ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.06.2023 Справа № 917/557/23

Господарський суд Полтавської області у складі судді Ківшик О.В., розглянувши справу № 917/557/23

за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю "Сімекс Альянс Україна", вул. Гостинна, 13, м. Переяслав-Хмельницький, Київська обл, 08401

до відповідача Сільськогосподарського приватного підприємства "РВД-Агро", вул.Пушкіна, 42, офіс 106, м. Полтава, Полтавська область, 36000

про стягнення 239 781,98 грн,

Секретар судового засідання Костандян О.В.,

Без виклику учасників справи,

ВСТАНОВИВ:

1. Короткий зміст позовних вимог та заперечень.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Сімекс Альянс Україна" просить суд стягнути з Сільськогосподарського приватного підприємства "РВД-Агро" 239 781,98 грн, з яких : 209 434,65 грн інфляційні втрати та 30 347,33 грн три проценти річних, нараховані за несвоєчасне виконання умов укладеного між сторонами 30.01.2019 року договору поставки № 37, за період з 16.09.2021 року по 08.03.2023 року на стадії виконання рішення Господарського суду Харківської області від 02.06.2021 року у справі №922/798/21 та постанови Східного апеляційного господарського суду від 15.09.2021 року у справі №922/798/21.

На підтвердження обґрунтованості позовних вимог позивач надав наступні докази : копія рішення Господарського суду Харківської області у справі № 922/798/21 від 02.06.2021 р, копія постанови Східного апеляційного господарського суду від 15.09.2021 у справі №922/798/21; обґрунтований розрахунок заборгованості (індексу інфляції і трьох процентів річних); Інформація про виконавче провадження ВП № НОМЕР_1, роздруковане із сайту «Автоматизована система виконавчого провадження» Міністерства юстиції України.

2. Процесуальні питання, вирішені судом.

10.04.2023 року до Господарського суду Полтавської області надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю "Сімекс Альянс Україна" до відповідача Сільськогосподарського приватного підприємства "РВД-Агро" про стягнення 239 781,98 грн, з яких 209 434,65 грн інфляційні втрати та 30 347,33 грн три проценти річних, нараховані за несвоєчасне виконання умов укладеного між сторонами 30.01.2019 року договору поставки № 37, за період з 16.09.2021 року по 08.03.2023 року на стадії виконання рішення Господарського суду Харківської області від 02.06.2021 року у справі №922/798/21 та постанови Східного апеляційного господарського суду від 15.09.2021 року у справі №922/798/21.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10.04.2023 справу № 917/557/23 розподілено судді Ківшик О.В.

Суд ухвалою від 11.04.2023 прийняв позовну заяву до розгляду і відкрив провадження у справі, ухвалив здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін (без проведення судового засідання); встановив відповідачу строк для подання відзиву на позов - 15 днів з дня вручення ухвали.

Ухвала суду від 11.04.2023 року, що була надіслана судом на вказану у позовній заяві адресу відповідача, отримана останнім 14.04.2023, що підтверджується наявним у матеріалах справи повідомленням про вручення поштового відправлення.

Відповідач своїм правом на подання відзиву на позов у визначений у відповідності до положень ГПК України строк не скористався.

Відповідно до ч. 9 ст. 165 ГПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

За таких обставин, справа підлягає вирішенню за наявними матеріалами.

Під час розгляду справи по суті судом були досліджені всі письмові докази, що містяться в матеріалах справи.

У разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення (ч. 4 ст. 240 ГПК України). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення (ч. 5 ст. 240 ГПК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 233 ГПК України дане рішення прийнято, складено та підписано в нарадчій кімнаті.

3. Обставини, встановлені судом під час розгляду справи.

30 січня 2019 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Сімекс Альянс Україна" (далі - постачальник) та Сільськогосподарським приватним підприємством "РВД-АГРО" (далі - покупець) укладено Договір поставки № 37 (далі - Договір).

Оскільки Відповідачем було порушено умови Договору, позивачем подано позов до Господарського суду Харківської області. Рішенням Господарського суду Харківської області у справі № 922/798/21 від 02.06.2021 р стягнуто з Сільськогосподарського приватного підприємства "РВД-АГРО" (61058, м. Харків, пров. Іванівський, 5, ідентифікаційний код 32546820) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Сімекс Альянс Україна" (07401, м. Переяслав - Хмельницький, вул. Гостинна, 13, ідентифікаційний код 37517349) 617 128,44 грн - основного боргу, 49553,45 грн - інфляційних втрат, 17721,17 грн - 3% річних, 617,13 грн - штрафу, а також судові витрати в сумі 10275,66 грн - судового збору та 53350,00 грн - витрат на професійну правничу допомогу покласти на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а саме : на позивача покладається судовий збір у розмірі 0,36 грн та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 1,85 грн, а на відповідача покладається судовий збір у розмірі 10275,30 грн та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 53348,15 грн.

Постановою Східного апеляційного господарського суду від 15.09.2021 рішення суду першої інстанції у справі № 922/798/21 залишено без змін.

Позивач зазначає, що відповідач не погасив позивачу стягнутої на підставі рішення Господарського суду Харківської області у справі №922/798/21 заборгованості, яка виникла в рамках договору поставки №37 від 30.01.2019 р.

В даний час відкрито виконавче провадження ВП НОМЕР_1 старшим державним виконавцем Черкаського районного відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Нагорнюком Сергієм Вікторовичем та винесено постанову про прийняття до виконання виконавчого провадження ВП НОМЕР_1, яке у відповідності до Закону України «Про виконавче провадження» передано старшому державному виконавцю Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) Кунєвій Марині Іванівні в зв`язку із зміною місцезнаходження боржника.

У зв`язку з простроченням відповідачем грошового зобов`язання позивачем, враховуючи вимоги ст. 625 ЦК України, нараховано до стягнення 3% річних у розмірі 30 347,33 грн. за період з 16.09.2021 до 08.03.2023 та інфляційні втрати в розмірі 209 434,65 грн. за період прострочення з жовтня 2021 по січень 2023.

4. Норми права, з яких виходить господарський суд при прийнятті рішення, та висновки господарського суду за результатами вирішення спору.

Згідно із ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Правочин за приписами ст. 204 Цивільного кодексу України є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Положеннями статей 627, 628 Цивільного кодексу України визначено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

У відповідності до вимог ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України зобов`язання повинні виконуватися належним чином та в установлений строк, одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається. Статтею 193 Господарського кодексу України передбачено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору. Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом. Відповідно до ст. 598 Цивільного кодексу України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом, припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених законом або договором, а згідно ст. 599 Цивільного кодексу України та ст. 202 Господарського кодексу України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до ст. 610, ст. 611 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), а у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Згідно з ч.1 ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не припустив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Як вже зазначалось судом у описовій частині даного рішення, рішенням Господарського суду Харківської області у справі № 922/798/21 від 02.06.2021, було встановлено факт поставки позивачем товарів та факт прострочення оплати цих товарів відповідачем.

Дане рішення залишено без змін постановою Східного апеляційного господарського суду від 15.09.2021 у справі № 922/798/21.

Відповідно до ч. 4 ст. 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Суд приймає як преюдиційні встановлені вищезазначеним судовим рішенням наступні факти :

- факт поставки товару позивачем та факт прийняття відповідачем товару на суму 617 128,44 грн згідно видаткових накладних: № 977 від 13.08.2019 на загальну суму 124 184, 64 грн; № 21 від 10.01.2020 на загальну суму 121 149,60 грн; № 726 від 12.06.2020 на загальну суму 95 591,76 грн; № 953 від 05.08.2020 на загальну суму 82 328,52 грн; № 1184 від 24.09.2020 на загальну суму 98 796,96 грн; № 1381 від 10.11.2020 на загальну суму 95 076,96 грн;

- порушення відповідачем зобов`язань з оплати отриманого ним товару у розмірі 617 128,44 грн.

Виходячи зі змісту частини 1 статті 598, статей 599, 600, 604-609 ЦК України, саме по собі судове рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною 2 статті 625 цього Кодексу.

Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов`язання.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 27.04.2018 року по справі № 908/1394/17 та постанові Верховного Суду від 17.02.2016 року у справі № 905/3137/14-908/5775/14, постанові Великої Палати Верховного Суду 04.06.2019 року у справі № 916/190/18.

Згідно з частиною 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України розміщена в розділі «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, відтак визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання і поширює свою дію на всі види грошових зобов`язань, незалежно від підстав їх виникнення (наведену правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 у справі № 686/21962/15-ц).

Системний аналіз положень статей 11, 509, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що обов`язок відшкодувати інфляційні втрати за невиконання зобов`язання не є зобов`язанням у розумінні статті 509 цього Кодексу.

Разом з тим у постанові Верховного Суду від 27.05.2019 по справі № 910/20107/17 викладений наступний правовий висновок:

«З огляду на вимоги статей 79, 86 Господарського процесуального кодексу України господарський суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв`язку з порушенням грошового зобов`язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру заборгованості. Якщо з поданого позивачем розрахунку неможливо з`ясувати, як саме обчислено заявлену до стягнення суму, суд може зобов`язати позивача подати більш повний та детальний розрахунок. При цьому суд в будь-якому випадку не позбавлений права зобов`язати відповідача здійснити і подати суду контррозрахунок (зокрема, якщо відповідач посилається на неправильність розрахунку, здійсненого позивачем)».

Аналогічні правові висновки викладені також в постановах Верховного Суду від 21.05.2019 по справі № 916/2889/13, від 16.04.2019 по справам № 922/744/18 та № 905/1315/18, від 05.03.2019 по справі № 910/1389/18, від 14.02.2019 по справі № 922/1019/18, від 22.01.2019 по справі № 905/305/18, від 21.05.2018 по справі № 904/10198/15, від 02.03.2018 по справі № 927/467/17.

У постанові об`єднаної плати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 26.10.2018 у справі № 922/4099/17 зазначено, що відповідно до статті 264 Цивільного кодексу України визнання боржником основного боргу, в тому числі і його сплата, саме по собі не є доказом визнання ним також і додаткових вимог кредитора (зокрема, щодо неустойки, процентів за користування коштами), а так само й вимог щодо відшкодування збитків і, відтак, не може вважатися перериванням перебігу позовної давності за зазначеними вимогами. Згідно зі статтею 625 Цивільного кодексу України стягнення 3% річних та інфляційних витрат можливе до моменту фактичного виконання зобов`язання та обмежується останніми 3 роками, які передували подачі позову.

Верховний суд (в рамках цієї справи) наголошує, що положення статей 3, 509, 625 ЦК України, передбачають нарахування інфляційних втрат і 3% річних на суму основного боргу, а не на інфляційні втрати і 3% річних, нараховані за попередній період, таким чином помилковим є твердження, що під час нарахування інфляційних втрат урахуванню (обчисленню) підлягає не тільки основний борг, а й сума, на яку збільшився цей борг за попередні періоди внаслідок інфляційних процесів.

Наведену правову позицію також викладено у постанові Верховного Суду від 21.05.2019 у справі №916/2889/13.

Між тим, у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 05.07.2019 у справі № 905/600/18 (ЄДРСРУ № 82887781), з урахуванням правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 04.06.2019 у справі № 916/190/18, зазначено, що нарахування інфляційних втрат за наступний період з урахуванням збільшення суми боргу на індекс інфляції попереднього місяця є обґрунтованим, оскільки інфляційні втрати не є штрафними санкціями, а входять до складу грошового зобов`язання.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.11.2019 р по справі №127/15672/16, зазначено, що «статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Формулювання статті 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень статті 549 цього Кодексу. Отже, за змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові».

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про часткову правомірність вимог позивача щодо стягнення з відповідача 209 245,95 грн. інфляційних нарахувань за період прострочення з жовтня 2021 по січень 2023 та 27 341,99 грн 3% річних за період з 16.09.2021 по 08.03.2023 на стягнену за рішенням суду від 02.06.2021 р у справі № 922/798/21 заборгованість.

Пунктом 3.3 Постанови пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 р. "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань" визначено, що на суму інфляційних нарахувань не нараховуються проценти.

У п. 7.1 Постанови пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 р. "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань" зазначено, що у разі коли судовим рішенням з боржника стягнуто суму неустойки (штрафу, пені), то правова природа відповідної заборгованості саме як неустойки у зв`язку з прийняттям такого рішення залишається незмінною, і тому на неї в силу припису частини другої статті 550 ЦК України проценти не нараховуються. При цьому обов`язок сплатити суму неустойки (штрафу, пені) за невиконання зобов`язання не є зобов`язанням в розумінні положень частини першої статті 509 ЦК, а отже відсутні підстави і для застосування до цих правовідносин статті 625 ЦК України.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача 188,70 грн інфляційних нарахувань (нарахованих на суму штрафу) та 3 005,34 грн 3% річних (нарахованих на суму інфляціних нарахувань та суму штрафу) суперечать вимогам чинного законодавства, а тому задоволенню не підлягають.

Згідно із ч. 2-3 ст.13 ГПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ч.1 ст.73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За приписами ч.1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За приписами ч. 1 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Судом досліджено всі докази, наявні у матеріалах справи.

Допустимих доказів в спростування зазначеного чи будь-яких обґрунтованих заперечень по суті спору відповідач суду не надав.

Отже, з аналізу наведених норм права та поданих доказів суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги щодо стягнення з відповідача 209 245,95 грн. інфляційних нарахувань та 27 341,99 грн 3% річних, підтверджені документально та нормами матеріального права, відповідачем не спростовані, а тому підлягають задоволенню у повному обсязі. В іншій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд виходить із наступного.

У відповідності до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на відповідача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог у сумі 3 548,82 грн.

Керуючись статтями 129, 232-233, 236, 237-238, 240, 252 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Сільськогосподарського приватного підприємства "РВД-Агро" (вул.Пушкіна, 42, офіс 106, м. Полтава, Полтавська область, 36000, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Сімекс Альянс Україна", вул. Гостинна, 13, м. Переяслав-Хмельницький, Київська обл, 08401, ) 209 245,95 грн. інфляційних нарахувань, 27 341,99 грн 3% річних та 3 548,82 грн витрат по сплаті судового збору.

Видати наказ з набранням цим рішенням законної сили.

3. В частині позовних вимог щодо стягнення з відповідача 188,70 грн інфляційних нарахувань та 3 005,34 грн 3% річних відмовити.

4. Рішення надіслати учасникам справи в порядку, встановленому статтею 242 ГПК України.

Рішення підписане 12.06.2023 року.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції (ст. 257 ГПК України).

Суддя О.В.Ківшик