ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" червня 2023 р. Справа№ 910/6888/22

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Мальченко А.О.

суддів: Чорногуза М.Г.

Агрикової О.В.

розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи матеріали апеляційної скарги Підприємства з іноземними інвестиціями «Амік Україна»

на рішення Господарського суду міста Києва від 29.09.2022

у справі № 910/6888/22 (суддя Сівакова В.В.)

за позовом Підприємства з іноземними інвестиціями «Амік Україна»

до Акціонерного товариства «Українська залізниця»

про стягнення 114 342,88 грн,

ВСТАНОВИВ:

Підприємство з іноземними інвестиціями «АМІК Україна» (далі - Підприємство) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Акціонерного товариства «Українська залізниця» (далі - Залізниця) про стягнення 114 342,88 грн неустойки, нарахованої за порушення строку доставки вантажу.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 29.09.2022 у справі № 910/6888/22 позовні вимоги задоволено частково; стягнуто із Залізниці на користь Підприємства 11 434,28 грн неустойки та 2 481,00 грн витрат зі сплати судового збору; в іншій частині позову відмовлено.

Ухвалюючи вказане рішення, суд виходив з того, що вантаж відповідачем доставлено з порушенням терміну доставки, встановленого статтею 41 Статуту залізниць України (далі - Статут) та Правилами обчислення термінів доставки вантажу, у зв`язку з чим дійшов висновку про наявність обґрунтованих підстав для стягнення з відповідача штрафу. Разом з тим, судом встановлено, що позивач взагалі не вказував, що йому було заподіяно збитки, а відтак розмір штрафу значно перевищує збитки в результаті допущеного відповідачем порушення строку доставки вантажів. Місцевий господарський суд дійшов висновку про часткову обґрунтованість клопотання відповідача про зменшення розміру неустойки до 11 434,28 грн (10% від обґрунтованого розміру неустойки), що до повномасштабної військової агресії Російської Федерації проти України основним джерелом доходу відповідача було комерційне перевезення вантажів, однак після початку військових дій комерційні перевезення значно скоротились, а в деяких регіонах повністю припинились. Тобто, відповідач наразі, докладаючи всіх зусиль для збереження життів людей та зміцнення обороноздатності країни, несе значні витрати для виконання таких завдань при одночасному значному зменшенні доходу від здійснення своєї основної підприємницької діяльності. Суд зазначив, що порушення відповідачем зобов`язань мало місце до початку військової агресії російської федерації, проте наведене не нівелює права суду за наявності наведених обставин станом на дату розгляду спору зменшити розмір неустойки. З огляду на наведене, суд дійшов до висновку про наявність підстав для зменшення нарахованої позивачем неустойки до 10%.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, Підприємство звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить поновити пропущений строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 29.09.2022 у справі № 910/6888/22, прийняти апеляційну скаргу до розгляду; скасувати оскаржуване рішення суду в частині зменшення розміру неустойки до 10% та відмови у задоволенні частини позовних вимог; постановити нове рішення про задоволення позову повністю.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині прийняте з порушенням норм матеріального права.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, скаржник вказував на те, що порушення відповідачем строку доставки вантажу відбулося до введення воєнного стану в Україні. В матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б свідчили про існування обставин, що дають підстави для зменшення неустойки. Посилаючись на правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду від 04.02.2020 у справі № 918/116/19, скаржник зазначив, що зменшення неустойки на 90 % фактично нівелює мету існування інституту неустойки, що може розцінюватися як спосіб ухилення від відповідальності. Також посилаючись на правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду від 16.06.2022 у справі № 917/530/21, апелянт вказав, що неустойка розрахована згідно з Угодою про міжнародне залізничне вантажне сполучення від 01.11.1951 не містить норм, які надавали б господарському суду право зменшувати розмір стягуваної неустойки у разі її правомірного нарахування. Відтак, зменшення розміру неустойки є неправомірним.

Відповідно до Витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08.11.2022 апеляційну скаргу у справі № 910/6888/22 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючого судді Пашкіної С.А., суддів Шапрана В.В., Буравльова С.І.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 21.12.2022 витребувано матеріали справи № 910/6888/22 з Господарського суду міста Києва, відкладено вирішення питання щодо подальшого руху апеляційної скарги Підприємства на рішення Господарського суду міста Києва від 29.09.2022 у справі № 910/6888/22 до надходження матеріалів справи з Господарського суду міста Києва.

28.12.2022 до Північного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи № 910/6888/22.

Заявник в апеляційній скарзі просив поновити строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 29.09.2022 у справі № 910/6888/22.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 21.02.2023 поновлено Підприємству строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 29.09.2022 у справі № 910/6888/22; відкрито апеляційне провадження за вказаною апеляційною скаргою; зупинено дію оскаржуваного рішення Господарського суду міста Києва від 29.09.2022 у справі № 910/6888/22; справу № 910/6888/22 ухвалено розглядати в письмовому провадженні.

На підставі розпорядження Північного апеляційного господарського суду № 09.1-07/219/23 від 20.03.2023 у зв`язку з рішення Вищої ради правосуддя від 28.02.2023 про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Північного апеляційного господарського суду у відставку, призначено повторний автоматизований розподіл справи № 910/6888/22.

Відповідно до Витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20.03.2023 апеляційну скаргу у справі № 910/6888/22 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючого судді Мальченко А.О., суддів Чорногуза М.Г., Агрикової О.В.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 27.03.2023 апеляційну скаргу Підприємства на рішення Господарського суду міста Києва від 29.09.2022 у справі № 910/6888/22 прийнято до провадження у складі колегії суддів: головуючого судді Мальченко А.О., суддів Чорногуза М.Г., Агрикової О.В., встановлено здійснювати розгляд апеляційної скарги у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Залізниця не скористалася правом, наданим статтею 263 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) на подання відзиву на апеляційну скаргу.

Разом із цим, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції (частина 3 статті 263 ГПК України).

Однак, 18.04.2023 на електронну адресу Північного апеляційного господарського суду Залізниця подала письмові пояснення, в яких просила відмовити в задоволенні скарги, а рішення суду першої інстанції - залишити без змін.

Заперечуючи проти задоволення апеляційної скарги позивача, відповідач вказував на те, що Залізниця є стратегічно важливим підприємством залізничного транспорту, яке здійснює вантажні та пасажирські перевезення, в тому числі перевезення військових пасажирів та військових вантажів. Вказані обставини є загальновідомими, а тому згідно з приписами частини 3 статті 75 ГПК України не потребують доказуванню. Починаючи з 24.02.2022 Залізниця несе значні витрати, у зв`язку із військовою агресією російської федерації проти України, з огляду на що судом першої інстанції на підставі частини 3 статті 551 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), статті 233 Господарського кодексу України (далі - ГК України) правомірно зменшено заявлений до стягнення розмір неустойки до 10% від суми, що підлягає примусовому стягненню. Посилання апелянта на правові позиції, викладені у постановах Верховного Суду від 04.02.2020 у справі № 918/116/19 та від 16.06.2022 у справі № 917/530/21 є необгрнутованим, оскільки не підлягає застосуванню до спірних правовідносин.

Відповідно до вимог частин 1, 4 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи межі перегляду справи судом апеляційної інстанції, колегія суддів зазначає, що предметом апеляційного перегляду у даній справі є рішення суду першої інстанції лише в частині зменшення неустойки до 10%.

Обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, наявні у справі, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, судова колегія апеляційного господарського суду дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 17.11.2021 між Підприємством та Залізницею було укладено договір міжнародного перевезення, що підтверджується накладною № 0403195 від 17.11.2021, предметом якого є міжнародне перевезення вантажу, до якого застосовується положення Угоди про міжнародне залізничне вантажне сполучення від 01 листопада 1951 року (далі - УМВС).

Із залізничної накладної № 0403195 від 17.11.2021, вбачається, що Залізниця здійснила перевезення вантажу зі станції "Бугяняй" Литовської залізниці до станції призначення "Бородянка" Південно-Західної залізниці, одержувачем якого є Підприємство.

21.01.2022 позивач звернувся до відповідача з претензією № 160 про сплату неустойки за прострочення доставки вантажу за залізничною накладною № 0403195, яка була отримана відповідачем 25.01.2022. Відповідач відповіді не надав.

Звертаючись з даним позовом до суду першої інстанції, позивач посилався на те, що відповідачем порушено терміни доставки вантажу за вказаною залізничною накладною, визначені статтею 24 УМВС, у зв`язку із чим просить суд першої інстанції стягнути з відповідача неустойку в розмірі 114 342,88 грн.

Відповідно до статті 307 ГК України, положення якої кореспондуються із положеннями статті 909 ЦК України, за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити ввірений їй другою стороною (вантажовідправником) вантаж до пункту призначення в установлений законодавством чи договором строк та видати його уповноваженій на одержання вантажу особі (вантажоодержувачу), а вантажовідправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату.

Згідно з приписами частини 2 статті 908 ЦК України загальні умови перевезення визначаються цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них. Умови перевезення вантажу, пасажирів і багажу окремими видами транспорту, а також відповідальність сторін щодо цих перевезень встановлюються договором, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них.

Як вбачається з матеріалів справи, перевезення вантажу здійснювалося залізницями України та Білорусії, які є учасницями Угоди про міжнародне залізничне вантажне сполучення (УМВС).

Так, УМВС являє собою міжнародну угоду про пряме вантажне сполучення між станціями, які відкриті для вантажних операцій у внутрішньому залізничному сполученні країн, яка розроблена і діє в рамках організації співпраці залізниць (ОСЖД), членом якої є і Україна. УМВС є чинною з 01.11.1951 для УРСР, а для України УМВС є чинною з 05.06.1992 та відповідно до Закону України "Про правонаступництво України" та "Віденської конвенції про правонаступництво держав щодо договорів", тобто, міжнародні перевезення вантажу здійснюються відповідно до правил міжнародних договорів, які відповідно ст. 9 Конституції України та ст. 10 Цивільного кодексу України є частиною національного законодавства України та підлягає застосуванню до спірних правовідносин.

Крім того, у постанові Кабінету Міністрів України №246 від 03.04.1993 "Про угоди щодо міжнародного залізничного вантажного та пасажирського сполучення" зазначено, що у зв`язку з прийняттям Державної адміністрації залізничного транспорту України до Організації співдружності залізниць та її приєднанням до Угоди про міжнародне залізничне вантажне сполучення та Угоди про міжнародне залізничне пасажирське сполучення залізницям, морським пароплавствам, вантажовідправникам і вантажоодержувачам України необхідно забезпечити виконання цих угод.

В силу вимог параграфу § 1 статті 3 УМВС ця Угода встановлює єдині правові норми договору перевезення вантажу в прямому міжнародному залізничному сполученні і в прямому міжнародному залізнично-поромному сполученні.

Параграфом § 1 статті 14 УМВС передбачено, що у відповідності з договором перевезення перевізник зобов`язується за плату перевезти ввірений йому відправником вантаж до станції призначення за маршрутом, узгодженим відправником і договірним перевізником, і видати його одержувачу.

За змістом параграфу § 3 статті 14 УМВС укладення договору перевезення підтверджується накладною.

Згідно із статтею 24 УМВС:

- § 1. якщо відправником і перевізником не погоджене інше, термін доставки визначається на весь шлях прямування вантажу і не повинен перевищувати терміну, обчисленого виходячи з норм, які містяться у цій статті;

- § 2. термін доставки вантажу визначається виходячи з таких норм: - для контейнерів - 1 доба на кожні початі 150 км; - для інших відправок -1 доба на кожну почату 200 км.;

- § 3. термін доставки вантажу збільшується на 1 добу на операції, пов`язані з відправленням вантажу;

- § 4. строк доставки вантажу продовжується на весь час затримки на шляху слідування з причин, що не залежать від перевізника;

- § 5. перебіг терміну доставки вантажу починається з 0.00 годин дня, наступного за днем укладення договору перевезення, і закінчується в момент передачі одержувачу повідомлення про прибуття вантажу, при цьому неповну добу розраховують як за повну.

Відповідно до графи 32 накладної вантаж був затриманий з 07:10 год. 25.11.2021 до 19:00 год. 25.11.2021, тобто на 11 годин 50 хвилин, у зв`язку з чим строк доставки вантажу має бути продовжений на 1 добу, оскільки відповідно до параграфу 5 статті 24 УМВС неповна доба рахується за повну.

Як вбачається з матеріалів справи та визнається сторонами, строк доставки вантажу був продовжений згідно актів загальної форми №№ 42398, 42399 від 25.11.2021, про що є відмітка у графі 30 накладної.

Таким чином, у відповідності до ст. 24 УМВС термін доставки вантажу за вказаною накладною на відстань 1084 км становить: 1084/200 = 5,42 = 6 діб + 1 доба (на операції пов`язані з відправленням вантажу) + 1 доба продовження доставки = 8 діб.

З матеріалів справи вбачається, що фактичний термін доставки вантажу становить 10 діб, тобто відповідач прострочив доставку вантажу на 2 доби, що не заперечується останнім.

При цьому, виходячи із відстані, прострочення доставки вантажу відбулось на території республіки Білорусь на 1 добу та на території України на 1 добу.

Відповідно до § 1 статті 45 УМВС якщо перевізником не було дотримано термін доставки вантажу, обчислений відповідно до статті 24 "Термін доставки вантажу", перевізник сплачує відшкодування за перевищення терміну доставки у вигляді неустойки.

Так, згідно § 2 статті 45 УМВС розмір неустойки за перевищення терміну доставки вантажу визначається виходячи з провізної плати того перевізника, який допустив перевищення терміну доставки, і величини (тривалості) перевищення терміну доставки, що розраховується як відношення перевищення терміну доставки (в добі) до загального терміну доставки, а саме:

6% провізної плати при перевищенні терміну доставки не більше однієї десятої загального терміну доставки;

18% провізної плати при перевищенні терміну доставки більше однієї десятої, але не більше трьох десятих загального терміну доставки;

30% провізної плати при перевищенні терміну доставки понад три десятих загального терміну доставки.

З урахуванням викладеного, позивачем у зв`язку з тим, що за накладною № 0403195 відбулося перевищення терміну доставки понад одну десяту загального терміну доставки (2:8=0,25), здійснено обґрунтований розрахунок неустойки у розмірі 18% провізної плати, що становить 114 342,88 грн.

Водночас, як вбачається з матеріалів справи, відповідач під час розгляду справи судом першої інстанції подав клопотання про зменшення розміру неустойки до 0,00 грн, посилаючись на скрутне матеріальне становище.

Також, відповідач зазначає, що в умовах воєнного стану стягнення із Залізниці значних сум штрафів загрожує стратегічно важливому підприємству зривом відповідних перевезень військових вантажів та пасажирів, перевезенню гуманітарних вантажів, для забезпечення медикаментами та продовольством цивільного населення в окремих регіонах України, ремонтів пошкоджених рухомого складу та інфраструктури.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для часткового задоволення поданого відповідачем клопотання про зменшення розміру неустойки, виходячи з наступного.

Частиною 1 статті 233 ГК України передбачено, що у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір стягуваних санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Аналогічне положення міститься в частині 3 статті 551 ЦК України, відповідно до якої розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Отже, чинне законодавство передбачає неустойку в якості засобу виконання зобов`язань й міру майнової відповідальності за їх невиконання або неналежне виконання, а правом на пом`якшення неустойки наділений суд задля усунення явної її неспіврозмірності й подальшого порушення зобов`язань.

Враховуючи комплексний характер цивільно-правової відповідальності, під співрозмірністю суми неустойки у результаті порушення зобов`язань, кодекс допускає виплату кредитору такої компенсації його втрат, які будуть адекватними й співрозмірними з порушеним інтересом.

При цьому, відповідач має надати докази явної неспіврозмірності неустойки наслідкам порушення зобов`язання, зокрема, що покладений розмір збитків кредитора, які могли виникнути внаслідок порушення зобов`язань, значно вище основного невиконаного зобов`язання.

Крім того, правовий аналіз наведених норм свідчить, що вони не є імперативними та застосовуються за визначених умов на розсуд суду, і відповідно питання про зменшення розміру неустойки вирішується судом на підставі аналізу конкретної ситуації, тобто, сукупності з`ясованих ним обставин, що свідчать про наявність підстав для вчинення зазначеної дії.

Вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов`язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо. Крім того, ця процесуальна норма може застосовуватись виключно у взаємозв`язку (сукупності) з нормою права матеріального, яка передбачає можливість зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), а саме, частиною третьою статті 551 ЦК України і статтею 233 ГК України.

Зі змісту зазначених норм вбачається, що зменшення розміру заявленої до стягнення пені та штрафу є правом суду, а за відсутності переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено місцевим господарським судом, відповідач виконав (з простроченням) свої зобов`язання з перевезення вантажу.

До того ж, матеріали справи не містять доказів, які б свідчили про погіршення фінансового стану, ускладнення в господарській діяльності чи завдання позивачу збитків в результаті допущеного відповідачем порушення строку доставки вантажів.

Позивач і відповідач є господарюючими суб`єктами і вони несуть відповідний ризик під час здійснення своєї господарської діяльності. Зменшення (за клопотанням сторони) заявлених санкцій, що нараховуються за неналежне виконання стороною своїх зобов`язань, кореспондується із обов`язком сторони, до якої така санкція застосовується, довести згідно статті 74 ГПК України, ст. 233 ГК України те, що вона не бажала вчинення таких порушень, що вони були зумовлені винятковими обставинами та не завдали значних збитків контрагенту, на підставі належних і допустимих доказів.

Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 "Про введення воєнного стану в Україні" у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, дія якого в наступному продовжувалася Указами: від 14.03.2022 № 133/2022, від 18.04.2022 № 259/2022, від 17.05.2022 № 341/2022, від 12.08.2022 № 573/2022, від 07.11.2022 № 757/2022, 06.02.2023 № 58/2023, 01.05.2023 № 254/2023.

Законом України № 2102-IX від 24.02.2022 "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні"" затверджено Указ Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні".

Відповідно до статті 2 Закону України "Про залізничний транспорт" залізничний транспорт є однією з важливих базових галузей економіки України, забезпечує її внутрішні та зовнішні транспортно-економічні зв`язки і потреби населення у перевезеннях. Діяльність залізничного транспорту як частини єдиної транспортної системи країни сприяє нормальному функціонуванню всіх галузей суспільного виробництва, соціальному і економічному розвитку та зміцненню обороноздатності держави, міжнародному співробітництву України.

Залізниця здійснює вантажні, пасажирські перевезення, в тому числі перевезення військових пасажирів та військових вантажів, а отже є стратегічно важливим підприємством залізничного транспорту.

Колегією суддів враховуються обставини систематичного здійснення ракетних обстрілів залізничної інфраструктури, відповідач власними силами, засобами та коштами вчиняє заходи, спрямовані на відновлення інфраструктури з метою підтримки обороноздатності нашої держави.

До того ж, до повномасштабної військової агресії проти України основним джерелом доходу відповідача було комерційне перевезення вантажів, однак після початку військових дій комерційні перевезення значно скоротились, а в деяких регіонах повністю припинились. Тобто, відповідач наразі, докладаючи всіх зусиль для збереження життів людей та зміцнення обороноздатності країни, несе значні витрати для виконання таких завдань при одночасному значному зменшенні доходу від здійснення своєї основної підприємницької діяльності.

Частиною 3 статті 75 ГПК України передбачено, що обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Загальна відомість фактів військової агресії, виконання відповідачем евакуаційних рейсів, здійснення перевезення для потреб Збройних Сил України, масовані ракетні обстріли об`єктів залізничної інфраструктури підтверджуються органами державної влади та місцевого самоврядування України, безліччю публікацій у національних та міжнародних засобах масової інформації.

Таким чином, наведені факти є загальновідомими обставинами, а отже, в силу приписів частини 3 статті 75 ГПК України, не потребують доказування. При цьому, ці обставини (повинні бути) відомі обом сторонам.

Суд враховує, що порушення відповідачем зобов`язань мало місце до початку військової агресії, проте наведене не нівелює права суду за наявності наведених обставин станом на дату розгляду спору зменшити розмір неустойки, оскільки якщо б порушення строків перевезення вантажів мало б місце після 24.02.2022 (тобто, після запровадження військового стану), то підлягав би доведенню сам факт наявності такого порушення з огляду на очевидність причин затримки.

При вирішенні питання щодо зменшення розміру штрафу колегією суддів враховано заперечення відповідача, які викладені в апеляційній скарзі, однак враховуючи економічну ситуацію в країні, яка склалася навколо вищезазначеної діяльності Залізниці, власником якого є держава Україна в особі Кабінету Міністрів України, та враховуючи велику кількість контрагентів відповідача знову ж таки в специфічному та стратегічному секторі вантажного залізничного перевезення, суд не погоджується з доводами позивача щодо відсутності підстав для зменшення розміру штрафу.

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого господарського суду щодо часткового задоволення клопотання відповідача та зменшення неустойки до 10 % від обґрунтованої суми штрафу, яка підлягає задоволенню, тобто до 11 434,28 грн.

Зазначаючи про неможливість зменшення розміру неустойки у спірних правовідносинах, позивач посилався на правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду від 16.06.2022 у справі № 917/530/21.

Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права (частина 6 статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина 4 статті 236 ГПК України).

Відповідно до сталої практики Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постановах від 27.03.2018 у справі № 910/17999/16, від 25.04.2018 у справі № 910/24257/16, подібність правовідносин означає тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності визначається обставинами кожної конкретної справи

Справа № 917/530/21 - це справа за позовом Антимонопольного комітету України до Товариства з обмеженою відповідальністю "МГ Автомотів" про стягнення 256 200,00 грн пені за прострочення сплати штрафу, накладеного рішенням від 27.12.2018 № 783-р.

У вказаній справі Верховний Суд дійшов до висновку, що Закон України "Про захист економічної конкуренції" не містить норм, які надавали б господарському суду право зменшувати розмір (а відтак і суму) стягуваних штрафу та/або пені (у разі їх правомірного нарахування).

Разом із цим, оскільки дана справа та справа № 917/530/21 не є подібними (різний суб`єктний склад, об`єкт та предмет правового регулювання), колегія суддів вважає необгрунтованим посилання позивача на правову позицію Верховного Суду, викладену в справі № 917/530/21.

Відповідно до правової позиції Верхового Суду, викладеної в постанові від 04.02.2020 у справі № 918/116/19, зменшення розміру пені на 99 % фактично нівелює мету існування неустойки як цивільної відповідальності за порушення зобов`язання, що, у свою чергу, може розцінюватися як спосіб уникнення відповідальності та призведе до порушення балансу інтересів сторін.

У той же час, посилання апелянта на вказаний правовий висновок є також необґрунтованим, оскільки в справі № 910/6888/22 суд першої інстанції зменшив неустойку не на 99 %, а на 90 %.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з частинами 1-3 статті 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Згідно зі статтею 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Судова колегія наголошує, що відповідно до статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Таким чином, обов`язок доказування, а отже і подання доказів відповідно до ст. 74 ГПК України, покладено саме на сторони та інших учасників судового процесу, а тому суд лише створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Враховуючи вищевикладене, наведені у апеляційній скарзі аргументи не можуть бути підставами для скасування рішення місцевого господарського суду, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи та ґрунтуються на неправильному тлумаченні скаржником норм матеріального права, що в сукупності виключає можливість задоволення апеляційної скарги позивача.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у рішенні суду, питання вичерпності висновків господарського суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції ураховує, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. У справі "Трофимчук проти України" Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визначено тільки у контексті конкретних обставин справи.

Відповідно до статті 276 ГПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням усіх фактичних обставин справи, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм процесуального права та матеріального права.

Скаржником не доведено наявності підстав, визначених статті 277 ГПК України, для скасування рішення та для задоволення апеляційної скарги, таких підстав колегією суддів також не встановлено.

Таким чином, судова колегія вважає, що підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування або зміни оскарженого у даній справі судового рішення не вбачається.

Згідно із статтею 129 ГПК України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на скаржника.

Керуючись ст. ст. 253-254, 269, 275-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Підприємства з іноземними інвестиціями "АМІК Україна" на рішення Господарського суду міста Києва від 29.09.2022 у справі № 910/6888/22 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 29.09.2022 у справі № 910/6888/22 залишити без змін.

3. Поновити дію рішення Господарського суду міста Києва від 29.09.2022 у справі № 910/6888/22.

4. Матеріали справи № 910/6888/22 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду відповідно до статей 286-291 ГПК України.

Головуючий суддя А.О. Мальченко

Судді М.Г. Чорногуз

О.В. Агрикова