ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" червня 2023 р. Справа№ 910/8238/22

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Суліма В.В.

суддів: Коротун О.М.

Майданевича А.Г.

без виклику представників сторін

розглянувши матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "КЛІН ПОЙНТ"

на рішення Господарського суду міста Києва від 28.02.2023 року

у справі №910/8238/22 (суддя Сташків Р.Б.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ТАЙМІС"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "КЛІН ПОЙНТ"

про стягнення 236328,13 грн,-

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "ТАЙМІС" (далі - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "КЛІН ПОЙНТ" (далі - відповідач) про стягнення боргу та санкцій за договором про транспортно-експедиторське обслуговування №Є20/10/21 від 20.10.2021 року.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань за відповідним договором.

Рішення Господарського суду міста Києва від 28.02.2023 року позов задоволено частково. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "КЛІН ПОЙНТ" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ТАЙМІС" 61508,00 грн заборгованості, 19 087,24 грн інфляційних втрат, 2 286,77 грн 3% річних, 21704,49 грн пені, 44391,60 грн штрафу та 2 982,30 грн судового збору. У решті позову відмовлено.

Не погодившись з прийнятим рішенням суду, Товариство з обмеженою відповідальністю "КЛІН ПОЙНТ" звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 28.02.2023 року у справі 910/8238/22 скасувати в частині задоволення позовних вимог та відмовити в цій частині. В іншій частині рішення залишити без змін.

Апеляційна скарга мотивована тим, що Господарський суд міста Києва, визнав обставини встановленими, які є недоведеними і мають значення для справи, неправильно застосував норми матеріального та процесуального права, зокрема, ст. 236 Господарського процесуального кодексу України.

Так, за твердженням скаржника, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо доведеності факту надання послуг з транспортного - екпедиторського обслуговування за договором №Є20/10/21.

Крім того, представник скаржника зазначив, що Міжнародні Товарно-транспортні накладні які надані позивачем по справі не мають жодного відношення до спірного договору та заявок, які надані позивачем по справі.

Також, представник скаржника наголосив, що в міжнародних товарно-транспортних накладних дійсно мітиться печатка та підпис відповідача, але в даних накладних немає жодних відміток зі сторони позивача Товариства з обмеженою відповідальністю "ТАЙМІС".

При цьому, за твердженням скаржника позивачем по справі не доведений факт укладання інших договорів на перевезення вантажу Товариства з обмеженою відповідальністю "КЛІН ПОЙНТ", які повинні були виконуватися на замовлення заявок по договору транспортного - експедиторського обслуговування №Є20/10/21 від 20.10.2021 року.

Водночас, скаржник наголосив, що оскільки позивачем не доведено факту надання послуг за заявками №Є04/11 від 04.11.2021 року та №Є17/12 від 17.12.2021 року то в даному випадку також відсутні підстави для нарахування та стягнення 3 % річних, інфляційних нарахувань, а також пені та штрафу.

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22.03.2023 року апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "КЛІН ПОЙНТ" передано на розгляд колегії у складі: головуючий суддя - Сулім В.В, суддів: Коротун О.М., Майданевич А.Г.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 03.04.2023 року апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "КЛІН ПОЙНТ" на рішення Господарського суду міста Києва від 28.02.2023 року у справі 910/8238/22 залишено без руху.

Апелянтом протягом десяти днів з дня вручення ухвали про залишення апеляційної скарги без руху було усунено недоліки та подано до суду апеляційної інстанції докази сплати судового збору.

Відтак, скаржником усунено недоліки поданої апеляційної скарги.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 10.04.2023 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "КЛІН ПОЙНТ" на рішення Господарського суду міста Києва від 28.02.2023 року у справі 910/8238/22. Розгляд апеляційної скарги здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження та без повідомлення учасників справи (без проведення судового засідання).

22.05.2023 року через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів від представника позивача до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, відповідно до якого позивач просив суд апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення господарського суду без змін.

Крім того, представник позивача у відзиві на апеляційну скаргу, зокрема зазначив, що станом на момент прийняття оскаржуваного рішення, на адресу Товариства з обмеженою відповідальністю "ТАЙМІС" не надходило від відповідача жодних письмових вмотивованих відмов від прийняття послуг та зауважень щодо якості та обсягу наданих послуг. Відтак, відповідачем прийняті всі надані Товариством з обмеженою відповідальністю "ТАЙМІС" послуги в повному обсязі без зауважень і вони підлягають оплаті.

Таким чином, за твердженням представника позивача, Товариством з обмеженою відповідальністю "ТАЙМІС" були виконані свої обов`язки з організації перевезень вантажів відповідача на підставі заявок останнього в повному обсязі і відповідно до умов договору.

Також за твердженням позивача скаржником не було надано до суду жодних належних і допустимих доказів на спростування тверджень позивача, викладених в позовній заяві, окрім власних усних припущень.

При цьому, представник позивача наголосив, що судом першої інстанції вірно встановлено всі обставини справи щодо доведеності фактів надання позивачем послуг відповідачу, порушення відповідачем платіжної дисципліни та строків порушення відповідачем зобов`язань з оплати наданих позивачем послуг

Відповідно до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів встановила наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 20.10.2021 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "ТАЙМІС" (експедитор) та Товариством з обмеженою відповідальністю "КЛІН ПОЙНТ" (клієнт) було укладено договір про транспортно-експедиторське обслуговування №Є20/10/21 (далі - договір), відповідно до умов якого позивач зобов`язався надати відповідачу послуги з транспортно-експедиторського обслуговування експортних, імпортних, транзитних та інших вантажів відповідача, в тому числі з організації перевезень різними видами транспорту, перевалки у портах та надання інших узгоджених сторонами послуг.

Відповідно до 1.2 договору послуги надаються на підставі заявки на організацію транспортно-експедиторських послуг та/або додаткової угоди до договору (далі - заявка) в якій вказуються: вид послуги, вид, найменування вантажу, відправник, отримувач, пункт відправлення та призначення вантажу, розмір плати Експедитору та інші погоджені Сторонами умови. Заявка, направлена/передана з використанням засобів електронного зв`язку прирівнюється до оригіналу. Замовлення (заявка) є невід`ємною частиною договору. У випадку виникнення розбіжностей у тлумаченні умов за договором, пріоритетними є умови (відомості), зазначені в договорі.

Згідно п. 4.1 договору оплата за цим договором здійснюється клієнтом протягом 5 (п`яти) банківських днів з моменту розвантаження автомобіля на підставі виставленого експедитором рахунку, якщо інше не передбачено погодженою сторонами заявкою, у національній валюті України - гривні.

У випадку погодження сторонами - вартості послуг експедитора у грошовому еквіваленті в іноземній валюті, оплата наданих послуг здійснюється згідно курсу валюти НБУ на момент виставлення рахунку (п. 4.2 договору).

Відповідно до п. 4.3 договору у випадку виникнення у експедитора додаткових витрат, здійснених в інтересах клієнта та пов`язаних з виконанням цього договору, експедитор виставляє клієнту додаткові рахунки, які також підлягають оплаті в строк, передбачений п. 4.4 договору.

Згідно п. 4.4 договору клієнт оплачує рахунки експедитора протягом 3 (трьох) робочих днів з моменту виставлення рахунку шляхом перерахунку грошових коштів на поточний рахунок експедитора, якщо інше не передбачено Заявкою. У випадку несплати рахунку клієнтом протягом 3 (трьох) робочих днів з моменту його виставлення, експедитор залишає за собою право виставлення нового рахунку відповідно до курсу, діючого на день виставлення нового рахунку. Датою виставлення рахунку є дата відправлення електронної версії рахунку на електронну адресу клієнта, вказану в розділі 9.11 цього договору та/або Заявці.

Так, за твердженням позивача, в ході співпраці по договору ним було отримано від відповідача ряд заявок на перевезення вантажу, зокрема:

- заявка на перевезення вантажу № Є04/111 від 04.11.2021 року на перевезення 21 т 86 куб. м паперу за маршрутом м. Смолевичі (Білорусь) - м. Київ (Україна);

- заявка на перевезення вантажу № Є05/11 05.11.2021 року на перевезення 23 т 86 куб. м паперу за маршрутом Slavosovsce (Словаччина) - м. Київ (Україна);

- заявка на перевезення вантажу № Є07/121 від 07.12.2021 року на перевезення 21 т 86 куб. м паперу за маршрутом м. Смолевичі (Білорусь) - м. Київ (Україна);

- заявка на перевезення вантажу № Є08/12 від 08.12.2021 року на перевезення 23 т 86 куб. м паперу за маршрутом Slavosovsce (Словаччина) - м. Київ (Україна);

- заявка на перевезення вантажу № Є17/12 від 17.12.2021 року на перевезення 23 т 86 куб. м паперу за маршрутом Slavosovsce (Словаччина) - м. Київ (Україна).

У період з 20.10.2021 року по 28.12.2021 року на виконання відповідних заявок за тврелджженням позивача останнім було виконано свій обов`язок та надано відповідачу послуги з перевезення на суму 3500 Євро та 127976 грн. По результату наданих послуг відповідачу були надані відповідні акти приймання-передачі послуг та рахунки на оплату.

При цьому, позивач вказує, що згідно оформлених заявок, сторони погодили наступні строки оплати наданих ним відповідачу послуг:

- заявка на перевезення вантажу № Є04/111 від 04.11.2021 року - 2-3 дні після вивантаження автомобіля;

- заявка на перевезення вантажу № Є05/11 від 05.11.2021 року - 2-3 дні після вивантаження автомобіля;

- заявка на перевезення вантажу № Є07/121 від 07.12.2021 року - в день вивантаження автомобіля;

- заявка на перевезення вантажу № Є08/12 від 08.12.2021 року - в день отримання товаросупровідних документів;

- заявка на перевезення вантажу № Є17/12 від 17.12.2021 року - в день вивантаження автомобіля.

Відповідно до міжнародних товарно-транспортних накладних CMR за твердженням позивача датами вивантаження автомобіля є:

- по заявці на перевезення вантажу № Є04/111 від 04.11.2021 року - 12.11.2021 року;

- по заявці на перевезення вантажу № Є05/11 від 05.11.2021 року - 15.11.2021 року;

- по заявці на перевезення вантажу N° Є07/121 від 07.12.2021 року - 13.12.2021 року;

- по заявці на перевезення вантажу № Є08/12 від 08.12.2021 року - 17.12.2021 року;

- по заявці на перевезення вантажу № Є17/12 від 17.12.2021 року - 28.12.2021 року.

Першим днем прострочення платежів позивач рахує:

- по заявці на перевезення вантажу № Є04/111 від 04.11.2021 року - 16.11.2021року;

- по заявці на перевезення вантажу № Є05/11 від 05.11.2021 року - 19.11.2021 року;

- по заявці на перевезення вантажу № Є07/121 від 07.12.2021 року - 14.12.2021 року;

- по заявці на перевезення вантажу № Є08/12 від 08.12.2021 року - 18.12.2021 року;

- по заявці на перевезення вантажу № Є17/12 від 17.12.2021 року - 29.12.2021 року.

Таким чином, за твердженням позивача, відповідачем в порушення умов договору та заявок за якими було надано послуги з перевезення станом на день звернення з позовом не сплачено 111350 грн за отримані послуги.

Відповідно до абз. 2 п. 1 ст. 193 Господарського кодексу України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 Цивільного кодексу України).

Частиною 1 ст. 628 Цивільного кодексу України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно зі ст. 929 Цивільного кодексу України та ст. 9 Закону України "Про транспортно-експедиторську діяльність" за договором транспортного експедирування одна сторона (експедитор) зобов`язується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов`язаних з перевезенням вантажу.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться (ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України).

Відповідно до ч. 7 ст. 193 Господарського кодексу України не допускаються одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, між сторонами було підписано заявку на перевезення вантажу №Є04/11_1 від 04.11.2021 року та визначено умови надання послуг (дата та час доставки: з11.11.2021 року по 12.11.2021 року; сума, час, форма розрахунку: 37000,00 грн, оплата по безготівковому розрахунку 2-3 дні після вивантаження автомобіля; адреса розвантаження: м. Київ; адреса завантаження: Білорусь, Мінська обл., м. Смолевичі, вул. Торгова, 16; марка автомобіля та державний номер: MAN АВ82-33-3/А 4410-А-3) (а.с. 16).

Виконання позивачем послуг за заявкою №Є04/11_1 від 04.11.2021 року підтверджується копією міжнародної товарно-транспортної накладної CMR 0000546 у п. 24 якої міститься печатка та підпис зі сторони відповідача про отримання вантажу та вказано дату отримання: 12.11.2021 року (наявна в матеріалах справи).

З огляду на викладене, колегія суддів не приймає твердження скаржника, що послуги по вищевказаній заявці на перевезення вантажу №Є04/11_1 від 04.11.2021 року не були надані.

Щодо твердження скаржника, як на підставу для скасування оскаржуваного рішення, що акт наданих послуг №960 від 12.11.2021 року за вищевказаною заявкою не підписаний зі сторони відповідача, який не спрямовувався на адресу відповідача відповідно до умов договору, колегія суддів відзначає , що відповідно до умов договору оплата за останнім проводиться після розвантаження автомобіля на підставі виставленого рахунку, яке в свою чергу підтверджується товарно-транспортною накладною CMR 0000546.

При цьому, колегія суддів відзначає, що за фактом надання послуг експедитор надає (надсилає) на електронну адресу клієнта електронну версію двосторонню акту наданих послуг, який при неотриманні експедитором оформленого (підписаного) клієнтом акту наданих послуг або письмової вмотивованої відмови від приймання послуг протягом двох календарних днів з дати відправлення актів експедитором на електронну адресу клієнту, послуги вважається прийнятими клієнтом без зауважень та підлягають оплаті у повному обсязі.

Скаржником в свою чергу не спростовано належними та допустимими доказами в розумінні ст.ст. 73, 76-79, 86, 269 твердження позивача щодо складання та направлення на адресу скаржника (Товариства з обмеженою відповідальністю "КЛІН ПОЙНТ") за період з 12.11.2021 року по 28.12.2021 року актів наданих послуг, які містять в собі необхідні відмітки, штампи, печатки та підписи.

Водночас, колегія суддів приймає до уваги твердження позивача, що станом на момент подання даного позову, на адресу останнього не надходило від відповідача жодних письмових вмотивованих відмов від прийняття послуг та зауважень щодо якості та обсягу наданих послуг.

Тобто, відповідачем прийняті надані за заявкою №Є04/11_1 від 04.11.2021 року послуги в повному обсязі без зауважень.

Таким чином, як правильно встановлено судом першої інстанції, відповідач зобов`язаний був у строк до 15.11.2021 року включно здійснити оплату вартості наданих позивачем послуг по Заявці №Є04/11_1 від 04.11.2021 року у сумі 37000,00 грн.

Заявка на перевезення вантажу №Є08/12_1 від 08.12.2021 року (дата та час доставки: 17.12.2021 року; сума, час, форма розрахунку: 53976 грн, оплата по безготівковому розрахунку в день вивантаження автомобіля; адреса розвантаження: м. Київ, вул. Колекторона,44; адреса завантаження: Словацька Республіка; марка автомобіля та державний номер: Renaut НОМЕР_1 / НОМЕР_2 ) підписана обома сторонами, факт надання послуг з перевезення за цією заявкою підтверджується копією відповідної товарно-транспортної накладної CMR та підписаним між сторонами актом надання послуг від 17.12.2021 року (а.с.23-24).

З огляду на викладене, колегія суддів критично оцінює твердження скаржник, що у останнього не виник обов`язок з оплати послуг наданих за вищевказаною заявкою №Є08/12_1 від 08.12.2021 року, оскільки, позивачем не було передано оригіналів документів та не було виставлено рахунку.

При цьому, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що з наявного у справі акта надання послуг від 17.12.2021 року вбачається посилання на рахунок №1140Т від 17.12.2021 року, а отже це підтверджує факт обізнаності скаржника про рахунок на оплату за надані позивачем послуги по заявці №Є08/12_1 від 08.12.2021 року.

Водночас, матеріали справи не містять, а скаржником не було надано ані суду першої інстанції, ані суду апеляційної інстанції належних та допустимих доказів неотримання ним оригіналів документів, враховуючи, що підписавши акт прийняття послуг він визнає надання послуг за заявкою №Є08/12_1 від 08.12.2021 року.

Таким чином, як правильно встановлено судом першої інстанції, днем початку прострочення оплати за надані послуги по заявці №Є08/12_1 від 08.12.2021 року є 18.12.2021 року.

Заявка на перевезення вантажу №Є17/12 від 17.12.2021 року підписана обома сторонами (дата та час доставки: з 24.12.2021 по 28.12.2021; сума, час, форма розрахунку: 1850 Євро, оплата по безготівковому розрахунку в день вивантаження автомобіля; адреса розвантаження: м. Київ, вул. Колекторона,44; адреса завантаження: Словацька Республіка; марка автомобіля та державний номер: Renaut НОМЕР_3 / НОМЕР_4 ). Факт надання послуг з перевезення за цією заявкою підтверджується копією товарно-транспортної накладної CMR (а.с. 27).

При цьому, колегія суддів критично оцінює твердження скаржника, що послуги за заявкою №Є17/12 від 17.12.2021 року не були надані, оскільки на товарно-транспортній накладній CMR міститься підпис та печатка відповідача у графі 24, що підтверджує отримання товару, разом з тим, відповідачем не було проставлено дату отримання (вивантаження) товару.

У статті 6 Конвенції «Про договір міжнародного автомобільного перевезення» від 19.05.1956 вказано, що вантажна накладна повинна містити, зокрема, місце і дату прийняття вантажу.

З огляду на викладене, суд першої інстанції правомірно прийняв загальні строки вказані у заявці коли фактично мав бути поставлений товар (не пізніше 28.12.2021 року).

Доказів того, що товар було вивантажено пізніше зазначеної дати матеріали справи не містять, а тому днем початку прострочення оплати за надані послуги по заявці №Є17/12 від 17.12.2021 є 29.12.2021 року.

Водночас, колегія суддів приймає до уваги твердження позивача, що станом на момент подання даного позову, на адресу останнього не надходило від відповідача жодних письмових вмотивованих відмов від прийняття послуг та зауважень щодо якості та обсягу наданих послуг.

Тобто, відповідачем прийняті надані за заявкою №Є17/12 від 17.12.2021 року послуги в повному обсязі без зауважень.

Заявка на перевезення вантажу №Є07/12_1 від 07.12.2021 року (дата та час доставки: 13.12.2021 року; сума, час, форма розрахунку: 37000,00 грн, оплата по безготівковому розрахунку в день вивантаження автомобіля; адреса розвантаження: м. Київ; адреса завантаження: Білорусь, Мінська обл., м.Смолевичі, вул. Торгова, 16; марка автомобіля та державний номер: DAF НОМЕР_5 / НОМЕР_6 ) підписана обома сторонами, що не заперечується відповідачем, факт надання послуг з перевезення за цією заявкою підтверджується копією відповідної товарно-транспортної накладної CMR №0000612 та підписаним між сторонами актом надання послуг від 13.12.2021 року на суму 37000,00 грн (а.с. 21, 30).

При цьому, колегія суддів відзначає, що як вбачається з матеріалів справи та не заперечується позивачем, відповідачем було сплачено за відповідні послуги з перевезення за заявкою №Є07/12_1 від 07.12.2021 року, що підтверджується копією виписки банку та платіжним дорученням №7637 від 16.12.2021 року (а.с 72, 73).

Водночас, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що враховуючи, що в заявці №Є07/12_1 від 07.12.2021 року було погоджено, що оплата здійснюється в день вивантаження автомобіля та умовами цієї ж заявки визначено день доставки 13.12.2021 року то відповідно прострочення відповідачем оплати вартості послуг за заявкою №Є07/12_1 від 07.12.2021 року почалося з 14.12.2021 року, що підтверджується копією відповідної товарно-транспортної накладної CMR №0000612 .

З огляду на викладене, колегія суддів не приймає як належне твердження скаржника, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо доведеності факту надання послуг з транспортного - екпедиторського обслуговування за договором №Є20/10/21.

Щодо заявки на перевезення вантажу №Є05/11_1 від 05.11.2021 року, колегія суддів відзначає наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, вищевказана заявка на перевезення вантажу №Є05/11_1 від 05.11.2021 року, зокрема, не підписана зі сторони відповідача, а матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження надання позивачем послуги з перевезення за цією заявкою.

Так, як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції з копії товарно-транспортної накладної CMR не можливо встановити, що саме за Заявкою №Є05/11_1 від 05.11.2021 року були надані послуги, зокрема, у відповідній Заявці вказані державні номерні знаки автомобіля та напівпричепа, якими має здійснюватися перевезення товару НОМЕР_7 / НОМЕР_8 , а в товарно-транспортній накладній CMR вказана інформація про номерні знаки автомобіля перевізника у п. 17 НОМЕР_9 / НОМЕР_2 .

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови в задоволенні позовних вимог в частині нарахувань суми боргу та штрафних санкцій по заявці №Є05/11_1 від 05.11.2021 року за відсутністю належних та допустимих доказів доведеності факту надання цих послуг.

При цьому, колегія суддів критично оцінює твердження скаржника, що Міжнародні Товарно-транспортні накладні які надані позивачем по справі не мають жодного відношення до спірного договору та заявок, які надані позивачем по справі, оскільки в останніх (окрім товарно-транспортної накладної CMR ), вказана інформація про номерні знаки автомобіля, які зазначені в спірних заявках та проставлені підпис та печатки відповідача, що не заперечується останнім.

Твердження скаржника, що в міжнародних товарно-транспортних накладних дійсно мітиться печатка та підпис відповідача, але в даних накладних немає жодних відміток зі сторони позивача Товариства з обмеженою відповідальністю "ТАЙМІС", не спростовує висновків суду.

Разом з цим, колегія суддів приймає до уваги твердження позивача, що «на виконання замовлень відповідача по спірним заявкам, позивачем було укладено договори про надання послуг з перевезення вантажу автомобільним транспортом з перевізниками, які і здійснювали перевезення вантажу Товариства з обмеженою відповідальністю "КЛІН ПОЙНТ"», що було передбачено умовами договору №Є20/10/21 про транспортно-експедиторське обслуговування від 20.10.2021 року та не спростовано скаржником.

Щодо твердження відповідача, що надані позивачем з позовом копії доказів не можуть вважатися електронними документами (копіями електронних документів), оскільки не відповідають вимогам ст.ст. 5, 7 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що дані заперечення є неправомірними, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 96 Господарського процесуального кодексу України електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, яка містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема, електронні документи (в тому числі текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео - та звукозаписи тощо), веб-сайти (сторінки), текстові, мультимедійні та голосові повідомлення, метадані, бази даних й інші дані в електронній формі. Такі дані можуть зберігатися, зокрема на портативних пристроях (картах пам`яті, мобільних телефонах тощо), серверах, системах резервного копіювання, інших місцях збереження даних в електронній формі (в тому числі в мережі Інтернет).

Статтею 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» визначено, що електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа. Склад та порядок розміщення обов`язкових реквізитів електронних документів визначається законодавством. Електронний документ може бути створений, переданий, збережений і перетворений електронними засобами у візуальну форму. Візуальною формою подання електронного документа є відображення даних, які він містить, електронними засобами або на папері у формі, придатній для приймання його змісту людиною.

Згідно ст.ст. 6, 7 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа. Електронна копія електронного документа засвідчується у порядку, встановленому законом. Копією документа на папері для електронного документа є візуальне подання електронного документа на папері, яке засвідчене в порядку, встановленому законодавством. Оригіналом електронного документа вважається електронний примірник документа з обов`язковими реквізитами, у тому числі з електронним підписом автора або підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України "Про електронні довірчі послуги".

Проте, як вбачається із наданих позивачем копій Заявок, товарно-транспортних накладних, розрахунків та актів приймання послуг ці документи за своєю природою не відносяться до електронних, а є письмовими доказами.

Відповідно до ч.ч. 1-4 ст. 91 Господарського процесуального кодексу України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього.

Учасники справи мають право подавати письмові докази в електронних копіях, посвідчених електронним підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до закону. Електронна копія письмового доказу не вважається електронним доказом.

Копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено в порядку, встановленому чинним законодавством.

Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, даний позов було подано через систему «Електронний суд», усі надані докази з позовною заявою були засвідчені, як копії письмових документів, електронним цифровим підписом адвоката позивача Балли В.В., що прирівнюється до фізичного підпису особи, а тому подані докази є допустимими.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до ч. 1-3 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Оцінка предмету заявленого позову, а відтак наявності підстав для захисту порушеного права позивача про яке ним зазначається в позовній заяві здійснюється судом на розгляд якого передано спір крізь призму оцінки спірних правовідносин та обставин (юридичних фактів), якими позивач обґрунтовує заявлені вимоги (аналогічні висновки викладено у постановах КГС ВС від 19.09.2019 року у справі № 924/831/17, від 28.11.2019 року у справі № 910/8357/18).

17.10.2019 року набув чинності Закон України № 132-IX від 20.09.2019 "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні", яким було, зокрема внесено зміни до ГПК України змінено назву ст. 79 Господарського процесуального кодексу України з "Достатність доказів" на нову - "Вірогідність доказів" та викладено її у новій редакції, фактично впровадивши в господарський процес стандарт доказування "вірогідності доказів". Стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови КГС ВС від 02.10.2018 року у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 року у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 року у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 року у справі № 917/2101/17).

Аналогічна правова позиція міститься у постанові ВП ВС від 18.03.2020 року у справі № 129/1033/13-ц.

Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".

Схожий стандарт під час оцінки доказів застосовано у рішенні ЄСПЛ від 15.11.2007 у справі "Бендерський проти України" ("BENDERSKIY v. Ukraine"), в якому суд оцінюючи фактичні обставини справи звертаючись до балансу вірогідностей вирішуючи спір виходив з того, що факти встановлені у експертному висновку, є більш вірогідним за інші докази.

Зазначена правова позиція щодо стандарту доказування викладена в постанові Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду від 25.06.2020 року у справі № 924/233/18.

Враховуючи вищевикладене у сукупності, на переконання колегії суддів докази, подані позивачем в обґрунтування заявлених ним позовних вимог є більш вірогідними ніж докази, подані відповідачем на їх спростування. Факт порушення відповідачем умов договору підтверджений матеріалами справи та ним не спростований.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частиною 1 ст. 626 Цивільного кодексу України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У відповідності до положень ст. 6, 627 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі ст. 628 Цивільного кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 ст. 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

В силу ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України та ст. 193 Господарського кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, умов договору та вимог зазначених Кодексів, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

З огляду на викладене, враховуючи суму позовних вимог та часткову їх необґрунтованість, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо часткового задоволення позовних вимог в частині стягнення основної заборгованості в сумі 61508,00 грн.

Щодо позовних вимог в частині стягнення 3 % річних та інфляційних нарахувань, колегія суддів відзначає наступне.

Частиною 2 ст. 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитору зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Місцевий господарський суд перевіривши підстави, строки та правильність нарахування 3 % річних та інфляційних нарахувань, дійшов висновку, що позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню частково в сумі 2286,77 грн 3 % річних та 19087,24 грн інфляційних втрат.

Суд апеляційної інстанції перевіривши правильність здійсненого судом першої інстанції розрахунку, вважає його арифметично вірним.

Щодо нарахування штрафних санкцій (пені та штрафу) відповідно до п. 5.13. договору, судова колегія погоджується з розрахунком суду першої інстанції, що стягненню підлягають штрафні санкції у розмірі 21704,49 грн пені та 44391,60 грн штрафу, виходячи з наступного.

За умовами п. 5.13 Договору за несвоєчасну оплату виконаних робіт клієнт сплачує експедитору пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми, яка підлягає сплаті за кожний день та за весь час такого прострочення, до моменту повного погашення заборгованості, а у разі, якщо прострочення складає понад 30 календарних днів клієнт додатково сплачує експедитору штраф у розмірі 30 % від суми оплати узгодженої в заявці. Клієнт несе відповідальність за збитки, заподіяні експедитору відмовою в оплаті чи несвоєчасною оплатою рахунків експедитора. Строк позовної давності при виконання сторонами своїх грошових зобов`язань, у т.ч. нарахуванні та/або стягненні штрафних санкцій (штрафу/пені) встановлюється в три роки.

Колегія суддів зазначає, що відповідно до ст. 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного або неналежно виконаного зобов`язання.

Особливістю застосування штрафу є те, що штраф обчислюється тільки у відсотках від суми порушеного зобов`язання.

Штраф має одноразовий характер і вичерпується з настанням самого факту порушення зобов`язання.

Разом з тим, пеня нараховується з першого дня прострочення та до дня виконання зобов`язання; пеня може нараховуватись на суму невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання протягом усього періоду прострочення, якщо інше не вказано у законі чи в договорі, чим забезпечує та стимулює виконання боржником свого зобов`язання.

Одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання за договором, штрафу та пені не суперечить ст.61 Конституції України, оскільки згідно зі ст. 549 Цивільного кодексу України, пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до ст. 230 Господарського кодексу України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності.

У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій

Аналогічна правова позиція міститься в постановах Верховного Суду від 09.02. 2018 року у справі № 911/2813/17, від 22.03. 2018 року у справі № 911/1351/17, від 25.05. 2018 року у справі № 922/1720/17, від 02.04.2019 року у справі № 917/194/18.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів критично оцінює твердження відповідача стосовно безпідставності нарахування позивачем санкцій, оскільки як було встановлено вище, відповідачем було прострочено виконання оплати за отримані послуги.

Так, колегія суддів апеляційного господарського суду вважає інші посилання скаржника, викладені ними в апеляційній скарзі такими, що не можуть бути підставою для скасування прийнятого у справі рішення, наведені доводи скаржника не спростовують висновків суду першої інстанції та зводяться до переоцінки доказів та встановлених судом обставин.

Разом з цим, колегія суддів приймає до уваги, що мотиви апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "КЛІН ПОЙНТ" фактично зводяться до мотивів викладених у відзиві на позовну заяву, висновки по яким були зроблені судом першої інстанції у оскаржуваному рішенні.

Отже, зазначені в апеляційній скарзі доводи не знайшли свого підтвердження під час перегляду рішення судом апеляційної інстанції, апелянт не подав жодних належних та допустимих доказів на підтвердження власних доводів, які могли б бути прийняті та дослідженні судом апеляційної інстанції в розумінні ст.ст. 73, 76-79, 86, 269 Господарського процесуального кодексу України. А тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення Господарського суду першої інстанції - без змін.

Судові витрати, згідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покласти на апелянта.

Суд апеляційної інстанції роз`яснює, що, за загальним правилом, не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 287 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 275, 276 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "КЛІН ПОЙНТ" на рішення Господарського суду міста Києва від 28.02.2023 року у справі №910/8238/22 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 28.02.2023 року у справі №910/8238/22 залишити без змін.

3. Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покласти на апелянта.

4. Матеріали справи №910/8238/22 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та, за загальним правилом, не підлягає оскарженню до Верховного Суду крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 287 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя В.В. Сулім

Судді О.М. Коротун

А.Г. Майданевич