ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" травня 2023 р. Справа№ 910/1493/22

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Алданової С.О.

суддів: Корсака В.А.

Євсікова О.О.

при секретарі судового засідання Алчієвій І.В.

за участю представників учасників справи згідно протоколу судового засідання

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Алет Трейдінг"

на рішення Господарського суду міста Києва від 28.02.2023

у справі № 910/1493/22 (суддя: Полякова К.В.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Агро Соіл"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Алет Трейдінг"

про стягнення 2 516 937,64 грн

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Агро Соіл" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Алет Трейдінг" про стягнення 2516937,64 грн. заборгованості за договором поставки від 05.08.2019 № РА0027-TSP.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем зобов`язань за договором поставки від 05.08.2019 № РА0027-TSP, внаслідок чого у відповідача утворилась заборгованість перед позивачем.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 28.02.2023 у справі № 910/1493/22 позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Агро Соіл" задоволено повністю. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Алет Трейдінг" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Агро Соіл" 2 516 937 грн. 64 коп. заборгованості, а також 37754 грн. 06 коп. витрат зі сплати судового збору.

Приймаючи рішення у даній справі, місцевий господарський суд зазначив, що відповідачем факт поставки товару та розмір заборгованості за договором поставки від 05.08.2019 № РА0027-TSP у межах даної справи не оспорювався. Зауважив, що заперечення відповідача проти пред`явлених позовних вимог ґрунтуються на тому, що на підставі заяви відповідача про зарахування зустрічних однорідних вимог заборгованість за договором поставки від 05.08.2019 № РА0027-TSP зарахована ним у рахунок погашення заборгованості позивача за контрактом № SE0375-TSP. У контексті наведеного наголосив, що зобов`язання сторін за вказаними вище угодами підлягають виконанню у різних валютах - гривні та доларах США відповідно, а тому такі вимоги не можна вважати однорідними з огляду на те, що гривня та долар США (хоч і є грошовими коштами) є різними валютами, які згідно з умовами вказаних договорів не є рівнозначними.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, ТОВ "Алет Трейдінг" звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 28.02.2023 у справі № 910/1493/22 скасувати повністю та ухвалити нове рішення, яким закрити провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору.

В обґрунтування апеляційної скарги відповідач посилається на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, ухвалене судом з неправильним застосуванням норм матеріального права та з порушенням норм процесуального права. Апелянт зазначає, що предметом спору в даній справі є стягнення заборгованості за договором поставки, тобто визнання недійсною заяви про зарахування зустрічних однорідних вимог, як одностороннього правочину, та договору про відступлення права вимоги не були предметом розгляду у цій справі. Наголошує, що суд першої інстанції, здійснюючи перевірку наявності правових підстав для зарахування зустрічних однорідних вимог, порушив презумпцію правомірності правочину та вийшов за межі позовних вимог, що є окремою підставою для скасування рішення.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28.03.2023 дана апеляційна скарга у справі № 910/1493/22 передана на розгляд колегії суддів у складі: Алданова С.О. (головуючий), Владимиренко С.В., Ходаківська І.П.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 03.04.2023 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Алет Трейдінг" на рішення Господарського суду міста Києва від 28.02.2023 у справі № 910/1493/22; розгляд апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Алет Трейдінг" на рішення Господарського суду міста Києва від 28.02.2023 у справі № 910/1493/22 призначено на 08.05.2023, яке у подальшому було відкладено на 29.05.2023; запропоновано учасникам судового процесу подати відзив, заперечення на апеляційну скаргу та інші заяви/клопотання протягом 10 днів з дня отримання даної ухвали.

У зв`язку з перебуванням у відпустці суддів Владимиренко С.В. та Ходаківської І.П., які входять до складу колегії суддів і не є суддями-доповідачами, відповідно до протоколу передачі судової справи раніше визначеному головуючому судді від 02.05.2023, для розгляду апеляційної скарги у даній справі визначено колегію суддів у складі: Алданова С.О. (головуючий), Євсіков О.О., Корсак В.А.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 02.05.2023 справу № 910/1493/22 за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Алет Трейдінг" на рішення Господарського суду міста Києва від 28.02.2023 прийнято до провадження визначеним складом суду.

08.05.2023 на адресу суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. Свої доводи обґрунтовує тим, що станом на момент подачі позову заяви про зарахування зустрічних однорідних вимог ще не існувало, а тому ТОВ «Агро Соіл» не могло включити до позову вимоги щодо визнання недійсною такої заяви. Зауважує, що суд має розглядати всі складові спору в одному процесі, оскільки дроблення судового процесу на декілька є перешкодою для ефективного судочинства.

19.05.2023 відповідач подав заперечення на відзив на апеляційну скаргу, в яких вказує на те, що у відзив подано з пропуском строку, а також подано особою, яка не уповноважена на представництво позивача в суді апеляційної інстанції.

Представник відповідача в судовому засіданні 29.05.2023 вимоги апеляційної скарги підримав, просив рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким закрити провадження у справі.

Представник позивача в судовому засіданні 17.05.2023 проти вимог апеляційної скарги заперечував, просив залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Відповідно до ст. 269, ч. 1 ст. 270 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. У суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених при перегляді справ в порядку апеляційного провадження.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши представлені докази в їх сукупності, заслухавши пояснення присутніх представників учасників справи, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, Північний апеляційний господарський суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та було встановлено судом першої інстанції, 05.08.2019 між позивачем (постачальник) та відповідачем (покупець) укладено договір поставки № РА0027-TSP, відповідно до п. 1.1. якого постачальник зобов`язується передати (поставити) в обумовлені строки (строк) покупцеві товар, зазначений у специфікації (специфікаціях) до цього договору, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Найменування та кількість товару, вид упаковки зазначається у специфікації (специфікаціях) до даного договору (п.1.2. договору).

У пункті 2.1. договору встановлено, що умови та строк поставки визначаються у відповідній специфікації.

Пунктом 3.1. договору передбачено, що ціна товару зазначається у специфікації, яка є невід`ємною частиною договору.

Відповідно до п. 2.8. договору при поставці товару на умовах СРТ або FCA обов`язок постачальника поставити товар вважається виконаним з моменту передачі Товару першому перевізнику, з цього моменту до покупця переходить право власності та покупець несе ризик випадкового знищення та випадкового пошкодження (псування) товару, в тому числі покупець несе ризик природної втрати, пов`язаної із його перевезенням.

Із укладеної сторонами специфікації від 05.08.2019 № 1 до договору слідує, що позивач мав поставити відповідачу «Потрійний суперфосфат (TSP)» (далі - товар) у кількості 3 000 тонн, загальною вартістю 35 550 000 грн. (з урахуванням ПДВ).

На підтвердження здійснення поставки товару відповідачу позивачем долучено до матеріалів справи підписані та скріплені печатками обох сторін видаткові накладні №: 1 від 14.08.2019; № 2 від 15.08.2019; № 3 від 16.08.2019; № 4 від 19.08.2019; № 5 від 20.08.2019; № 6 від 28.08.2019; № 9 від 03.09.2019; № 10 від 04.09.2019; № 11 від 09.09.2019; № 12 від 12.09.2019; № 13 від 13.09.2019; № 14 від 14.09.2019; № 15 від 15.09.2019; № 16 від 16.09.2019; № 17 від 20.09.2019; № 23 від 23.09.2019; № 18 від 24.09.2019; № 19 від 26.09.2019; № 20 від 27.09.2019; № 21 від 01.10.2019; № 22 від 03.10.2019; № 24 від 07.10.2019 року.

У свою чергу, відповідач оплату вартості товару в повному обсязі не здійснив, у зв`язку з чим за ним утворилась заборгованість у розмірі 2 516 937,64 грн.

Частинами 1 та 2 статті 509 ЦК України встановлено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Пунктом 1 частини 2 статті 11 ЦК України передбачено, що однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 712 ЦК України встановлено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (частина 2 статті 712 ЦК України).

Виходячи зі змісту статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару (частина 1 статті 692 ЦК України).

Згідно з частиною 1 статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

За частиною 1 статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Як вже зазначалось вище, залишок заборгованості відповідача за поставлений позивачем товар за договором поставки від 05.08.2019 № РА0027-TSP становить 2516937,64 грн.

При цьому, відповідачем ні в суді першої інстанції, ні під час розгляду справи судом апеляційної інстанції факт поставки товару та розмір заборгованості за договором поставки від 05.08.2019 № РА0027-TSP у межах даної справи не оспорювався.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що на підставі заяви відповідача про зарахування зустрічних однорідних вимог заборгованість за договором поставки від 05.08.2019 № РА0027-TSP зарахована ним у рахунок погашення заборгованості позивача за контрактом № SE0375-TSP, кредитором за яким виступає відповідач.

Як вбачається з матеріалів справи, 22.07.2019 між позивачем, як покупцем, та Agritera OU (Естонія, Талін), як продавцем, укладено контракт № SE0375-TSP, за яким постачальник зобов`язується передати у власність покупця потрійний суперфосфат (TSP) у мішках по 600 кг.

У додатках № 1, № 2 до контракту № SE0375-TSP погоджено, що поставка товару здійснюється в кількості 3000 МТ +/- 5 %, за ціною 375 дол. США за 1 МТ, строк поставки - серпень 2019 року на умовах 100 % післяплати відповідно до рахунку продавця протягом 360-ти днів із моменту поставки товару.

Згідно з ВМД № UA50040/2019/008273 за вказаним контрактом № SE0375-TSP позивачу поставлено товар у кількості 3000000 кг.

20.12.2021 між відповідачем, як новим кредитором, та Agritera OU (Естонія, Талін), як первісним кредитором, укладено договір про відступлення права вимоги (цесія). За умовами вказаного договору первісний кредитор відступив, а новий кредитор прийняв право вимоги, що виникло за контрактом та ВМД № UA50040/2019/008273 на суму заборгованості 305000 дол. США.

Відповідно до пункту 2.3 договору від 20.12.2021 у рахунок оплати прав вимоги, які відступаються, новий кредитор зобов`язується сплатити первісному кредитору грошові кошти в сумі 305000 дол. США. Усі платежі по цьому договору мають бути здійснені в доларах США по курсу НБУ на дату відповідного платежу.

Грошові кошти, зазначені в пункті 2.3 договору від 20.12.2021, сплачуються не пізніше 31.03.2023 (пункт 2.4 договору від 20.12.2021).

Відповідач звернувся до позивача із заявою від 05.12.2022 про зарахування зустрічних однорідних вимог на суму 2516937,64 грн., в якій вказав, що отримав права вимоги від Agritera OU (Естонія, Талін) до позивача за поставлений товар за контрактом від 22.07.2019 № SE0375-TSP на суму боргу 305000 дол. США, що станом на день складання заяви за курсом НБУ становить 11153423 грн. При цьому, даний товар поставлений позивачем відповідачу, за яким рахується заборгованість за договором поставки від 05.08.2019 № РА0027-TSP на суму 2516937,64 грн.

Отже, відповідач зазначив про припинення грошових зобов`язань відповідача перед позивачем за договором поставки від 05.08.2019 № РА0027-TSP на суму 2516937,64 грн., та грошових зобов`язань позивача перед відповідачем за контрактом від 22.07.2019 № SE0375-TSP на суму 2516937,64 грн. із залишком невиконаних зобов`язань у сумі 8636485,36 грн.

Дана заява отримана представником позивача в судовому засіданні разом із письмовими поясненнями відповідача 22.12.2022, про що свідчить особистий підпис представника позивача Луук А.В.

Відповідно до ч. 1 ст. 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Правила припинення зобов`язання сформульовані в главі 50 «Припинення зобов`язання» розділу І книги 5 «Зобов`язальне право» ЦК України. Норми цієї глави передбачають, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599), переданням відступного (стаття 600), зарахуванням (стаття 601), за домовленістю сторін (стаття 604), прощенням боргу (стаття 605), поєднанням боржника і кредитора в одній особі (стаття 606), неможливістю виконання (стаття 607), смертю фізичної особи чи ліквідацією юридичної особи (статті 608 та 609).

Зарахування зустрічних однорідних вимог, як односторонній правочин, є волевиявленням суб`єкта правочину, спрямованим на настання певних правових наслідків у межах двосторонніх правовідносин.

За змістом положень ч. 3 ст. 203 ГК України господарське зобов`язання припиняється зарахуванням зустрічної однорідної вимоги, строк якої настав або строк якої не зазначений чи визначений моментом витребування. Для зарахування достатньо заяви однієї сторони.

Аналогічні положення закріплені також у статті 601 ЦК України, відповідно до якої зобов`язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги. Зарахування зустрічних вимог може здійснюватися за заявою однієї із сторін.

Отже, зарахування зустрічних однорідних вимог є способом припинення одночасно двох зобов`язань: в одному - одна сторона є кредитором, а інша - боржником, а в другому - навпаки (боржник у першому зобов`язанні - є кредитором у другому). Також можливе часткове зарахування, коли одне зобов`язання (менше за розміром) зараховується повністю, а інше (більше за розміром) - лише в частині, що дорівнює розміру першого зобов`язання. У такому випадку зобов`язання в частині, що залишилася, може припинятися будь-якими іншими способами.

Виходячи із зазначеного, вимоги, які можуть підлягати зарахуванню, мають бути зустрічними (кредитор за одним зобов`язанням є боржником за іншим, а боржник за першим зобов`язанням є кредитором за другим); однорідними (зараховуватися можуть вимоги про передачу речей одного роду); строк виконання таких вимог настав, не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги. Правило про однорідність вимог поширюється на їх правову природу, але не стосується підстави виникнення таких вимог. Допускається зарахування однорідних вимог, які випливають з різних підстав (різних договорів тощо). Аналогічну правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.10.2018 у справі № 914/3217/16.

За змістом положень ст. 602 ЦК України не допускається зарахування зустрічних вимог: 1) про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю; 2) про стягнення аліментів; 3) щодо довічного утримання (догляду); 4) у разі спливу позовної давності; 4-1) за зобов`язаннями, стороною яких є неплатоспроможний банк, крім випадків, установлених законом.

Виходячи із зазначеного, вимоги, які можуть підлягати зарахуванню, мають бути зустрічними (кредитор за одним зобов`язанням є боржником за іншим, а боржник за першим зобов`язанням є кредитором за другим); однорідними (зараховуватися можуть вимоги про передачу речей одного роду); строк виконання таких вимог настав, не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги.

Правило про однорідність вимог поширюється на їх правову природу, але не стосується підстави виникнення таких вимог. Допускається зарахування однорідних вимог, які випливають з різних підстав (різних договорів тощо).

Як вбачається з положень договору поставки від 05.08.2019 № РА0027-TSP та специфікації № 1 до нього вартість товару становить 35 550 000 грн. та його оплата здійснюється в гривні. Залишок заборгованості, яка є предметом даного спору, складає 2 516 937,64 грн.

Разом із цим, за умовами контракту від 22.07.2019 № SE0375-TSP вартість товару становить 375 дол. США за 1 МТ, тобто зобов`язання з оплати товару визначено в доларах США.

Також за положеннями договору про відступлення права вимоги (цесія) від 20.12.2021 право вимоги за контрактом від 22.07.2019 № SE0375-TSP відступлено відповідачу на суму заборгованості 305000 дол. США.

Таким чином, оскільки зобов`язання сторін за вказаними вище угодами підлягають виконанню у різних валютах - гривні та доларах США відповідно, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що такі вимоги не можна вважати однорідними з огляду на те, що гривня та долар США (хоч і є грошовими коштами) є різними валютами, які згідно з умовами вказаних договорів не є рівнозначними.

Близький за змістом правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.10.2018 у справі № 914/3217/16. У даній постанові також зазначено, що відповідний висновок не підлягає застосуванню у разі зарахування зустрічних однорідних вимог за взаємною згодою сторін відповідних зобов`язань. Так, рівнозначність як окремий випадок виконання умови про однорідність вимог визначається за умовами договорів, про зарахування вимог за якими вчинено заяву, тобто встановлення у відповідних договорах умов про рівнозначність валют або порядку визначення грошового еквіваленту зобов`язання в одній валюті, що дозволило б зіставити розмір вимог.

Аналогічний правовий висновок також викладено у постанові Верховного Суду від 22.01.2020 у справі № 914/107/16.

Отже, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про те, що зарахування зустрічних однорідних вимог між сторонами в даній справі за договором поставки від 05.08.2019 № РА0027-TSP та за контрактом від 22.07.2019 № SE0375-TSP не є можливим з огляду на нерівнозначність вимог через встановлення виконання зобов`язань в різних валютах та відсутності взаємної згоди сторін щодо визначення рівнозначності валют.

Щодо доводів скаржника про презумпцію правомірності одностороннього правочину, а саме - поданої ним заяви про зарахування зустрічних однорідниї вимог, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно з уточненою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 22.01.2021 у справі № 910/11116/19 заява сторони щодо спірності вимог, які були погашені (припинені) зарахуванням, або щодо незгоди з проведеним зарахуванням з інших підстав, має бути аргументована, підтверджена доказами і перевіряється судом, який вирішує спір про визнання недійсним одностороннього правочину із зарахування зустрічних однорідних вимог.

Разом з тим, статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. До правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов`язання та про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину.

Статтею 203 ЦК України визначені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Статтею 204 ЦК України констатується презумпція правомірності правочину, а саме: правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно з позицією, яка викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 2-383/2010: стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі не спростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

Водночас колегія суддів, з огляду на викладене вище, зазначає про помилковість ототожнення таких правових категорій як «презумпція правомірності правочину» та «безспірність» і «однорідність» у застосуванні приписів статті 601 ЦК України, зокрема, і стосовно обставин, встановлених судом першої інстанції у цій справі.

Близька за змістом позиція щодо перевірки судами наявності підстав для зарахування зустрічних однорідних вимог під час розгляду справи про стягнення заборгованості викладена у постанові Верховного Суду від 25.02.2021 у справі № 910/21683/17.

Як зазначив Верховний Суд у постанові від 25.01.2022 у справі № 914/346/20, за загальними правилами про правочини, відповідну заяву про зарахування на адресу іншої сторони як односторонній правочин слід вважати зробленою та такою, що спричинила відповідні цивільно-правові наслідки, в момент усної заяви однієї зі сторін на адресу іншої сторони чи в момент вручення однією стороною іншій стороні повідомлення, що містить письмове волевиявлення на припинення зустрічних вимог зарахуванням. Моментом припинення зобов`язань сторін у такому разі є момент вчинення заяви про зарахування у визначеному порядку.

Заяви однієї сторони достатньо для проведення зарахування, а якщо інша сторона не погоджується з проведенням такого зарахування, вона вправі звернутися за захистом своїх охоронюваних законом прав до суду, що в подальшому буде підставою для перегляду рішення у справі за новивиявленими обставинами.

Якщо друга сторона вважає, що заява першої сторони є нікчемним правочином, а відтак не припиняє зобов`язань (наприклад, недопустимість зарахування зустрічних вимог згідно з статтею 203 Господарського кодексу України та статтею 602 Цивільного кодексу України), то вона вправі звернутися до господарського суду з позовом про примусове виконання зобов`язання першою стороною в натурі або про застосування інших способів захисту, встановлених законом.

З огляду на встановлені судом вище обставини щодо недопустимості зарахування зустрічних однорідних вимог між сторонами у справі на підставі заяви відповідача від 05.12.2022, колегія суддів приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення заявлених позовних вимог.

Твердження апелянта про відсутність в адвоката Шевченка І.В. повноважень на подачу відзиву на апеляційну скаргу та пропуск ним строку на його подачу спростовуються долученим до відзиву на апеляційну скаргу ордером, а також тими обставинами, що з текстом апеляційної скарги представник позивача ознайомився в суді апеляційної інстанції 04.05.2023 після подання відповідного клопотання.

Щодо інших аргументів сторін колегія суддів зазначає, що вони були досліджені та не наводяться у судовому рішенні, позаяк не покладаються в його основу, тоді як Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа Серявін проти України, § 58, рішення від 10.02.2010). Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України).

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч. ч. 1-3 ст.13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Аналогічна норма міститься у ч.1 ст. 74 ГПК України.

Отже, за загальним правилом, обов`язок доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини. При цьому доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості. Розподіл між сторонами обов`язку доказування визначається предметом спору.

Змагальність сторін є одним із основних принципів господарського судочинства, зміст якого полягає у тому, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, тоді як суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, зобов`язаний вирішити спір, керуючись принципом верховенства права.

Згідно ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Частиною 5 статті 236 ГПК України визначено, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про те, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, ухвалене судом з неправильним застосуванням норм матеріального права та з порушенням норм процесуального права, - не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи в апеляційному порядку.

За таких обставин, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду вважає, що місцевим господарським судом належним чином досліджено обставини справи та надано цим обставинам відповідну правову оцінку, рішення Господарського суду міста Києва від 28.02.2023 у справі № 910/1493/22 відповідає фактичним обставинам справи, не суперечить чинному законодавству України, а тому передбачених законом підстав для зміни чи скасування оскаржуваного рішення в розумінні приписів ст. 277 ГПК України не вбачається. Скаржником не наведено переконливих аргументів у відповідності з нормами чинного законодавства, щодо спростування висновків суду першої інстанції.

Судові витрати зі сплати судового збору, що були понесені стороною в суді апеляційної інстанції, в порядку ст. 129 ГПК України, покладаються на апелянта (відповідача у даній справі).

Керуючись ст. ст. 129, 269, п. 1 ч. 1 ст. 275, ст. ст. 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Алет Трейдінг" на рішення Господарського суду міста Києва від 28.02.2023 у справі № 910/1493/22 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 28.02.2023 у справі № 910/1493/22 залишити без змін.

3. Судові витрати, понесені стороною у зв`язку з розглядом справи в суді апеляційної інстанції, покласти на Товариство з обмеженою відповідальністю "Алет Трейдінг".

4. Справу № 910/1493/22 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, що передбачені ст.ст. 287-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 08.06.2023.

Головуючий суддя С.О. Алданова

Судді В.А. Корсак

О.О. Євсіков