Закон № 1952-IV).

Згідно зі статтею 6 цього Закону (у редакції, чинній на час прийняття оскаржуваного наказу) організаційну систему державної реєстрації прав становлять: Міністерство та його територіальні органи; суб`єкти державної реєстрації прав: виконавчі органи сільських, селищних та міських рад, Київська, Севастопольська міські, районні, районні у містах Києві та Севастополі державні адміністрації; державні реєстратори прав на нерухоме майно.

Статтею 7 Закону № 1952-IV передбачено повноваження Міністерства у сфері державної реєстрації прав, до яких також належить: розгляд скарг на рішення, дії або бездіяльність державних реєстраторів, суб`єктів державної реєстрації прав, територіальних органів Міністерства та прийняття обов`язкових до виконання рішень, передбачених цим Законом.

Порядок оскарження рішень, дій або бездіяльності у сфері державної реєстрації прав на нерухоме майно визначено статтею 37 Закону № 1952-IV.

Відповідно до частини 1 статті 37 Закону № 1952-IV рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єкта державної реєстрації прав можуть бути оскаржені до Міністерства, його територіальних органів або до суду.

Крім того, за частиною 2 статті 37 Закону № 1952-IV саме Міністерству надано право на розгляд скарг, зокрема, на рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та прийняття за їх результатами розгляду відповідного рішення на підставі частини 6 статті 37 Закону № 1952-IV.

Згідно з пунктом 2 Порядку розгляду скарг у сфері державної реєстрації, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року №1128 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 24 грудня 2019 року № 1150) (далі - Порядок № 1128), розгляд скарг у сфері державної реєстрації на предмет наявності (відсутності) порушень закону в рішеннях, діях або бездіяльності державного реєстратора, суб`єктів державної реєстрації, територіальних органів Мін`юсту здійснюється колегіально, крім випадку, передбаченого цим Порядком.

При цьому, згідно наведених приписів при розгляді таких скарг Міністерство лише перевіряє законність рішень та дій суб`єкта державної реєстрації.

Суд зазначає, під суб`єктом владних повноважень розуміється орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (пункт 7 частини 1 статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України).

Необхідною ознакою суб`єкта владних повноважень є здійснення ним публічно-владних управлінських функцій. Ці функції суб`єкт повинен виконувати саме в тих правовідносинах, в яких виник спір.

Відтак, наказ, прийнятий Міністерством за наслідками перевірки законності дій Реєстратора, як суб`єкта державної реєстрації, є таким, що винесений внаслідок реалізації відповідачем своїх владно-управлінських функцій у сфері нагляду та контролю за законністю рішень, дій та бездіяльності державних реєстраторів, суб`єктів державної реєстрації, які делеговані Міністерству державою.

Такі висновки суду кореспондуються із висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 11 квітня 2018 року в справі № 910/8424/17.

Із наведених позивачем обставин та обґрунтувань вбачається, що спір у цій справі стосується виключно дотримання Міністерством (як суб`єктом владних повноважень) вимог законодавства при розгляді скарги на рішення та дії державного реєстратора.

Судом також встановлено, що між Міністерством та Товариством відсутній спір про майнові права позивача, про що представник останнього зазначав під час судового рогляду даної справи. Міністерство не претендує на об`єкт права власності позивача - земельну ділянку, площею 022 га, з кадастровим номером :12:055:0146 (далі - земельна ділянка).

У той же час, розгляд подібних спорів в господарській юрисдикції без вирішення по суті спору про право, а лише шляхом здійснення перевірки дотримання адміністративних процедур з реєстрації майна та майнових прав чи розгляду скарг Міністерством, є помилковим, оскільки такий спір між заявником та Міністерством сам по собі не може вважатись спором про право. Це пов`язано з тим, що скасування чи нескасування реєстраційної дії або визнання недійсним вказаного наказу Міністерства не вирішує сам майновий спір (у разі його наявності). Адже у такому випадку не визнається недійсною сама підстава проведення реєстраційної дії - рішення, договір, інший правочин. Вирішення саме господарським судом питання щодо реєстрації права можливо, якщо така вимога одночасно заявлена з позовною вимогою про належність такого права тій чи іншій особі, виходячи зі змісту пунктів 6 , 13 частини 1 статті 20 ГПК України. Зробити це у спорі, де відповідачем є лише Міністерство неможливо. Міністерство не є відповідачем у спорі про цивільне право, а може виступати лише співвідповідачем (до якого заявлено похідні вимоги).

Отже, питання щодо реєстрації/відмови в реєстрації/скасування реєстрації права власності на майно має вирішуватись за результатами розгляду питання про належність речового права тій чи іншій особі, оскільки в іншому випадку порушені майнові права заявника не будуть поновлені, що в свою чергу не забезпечить запобігання подальшим порушенням вказаних прав.

При цьому, у своїх поясненнях від 1 червня 2023 року Товариство повідомило суд про наявність на розгляді Господарського суду міста Києва спору про право, що стосується вищевказаної земельної ділянки у межах справи № 910/10582/22 за його позовом до Міністерства та Установи, в якому Товариство просить скасувати державну реєстрацію права власності Міністерства на розташовану на вказаній земельній ділянці базу відпочинку "Хвиля", загальною площею 371,9 кв. м. по вул. Лазурній, 7, у селі Коблеве Березанського району Миколаївської області, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 09; припинити право власності Міністерства на вказану вище базу відпочинку; зобов`язати Міністерство та Установу усунути перешкоди у користуванні Товариством земельною ділянкою, шляхом демонтажу розташованих на ній споруд та об`єктів.

Отже, спір про право Товариства на земельну ділянку розглядається в іншій господарській справі. Водночас у цій справі спір про право відсутній.

Крім того, Товариство у своєму позові у даній справі просило повністю скасувати спірний наказ Міністерства. Однак позивач взагалі не обґрунтував можливість розгляду даного спору господарським судом у частині скасування пункту 3 зазначеного наказу щодо тимчасового блокування доступу Реєстратору до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно строком на 1 (один) місяць.

Слід також зазначити, що наслідки прийняття Міністерством оскаржуваного наказу, яким було скасовано рішення Реєстратора від 23 червня 2020 року № 52843763 та від 18 серпня 2020 року № 53661904 про реєстрацію права власності на земельну ділянку за Ковенковою С.В. та Товариством, не призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин, що мають майновий характер, оскільки майнові права позивача на об`єкт його права власності не змінилися.

Зазначене обумовлено особливістю відносин, що виникають у сфері прав на нерухоме майно та державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, оскільки державна реєстрація речових прав на таке майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (пункт 1 частини 1 статті 2 Закону № 1952-IV).

Конституційний Суд України, перевіряючи на відповідність Конституції України припис пункту 1 частини 7 статті 37 Закону № 1952-IV у редакції Закону України „Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення механізму протидії рейдерству" від 12 травня 2022 року № 2255-IX (далі - Закон № 2255) у своєму рішенні від 16 листопада 2022 року № 9-р(II)/2022 по справі № 3-270/2019(6302/19) вказав, що застосування Міністерством оспорюваного припису статті 37 Закону хоч і не позбавляє особу права власності на нерухоме майно, проте внаслідок скасування рішення про державну реєстрацію прав та внесення до Державного реєстру прав реєстраційного запису про скасування державної реєстрації прав держава офіційно не визнає та не підтверджує наявності у такої особи права власності на нерухоме майно. Даючи оцінку оспорюваного припису статті 37 Закону в зазначеному аспекті, Конституційний Суд України дійшов висновку про те, що ухвалення Міністерством рішення про скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно може бути кваліфіковане як припинення офіційного визнання і підтвердження державою юридичного факту набуття особою такого права, унаслідок чого до Державного реєстру прав уносять запис про скасування державної реєстрації права власності (абзац 3 пункту 4.5. та абзац 2 пункту 4.6. рішення).

Тобто, зі змісту вищевказаного рішення Конституційного Суду України вбачається, що за своєю правовою природою державна реєстрація є лише офіційним визнанням і підтвердженням державою юридичного факту набуття особою речових прав, яке водночас не може змінювати чи звужувати зміст наявних в особи речових прав на майно.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про те, що даний спір має публічно-правовий характер, у зв`язку з чим останній підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства.

Оскільки спір у даній справі не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства, провадження у справі № 910/13311/22 підлягає закриттю на підставі пункту 1 частини 1 статті 231 ГПК України.

Відповідно до частини 2 статті 231 ГПК України, якщо провадження у справі закривається з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої цієї статті, суд повинен роз`яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи.

На виконання положень зазначеної норми суд роз`яснює позивачу, що пред`явлення вищевказаних позовних вимог Товариства до Міністерства повинне здійснюватися в порядку адміністративного судочинства.

Суд також звертає увагу сторін на те, що відповідно до частини 3 статті 231 ГПК України у разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду із спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається.

Згідно з частиною 4 статті 231 ГПК України про закриття провадження у справі суд постановляє ухвалу, а також вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат, повернення судового збору з бюджету.

Відповідно до пункту 5 частини 1 статті 7 Закону України "Про судовий збір" сплачена сума судового збору повертається в разі закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову і така вимога визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях.

Разом із тим, за змістом частини 1 статті 7 наведеного Закону сплачена сума судового збору повертається за ухвалою суду лише за клопотанням особи, яка його сплатила.

Зважаючи на відсутність у матеріалах справи на час постановлення даної ухвали клопотань Товариства про повернення йому сплаченої суми судового збору, суд на час постановлення даної ухвали позбавлений можливості вирішити вказане питання по суті.

Керуючись статтями 231, 233, 234 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

Провадження у справі № 910/13311/22 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Морські ворота Коблево" до Міністерства юстиції України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, - Державна установа "Кропивницька виправна колонія (№ 6)", про визнання протиправним та скасування наказу закрити.

Ухвала набирає законної сили негайно з моменту її оголошення та може бути оскаржена в порядку, передбаченому статтями 254 - 257 ГПК України.

Дата складення повного тексту: 6 червня 2023 року.

Суддя Є.В. Павленко