РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

07.06.2023Справа № 910/2033/23

Господарський суд міста Києва у складі: головуючого судді Князькова В.В. за участю секретаря судового засідання Скокіна О.Л., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю «КИЇВСЬКА ПЕРЕСУВНА МЕХАНІЗОВАНА КОЛОНА-2»

до відповідача: Міністерства юстиції України

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача ОСОБА_1

про визнання протиправним та скасування наказу, -

За участю представників сторін:

від позивача: Карпухін Я.В.

від відповідача: не з`явився

від третьої особи: ОСОБА_4

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «КИЇВСЬКА ПЕРЕСУВНА МЕХАНІЗОВАНА КОЛОНА-2» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Міністерства юстиції України про визнання протиправним та скасування наказу №5700/5 від 19.12.2022, зобов`язавши відповідача поновити порушені права та законні інтереси Товариства з обмеженою відповідальністю «КИЇВСЬКА ПЕРЕСУВНА МЕХАНІЗОВАНА КОЛОНА-2» шляхом відновлення записів в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 06.09.2022 №64707306.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що оспорюваний наказ прийнято з порушенням норм чинного законодавства, оскільки майнові права позивача на нежилі приміщення з №1 по №8 (групи приміщень №62) (в літ.А), розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , було визнано судовим рішенням, яке набрало законної сили, на підставі якого і було внесено запис про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 06.09.2022 №64707306. Позивачем наголошено, що станом на момент розгляду Міністерством юстиції України скарги ОСОБА_1 була наявна інформація про судове провадження №761/4325/22, предметом спору в якому було визнання недійсним договору дорування, на якій скаржник посилався в якості підстави набуття права власності на об`єкт нерухомого майна, тобто, за наявності вказаних обставин відповідачем повинно було бути ухвалено рішення про відмову в задоволенні скарги. Крім того, позивачем було наголошено на порушенні відповідачем порядку повідомлення Товариства з обмеженою відповідальністю «КИЇВСЬКА ПЕРЕСУВНА МЕХАНІЗОВАНА КОЛОНА-2» про розгляд скарги.

Ухвалою від 13.02.2023 позов залишено без руху; надано позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви.

14.02.2023 до суду надійшла заява Товариства з обмеженою відповідальністю «КИЇВСЬКА ПЕРЕСУВНА МЕХАНІЗОВАНА КОЛОНА-2» про усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою від 15.02.2023 відкрито провадження у справі; постановлено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження; призначено підготовче засідання на 15.03.2023. Вказаною ухвалою залучено до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача ОСОБА_1 .

17.02.2023 позивачем було подано заяву про забезпечення позову у справі шляхом заборони відповідачу та/або його структурним підрозділам, в тому числі, Офісу протидії рейдерству, Департаменту державної реєстрації Міністерства юстиції України, Державному підприємству "Національні інформаційні системи" до вирішення справи по суті вчиняти будь-які дії щодо виконання Наказу №5700/5 від 19.12.2022, зокрема шляхом внесення відповідних записів про скасування рішення від 06.09.2022 №64707306 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та тимчасового блокування доступу до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно приватному нотаріусу Київського міського нотаріального округу Каравай Надії Володимирівні.

Ухвалою від 20.02.2023 в задоволенні заяви відмовлено.

15.03.2023 судом було відкладено підготовче засідання на 05.04.2023.

Відповідач у відзиві проти задоволення позовних вимог надав заперечення, посилаючись на те, що наказ №5700/5 від 19.12.2022 Міністерства юстиції України є правомірним та прийнятим у відповідності до норм чинного законодавства, оскільки реєстраційна дія була вчинена приватним нотаріусом Каравай Н.В. з порушенням п.п.1,2 ч.3 ст.10, п.5 ч.1 ч.2 си.24 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". До того ж, відповідачем наголошено, що останнім було в повному обсязі дотримано прядок розгляду скарг у сфері державної реєстрації.

Третьою особою також було надано письмові заперечення по справі.

05.04.2023 судом було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 17.05.2023.

17.05.2023 судом було відкладено розгляд справи по суті на 07.06.2023.

02.06.2023 представником третьої особи було подано заяву про застосування до відповідача заходів процесуального примусу.

У судовому засіданні 07.06.2023 судом було розглянуто та відмовлено в задоволенні означеної заяви з урахуванням такого.

Згідно з ч.1 ст.43 Господарського процесуального кодексу України учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню господарського судочинства, зокрема подання скарги на судове рішення, яке не підлягає оскарженню, не є чинним або дія якого закінчилася (вичерпана), подання клопотання (заяви) для вирішення питання, яке вже вирішено судом, за відсутності інших підстав або нових обставин, заявлення завідомо безпідставного відводу або вчинення інших аналогічних дій, спрямованих на безпідставне затягування чи перешкоджання розгляду справи чи виконання судового рішення (п.1 ч.2 ст. 43 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до ч.3 ст.43 Господарського процесуального кодексу України, якщо подання скарги, заяви, клопотання визнається зловживанням процесуальними правами, суд з урахуванням обставин справи має право залишити без розгляду або повернути скаргу, заяву, клопотання.

Статтею 131 Господарського кодексу України передбачено, що заходами процесуального примусу є процесуальні дії, що вчиняються судом у визначених цим Кодексом випадках з метою спонукання відповідних осіб до виконання встановлених в суді правил, добросовісного виконання процесуальних обов`язків, припинення зловживання правами та запобігання створенню протиправних перешкод у здійсненні судочинства. Заходи процесуального примусу застосовуються судом шляхом постановлення ухвали.

Правовідносини суду з кожним учасником процесу підпорядковані досягненню головної мети - ухваленню законного та обґрунтованого рішення, а також створенню особам, що беруть участь у справі, процесуальних умов для забезпечення захисту їх прав і так само прав та інтересів інших осіб.

Господарський процесуальний обов`язок сторони - це належна поведінка сторони в господарському судочинстві, що вимагається та забезпечується процесуальним законом, а також кореспондує суб`єктивному процесуальному праву суду.

Процесуальні права надані законом тим особам, які беруть участь у процесі для сприяння суду у розгляді справ з метою правильного вирішення спорів, і щоразу, коли сторона у справі вчиняє будь-яку процесуальну дію не з цією метою, а задля досягнення якихось сторонніх цілей (для введення суду в оману, для затягування судового розгляду, для створення перешкод опоненту тощо) вона виходить за межі дійсного змісту свого права, тобто зловживає ним.

Так, Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що це роль національних судів - організовувати судові провадження таким чином, щоб вони були без затримок та ефективними (SHULGA v. UKRAINE № 16652/04, § 28, ЄСПЛ, від 2 грудня 2010 року), і запобігання неналежній та такій, що затягує справу, поведінці сторін у цивільному процесі є завданням саме державних органів (MUSIYENKO v. UKRAINE № 26976/06, § 24, ЄСПЛ, від 20 січня 2011 року).

При цьому, застосування заходів процесуального примусу є правом, а не обов`язком суду. У даному випадку, суд не вбачається достатніх та вагомих підстав для застосування таких заходів до Товариства з обмеженою відповідальністю «КИЇВСЬКА ПЕРЕСУВНА МЕХАНІЗОВАНА КОЛОНА-2».

Представником позивача у судовому засіданні 07.06.2023 було надано усні пояснення по суті позовних вимог, згідно змісту яких позов підтримано в повному обсязі.

Представник відповідача у судове засідання 07.06.2023 не з`явився, проте, про дату, час місце розгляду справи був повідомлний належним чином, що підтверджується поштовим повідмоленням №980.

Згідно з ч. 6 ст. 242 Господарського процесуального кодексу України днем вручення судового рішення є: 1) день вручення судового рішення під розписку; 2) день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення на офіційну електронну адресу особи; 3) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про вручення судового рішення; 4) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; 5) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Наразі, з огляду на неявку вказаного учасника судового процесу суд зазначає таке.

Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті (ч.1 ст.202 Господарського процесуального кодексу України).

Зі змісту п.1 ч.3 ст.202 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справу за відсутності учасника справи, якого було належним чином повідомлено про судове засідання, та яким не було повідомлено про причини неявки.

Згідно ч.1 ст.3 Господарського процесуального кодексу України судочинство в господарських судах здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий розгляд його справи.

У рішенні 15-рп/2004 від 02.11.2004р. Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень ст.69 Кримінального кодексу України (справа про призначення судом більш м`якого покарання) визначено, що справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Зазвичай справедливість розглядають як властивість права, виражену, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню. У сфері реалізації права справедливість проявляється, зокрема, у рівності всіх перед законом і засобах, що обираються для їх досягнення.

Значення принципів справедливості та добросовісності поширюється не тільки на сферу виконання зобов`язань, а і на сферу користування правами, тобто, такі засади здійснення судочинства виступають своєрідною межею між припустимим використанням права (як формою правомірного поводження) та зловживанням правами (як формою недозволеного використання прав).

Одночасно, застосовуючи відповідно до ч.1 ст.11 Господарського процесуального кодексу України, ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справи ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п.35 рішення від 07.07.1989р. Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі «Смірнова проти України»).

Отже, за висновками суду, неявка відповідача не перешкоджає розгляду спору у судовому засіданні 07.06.2023.

Представником третьої особи у судовому засіданні 07.06.2023 проти задоволення позовних вимог було надано заперечення.

В судовому засіданні 07.06.2023 на підставі ст. 240 Господарського процесуального кодексу України підписано вступну та резолютивну частини рішення суду.

Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2018 року Приватне акціонерне товариство «КИЇВСЬКА ПЕРЕСУВНА МЕХАНІЗОВАНА КОЛОНА-2» (правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «КИЇВСЬКА ПЕРЕСУВНА МЕХАНІЗОВАНА КОЛОНА-2») звернулося до Шевченківського районного суду з позовом до ОСОБА_2 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Екобуд», ОСОБА_3 про визнання права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 11.09.2019 позов Приватного акціонерного товариства «КИЇВСЬКА ПЕРЕСУВНА МЕХАНІЗОВАНА КОЛОНА-2» задоволено; визнано за Приватним акціонерним товариством «КИЇВСЬКА ПЕРЕСУВНА МЕХАНІЗОВАНА КОЛОНА-2» право власності на нежитлові приміщення з № 1 по № 8 (групи приміщень № 62), (в літ. А), загальною площею 119,6 кв. м, які знаходяться у будинку АДРЕСА_1 ; витребувано у ОСОБА_3 на користь Приватного акціонерного товариства «КИЇВСЬКА ПЕРЕСУВНА МЕХАНІЗОВАНА КОЛОНА-2» нежитлові приміщення з № 1 по № 8 (групи приміщень № 62), (в літ. А), загальною площею 119,6 кв. м, які знаходяться у будинку АДРЕСА_1 ; розподілено судові витрати.

Постановою Київського апеляційного суду від 12.12.2019 рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 11.09.2019 у частині визнання права власності скасовано та ухвалено у цій частині нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовлено. Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 11 вересня 2019 року у частині витребування майна з чужого незаконного володіння скасовано та закрито провадження у справі у цій частині на підставі пункту 3 частини першої статті 255 Цивільного процесуального кодексу України.

Постановою Верховного Суду від 27.05.2020 касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «КИЇВСЬКА ПЕРЕСУВНА МЕХАНІЗОВАНА КОЛОНА-2», яке є правонаступником Приватного акціонерного товариства «КИЇВСЬКА ПЕРЕСУВНА МЕХАНІЗОВАНА КОЛОНА-2» задоволено частково. Постанову Київського апеляційного суду від 12.12.2019 скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постановою Київського апеляційного суду від 15.07.2020 рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 11.09.2019 скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким відмовлено у задоволенні позовних вимог Приватного акціонерного товариства «КИЇВСЬКА ПЕРЕСУВНА МЕХАНІЗОВАНА КОЛОНА-2». Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Як вбачається з матеріалів справи, 05.03.2021 між ОСОБА_3 (даруватель) та ОСОБА_1 (обдаровувана) було укладено договір дарування будівлі, за умовами п.1.1 якого даруватель передає нежилі приміщення з №1 по №8 групи приміщень №62 в літері А, загальною площею 119,6 кв. м, які знаходяться у будинку АДРЕСА_1 у власність обдаровуваної безоплатно.

Згідно п.1.2 договору дарування право власності на об`єкт відчуження переходить до обдаровуваної з моменту нотаріального посвідчення такого договору та державної реєстрації права власності.

Вказаний договір дарування було посвідчено 05.03.2021 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ченцовою Н.А.

Постановою Верховного Суду 08.12.2021 касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «КИЇВСЬКА ПЕРЕСУВНА МЕХАНІЗОВАНА КОЛОНА-2», яке є правонаступником Приватного акціонерного товариства «КИЇВСЬКА ПЕРЕСУВНА МЕХАНІЗОВАНА КОЛОНА-2», задоволено частково. Постанову Київського апеляційного суду від 15.07.2020 в частині відмови у задоволенні вимог щодо витребування майна з чужого незаконного володіння скасовано і в цій частині позовних вимог залишено в силі рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 11.09.2019. У іншій частині позовних вимог постанову Київського апеляційного суду від 15.07.2020 залишено без змін.

Як вказує позивач, Товариство з обмеженою відповідальністю «КИЇВСЬКА ПЕРЕСУВНА МЕХАНІЗОВАНА КОЛОНА-2» звернулось до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Каравай Надії Володимирівни з заявою про вчинення реєстраційної дії щодо реєстрації права власності на вищезазначені нежилі приміщення. До вказаної заяви товариством було додано: рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 11.09.2019 у справі №761/35475/18; постанову Верховного Суду від 08.12.2021 у справі № 761/35475/18; договір міни, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Грек А.В. 07.08.2009 за реєстровим № 2242.

На підставі наданих документів, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу прийняте рішення від 06.09.2022 №64707306 щодо державної реєстрації права власності на нежилі приміщення з № 1 по № 8 (групи приміщень № 62) (в літ. А), розташовані за адресою: м. Київ, Кудрявський узвіз, буд.3А за Товариством з обмеженою відповідальністю «КИЇВСЬКА ПЕРЕСУВНА МЕХАНІЗОВАНА КОЛОНА-2».

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 звернулась до Міністерства юстиції України зі скаргою від 14.10.2022, в якій просила, зокрема, провести перевірку правомірності прийнятого рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса Київского міського нотаріального округу Каравай Надії Володимирівни; скасувати рішення та запис про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 64707306 від 06.09.2022 12:21:07 про право власності за Товариством з обмеженою відповідальністю «КИЇВСЬКА ПЕРЕСУВНА МЕХАНІЗОВАНА КОЛОНА-2» на нежилі приміщення з №1 по №3 (групи приміщень №62) літ.А, прийняте державним реєстратором - приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Каравай Надією Володимирівною.

Наказом №5700/5 від 19.12.2022 Міністерства юстиції України скаргу ОСОБА_1 від 13.10.2022 задоволено. Скасовано рішення від 06.09.2022 № 64707306, прийняте приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Каравай Надією Володимирівною. Тимчасово блоковано доступ до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно приватному нотаріусу Київського міського нотаріального округу Каравай Надії Володимирівні строком на 3 (три) місяці.

Наразі, за твердженнями позивача, оспорюваний наказ прийнято з порушенням норм чинного законодавства, оскільки майнові права позивача на нежилі приміщення з №1 по №8 (групи приміщень №62) (в літ.А), розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , було визнано судовим рішенням, яке набрало законної сили, на підставі якого і було внесено запис про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 06.09.2022 №64707306. Позивачем наголошено, що станом на момент розгляду Міністерством юстиції України скарги ОСОБА_1 була наявна інформація про судове провадження №761/4325/22, предметом спору в якому було визнання недійсним договору дорування, на якій скаржник посилався в якості підстави набуття права власності на об`єкт нерухомого майна, тобто, за наявності вказаних обставин відповідачем повинно було бути ухвалено рішення про відмову в задоволенні скарги. Крім того, позивачем було наголошено на порушенні відповідачем порядку повідомлення Товариства з обмеженою відповідальністю «КИЇВСЬКА ПЕРЕСУВНА МЕХАНІЗОВАНА КОЛОНА-2» про розгляд скарги.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Згідно ч.1 ст.2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Частиною 2 ст.4 Господарського процесуального кодексу України визначено, що юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням

Статтею 20 Господарського кодексу України передбачено, що кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Відповідно до ст.15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, про захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

У рішенні №18-рп/2004 від 01.12.2004р. Конституційного суду України (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в ч.1 ста.4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», яке треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Конституційний суд України у вказаному рішенні зазначає, що види і зміст охоронюваних законом інтересів, що перебувають у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права» як правило не визначаються у статтях закону, а тому фактично є правоохоронюваними. Охоронюваний законом інтерес перебуває під захистом не тільки закону, а й об`єктивного права в цілому, що панує у суспільстві, зокрема, справедливості, оскільки інтерес у вузькому розумінні зумовлюється загальним змістом такого права та є його складовою.

Щодо порушеного права господарський суд зазначає, що таким слід розуміти такий стан суб`єктивного права, при якому воно зазнавало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок якого суб`єктивне право уповноваженої особи зазнало зменшення або ліквідації як такого. Порушення права пов`язане з позбавленням його носія можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Установивши наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і, відповідно, ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

Розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Таким чином, виходячи зі змісту ст.ст.15, 16 Цивільного кодексу України, ст.20 Господарського кодексу України застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного суб`єктивного права (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством - ефективність), і відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч.ч.1-3 ст.13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Аналогічна норма міститься у ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України.

Частиною 3 ст. 162 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що позовна заява повинна містити виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини; правові підстави позову.

За таких обставин, приймаючи до уваги положення Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, позивачем при зверненні до суду з позовом про визнання протиправним та скасування наказу Міністерства юстиції України про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень повинно бути доведено суду обставини порушення прав та законних інтересів позивача вказаним наказом, невідповідність вказаного наказу вимогам чинного на момент його видання законодавства, а також ефективність обраного способу захисту, а саме обставини того, що у разі задоволення позовних вимог порушені права та законні інтереси заявників буде відновлено.

Оцінюючи подані суду докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, господарський суд вважає, що позовні вимоги є не обґрунтованими, а позов не підлягає задоволенню виходячи з наступних підстав.

Закон України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" регулює відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, і спрямований на забезпечення визнання та захисту державою таких прав і у частині 1 статті 1 цього закону передбачено, що його дія поширюється на відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, розміщене на території України, та обтяжень таких прав.

Державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (пункт 1 частини 1 статті 2 зазначеного Закону).

Відповідно до пунктів 1, 2 частини 3 статті 10 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність обов`язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення у випадках, передбачених законом; відповідність повноважень особи, яка подає документи для державної реєстрації прав; відповідність відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що містяться у Державному реєстрі прав, відомостям, що містяться у поданих/отриманих документах; наявність обтяжень прав на нерухоме майно; наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення речового права, що підлягає державній реєстрації. Перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення.

Статтею 18 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (у редакції, чинній на час проведення 06.09.2022 оскаржуваних реєстраційних дій) встановлено, що державна реєстрація прав проводиться в такому порядку: 1) прийняття/отримання документів для державної реєстрації прав, формування та реєстрація заяви в базі даних заяв; 2) виготовлення електронних копій документів, поданих для державної реєстрації прав, шляхом сканування (у разі подання документів у паперовій формі) та їх розміщення у Державному реєстрі прав; 3) встановлення черговості розгляду заяв, зареєстрованих у базі даних заяв; 4) перевірка документів та/або відомостей Державного реєстру прав, відомостей реєстрів (кадастрів), автоматизованих інформаційних систем на наявність підстав для зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови у проведенні державної реєстрації прав та прийняття відповідних рішень; 5) прийняття рішення про державну реєстрацію прав (у разі відсутності підстав для зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови у проведенні державної реєстрації прав); 6) відкриття розділу в Державному реєстрі прав та/або внесення до відкритого розділу або спеціального розділу Державного реєстру прав відповідних відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів цих прав; 7) формування витягу з Державного реєстру прав про проведену державну реєстрацію прав для подальшого використання заявником; 8) видача/отримання документів за результатом розгляду заяви.

За змістом частини 2 статті 18 цього Закону перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Державні реєстратори зобов`язані надавати до відома заявників інформацію про перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав.

Державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим/отриманим документам (частина 8 статті 18 зазначеного Закону).

За приписами ст.24 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" підставами для відмови в державній реєстрації прав є: 1) заявлене речове право, обтяження не підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону; 2) заява про державну реєстрацію прав подана неналежною особою; 3) подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом; 4) подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження; 5) наявні суперечності між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями; 6) наявні зареєстровані обтяження речових прав на нерухоме майно; 7) заяву про державну реєстрацію обтяжень щодо попереднього правонабувача подано після державної реєстрації права власності на таке майно за новим правонабувачем; 8) після завершення строку, встановленого частиною третьою статті 23 цього Закону, не усунені обставини, що були підставою для прийняття рішення про зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав; 9) документи подано до неналежного суб`єкта державної реєстрації прав, нотаріуса; 10) заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень в електронній формі подано особою, яка згідно із законодавством не має повноважень подавати заяви в електронній формі; 11) заявником подано ті самі документи, на підставі яких заявлене речове право, обтяження вже зареєстровано у Державному реєстрі прав; 12) заявник звернувся із заявою про державну реєстрацію права власності щодо майна, що відповідно до поданих для такої реєстрації документів відчужено особою, яка на момент проведення такої реєстрації внесена до Єдиного реєстру боржників, у тому числі за виконавчими провадженнями про стягнення аліментів за наявності заборгованості з відповідних платежів понад три місяці; 13) відсутність згоди заставодержателя (іпотекодержателя) на дострокове припинення дії договору емфітевзису, суперфіцію щодо державної реєстрації припинення таких прав, що перебувають у заставі (іпотеці). За наявності підстав для відмови в державній реєстрації прав державний реєстратор приймає рішення про відмову в державній реєстрації прав.

Частинами 1, 2, 6, 7, 10 ст.37 вказаного вище нормативно-правового акту унормовано, що рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єкта державної реєстрації прав можуть бути оскаржені до Міністерства юстиції України, його територіальних органів або до суду. Рішення, дії або бездіяльність територіальних органів Міністерства юстиції України можуть бути оскаржені до Міністерства юстиції України або до суду. Рішення, дії або бездіяльність Міністерства юстиції України можуть бути оскаржені до суду. Міністерство юстиції України розглядає, в тому числі, скарги на рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав. Під час розгляду скарги на рішення, дії або бездіяльність територіальних органів Міністерства юстиції України здійснюється також перевірка відповідності законодавству у сфері державної реєстрації прав рішень, дій або бездіяльності державного реєстратора, суб`єкта державної реєстрації прав, що оскаржувалися до відповідного територіального органу. За результатами розгляду скарги на рішення, дії або бездіяльність у сфері державної реєстрації прав Міністерство юстиції України, його територіальні органи приймають одне з таких мотивованих рішень, яке не пізніше наступного робочого дня з дня його прийняття розміщується на офіційному веб-сайті Міністерства юстиції України чи відповідного територіального органу: про задоволення скарги (якщо оскаржувані рішення, дії або бездіяльність не відповідають законодавству у сфері державної реєстрації прав); про відмову в задоволенні скарги (якщо оскаржувані рішення, дії або бездіяльність відповідають законодавству у сфері державної реєстрації прав); про залишення скарги без розгляду по суті. У разі задоволення скарги на рішення, дії або бездіяльність у сфері державної реєстрації прав або підтвердження факту використання ідентифікаторів доступу державного реєстратора до Державного реєстру прав іншими особами Міністерство юстиції України, його територіальні органи приймають рішення про: 1) скасування рішення державного реєстратора, скасування рішення територіального органу Міністерства юстиції України; 2) виправлення технічної помилки, допущеної державним реєстратором, або про зобов`язання державного реєстратора виправити допущену ним технічну помилку; 3) зобов`язання державного реєстратора, суб`єкта державної реєстрації прав усунути допущені ними порушення з визначенням строків виконання такого зобов`язання; 4) тимчасове блокування або про анулювання доступу державного реєстратора до Державного реєстру прав. Порядок розгляду скарг на рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єктів державної реєстрації прав, територіальних органів Міністерства юстиції України визначається Кабінетом Міністрів України.

Згідно п.5 Порядку розгляду скарг на рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єктів державної реєстрації, територіальних органів Міністерства юстиції, який затверджено постановою Кабінету Міністрів України №1128 від 25.12.2015, Мін`юст чи відповідний територіальний орган розглядає скаргу у сфері державної реєстрації не пізніше наступного робочого дня з дня її реєстрації на предмет пересилання її за належністю відповідному територіальному органу чи Мін`юсту, а також встановлення підстав для відмови в її задоволенні, а саме: оформлення скарги без дотримання вимог, визначених законом; наявність інформації про судове рішення про відмову позивача від позову з такого самого предмета спору, про визнання відповідачем позову або затвердження мирової угоди сторін; наявність інформації про судове провадження у зв`язку із спором між тими самими сторонами, з такого самого предмета і тієї самої підстави; наявність рішення Мін`юсту чи його територіального органу з такого самого питання; здійснення Мін`юстом чи його територіальним органом розгляду скарги з такого самого питання від того самого скаржника; подання скарги особою, яка не має на це повноважень; закінчення встановленого законом строку подачі скарги; розгляд питань, порушених у скарзі, не належить до компетенції Мін`юсту чи його територіального органу.

Пунктом 9 Порядку розгляду скарг на рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єктів державної реєстрації, територіальних органів Міністерства юстиції, який затверджено постановою Кабінету Міністрів України №1128 від 25.12.2015, визначено, що під час розгляду скарги у сфері державної реєстрації Мін`юст чи відповідний територіальний орган встановлює наявність обставин, якими обґрунтовано скаргу, та інших обставин, які мають значення для її об`єктивного розгляду, зокрема шляхом перевірки відомостей, що містяться в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно чи Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань (далі - реєстри), у разі необхідності витребовує документи (інформацію) і вирішує: 1) чи мало місце рішення, дія або бездіяльність державного реєстратора, суб`єкта державної реєстрації, територіального органу Мін`юсту; 2) чи було оскаржуване рішення, дія або бездіяльність державного реєстратора, суб`єкта державної реєстрації, територіального органу Мін`юсту прийнято, вчинено на законних підставах; 3) чи належить задовольнити скаргу у сфері державної реєстрації або відмовити в її задоволенні; 4) чи можливо поновити порушені права або законні інтереси скаржника іншим способом, ніж визначено ним у скарзі у сфері державної реєстрації; 5) які рішення підлягають скасуванню або які дії, що випливають з факту скасування рішення або з факту визнання оскаржуваних дій або бездіяльності протиправними, підлягають вчиненню.

У п.14 Порядку вказано, що 14. за результатами розгляду скарги у сфері державної реєстрації, у тому числі колегіально, Мін`юст чи відповідний територіальний орган приймає рішення про задоволення скарги у сфері державної реєстрації або про відмову в її задоволенні з підстав, передбачених законом. Рішення про задоволення скарги у сфері державної реєстрації або про відмову в її задоволенні, висновок колегії (у разі розгляду скарг у сфері державної реєстрації колегіально) або їх засвідчені копії розміщуються на офіційному веб-сайті Мін`юсту чи відповідного територіального органу не пізніше ніж протягом наступного робочого дня після прийняття рішення Мін`юстом чи відповідним територіальним органом.

Як було встановлено вище, у вересні 2018 року Приватне акціонерне товариство «КИЇВСЬКА ПЕРЕСУВНА МЕХАНІЗОВАНА КОЛОНА-2» (правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «КИЇВСЬКА ПЕРЕСУВНА МЕХАНІЗОВАНА КОЛОНА-2») звернулося до Шевченківського районного суду з позовом до ОСОБА_2 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Екобуд», ОСОБА_3 про визнання права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 11.09.2019 позов Приватного акціонерного товариства «КИЇВСЬКА ПЕРЕСУВНА МЕХАНІЗОВАНА КОЛОНА-2» задоволено; визнано за Приватним акціонерним товариством «КИЇВСЬКА ПЕРЕСУВНА МЕХАНІЗОВАНА КОЛОНА-2» право власності на нежитлові приміщення з № 1 по № 8 (групи приміщень № 62), (в літ. А), загальною площею 119,6 кв. м, які знаходяться у будинку АДРЕСА_1 ; витребувано у ОСОБА_3 на користь Приватного акціонерного товариства «КИЇВСЬКА ПЕРЕСУВНА МЕХАНІЗОВАНА КОЛОНА-2» нежитлові приміщення з № 1 по № 8 (групи приміщень № 62), (в літ. А), загальною площею 119,6 кв. м, які знаходяться у будинку АДРЕСА_1 ; розподілено судові витрати.

Постановою Київського апеляційного суду від 12.12.2019 рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 11.09.2019 у частині визнання права власності скасовано та ухвалено у цій частині нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовлено. Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 11 вересня 2019 року у частині витребування майна з чужого незаконного володіння скасовано та закрито провадження у справі у цій частині на підставі пункту 3 частини першої статті 255 Цивільного процесуального кодексу України.

Постановою Верховного Суду від 27.05.2020 касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «КИЇВСЬКА ПЕРЕСУВНА МЕХАНІЗОВАНА КОЛОНА-2», яке є правонаступником Приватного акціонерного товариства «КИЇВСЬКА ПЕРЕСУВНА МЕХАНІЗОВАНА КОЛОНА-2» задоволено частково. Постанову Київського апеляційного суду від 12.12.2019 скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постановою Київського апеляційного суду від 15.07.2020 рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 11.09.2019 скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким відмовлено у задоволенні позовних вимог Приватного акціонерного товариства «КИЇВСЬКА ПЕРЕСУВНА МЕХАНІЗОВАНА КОЛОНА-2». Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Як вбачається з матеріалів справи, 05.03.2021 між ОСОБА_3 (даруватель) та ОСОБА_1 (обдаровувана) було укладено договір дарування будівлі, за умовами п.1.1 якого даруватель передає нежилі приміщення з №1 по №8 групи приміщень №62 в літері А, загальною площею 119,6 кв. м, які знаходяться у будинку АДРЕСА_1 у власність обдаровуваної безоплатно.

Постановою Верховного Суду 08.12.2021 касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «КИЇВСЬКА ПЕРЕСУВНА МЕХАНІЗОВАНА КОЛОНА-2», яке є правонаступником Приватного акціонерного товариства «КИЇВСЬКА ПЕРЕСУВНА МЕХАНІЗОВАНА КОЛОНА-2», задоволено частково. Постанову Київського апеляційного суду від 15.07.2020 в частині відмови у задоволенні вимог щодо витребування майна з чужого незаконного володіння скасовано і в цій частині позовних вимог залишено в силі рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 11.09.2019. У іншій частині позовних вимог постанову Київського апеляційного суду від 15.07.2020 залишено без змін.

Товариство з обмеженою відповідальністю «КИЇВСЬКА ПЕРЕСУВНА МЕХАНІЗОВАНА КОЛОНА-2» звернулось до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Каравай Надії Володимирівни з заявою про вчинення реєстраційної дії щодо реєстрації права власності на вищезазначені нежилі приміщення. До вказаної заяви товариством було додано: рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 11.09.2019 у справі №761/35475/18; постанову Верховного Суду від 08.12.2021 у справі № 761/35475/18; договір міни, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Грек А.В. 07.08.2009 за реєстровим № 2242.

На підставі наданих документів, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу прийняте рішення від 06.09.2022 №64707306 щодо державної реєстрації права власності на нежилі приміщення з № 1 по № 8 (групи приміщень № 62) (в літ. А), розташовані за адресою: АДРЕСА_1 за Товариством з обмеженою відповідальністю «КИЇВСЬКА ПЕРЕСУВНА МЕХАНІЗОВАНА КОЛОНА-2».

Одночасно, згідно змісту витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іпотеки, 11.03.2021 до реєстру було внесено запис №409333535 про обтяження іпотекою нежилих приміщень з № 1 по № 8 (групи приміщень № 62) (в літ. А), розташовані за адресою: АДРЕСА_1 . Іпотекодавцем визначено ОСОБА_1 , а іпотедкодерждателем - Товариство з обмеженою відповідальністю "ВАША АПТЕКА".

Тобто, суд вважає обґрунтованим висновки відповідача стосовно наявності станом на момент прийняття державним реєстратором рішення від 06.09.2022 №64707306 щодо державної реєстрації права власності на нежилі приміщення з № 1 по № 8 (групи приміщень № 62) (в літ. А), розташовані за адресою: АДРЕСА_1 за Товариством з обмеженою відповідальністю «КИЇВСЬКА ПЕРЕСУВНА МЕХАНІЗОВАНА КОЛОНА-2» запису про державну реєстрацію нерухомого майна за іншою особою - ОСОБА_1 .

Означені обставини, у відповідності до приписів п.5 ч.1, ч.2 ст.24 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" є підставою для відмови в державній реєстрації прав. За наявності підстав для відмови в державній реєстрації прав державний реєстратор приймає рішення про відмову в державній реєстрації прав.

Щодо посилань позивача в якості підстави на позову на те, що Міністерства юстиції України була наявна інформація про судове провадження №761/4325/22 у зв`язку зі спором між тими ж сторонами, з такого предмета і тієї самої підстави, що і у межах розглядуваної скарги, суд зазначає таке.

Дійсно, станом на момент розгляду скарги, у провадженні Шевченківстього районного суду міста Києва перебувала справа №761/4325/22 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «КИЇВСЬКА ПЕРЕСУВНА МЕХАНІЗОВАНА КОЛОНА-2» до ОСОБА_1 , Товариство з обмеженою відповідальністю "ВАША АПТЕКА" про визнання недійсними договору дарування, укладеного 05.03.2021 між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 ; договору іпотеки, укладеного 11.03.2021 між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «КИЇВСЬКА ПЕРЕСУВНА МЕХАНІЗОВАНА КОЛОНА-2»; скасування рішення про право власності ОСОБА_1 та про реєстрацію іпотеки.

Проте, наявність вказаного судового провадження ніяким чином не є спором між тими ж сторонами, з такого предмета і тієї самої підстави, що і у межах розглянутої Міністерством юстиції України скарги.

Одночасно, посилання позивача в якості підстави позовних вимог на те, що останнього не було належним чином повідомлено про розгляд відповідачем скарги третьої особи, суд також вважає необґрунтованими та такими, що не спростовують обґрунтованості та правомірності ухваленого Міністерством юстиції України наказу №5700/5 від 19.12.2022. При цьому, судом враховано таке.

Пунктом 10 Порядку розгляду скарг на рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єктів державної реєстрації, територіальних органів Міністерства юстиції, який затверджено постановою Кабінету Міністрів України №1128 від 25.12.2015, визначено

Для забезпечення можливості участі у колегіальному розгляді скарги у сфері державної реєстрації скаржника, державного реєстратора, суб`єкта державної реєстрації, територіального органу Мін`юсту, рішення, дія або бездіяльність яких оскаржується, а також інших заінтересованих осіб, зазначених у скарзі у сфері державної реєстрації або встановлених відповідно до відомостей реєстрів (далі - заінтересовані особи), або надання зазначеними особами письмових пояснень по суті скарги Мін`юст чи відповідний територіальний орган не пізніше ніж за два дні, а під час воєнного стану - за 15 днів до дня засідання колегії забезпечує оприлюднення на своєму офіційному веб-сайті інформації про дату, час і місце такого засідання, а під час воєнного стану - про дату засідання, та додатково повідомляє зазначену інформацію заінтересованим особам засобами електронної пошти (якщо адресу електронної пошти зазначено у скарзі у сфері державної реєстрації, доданих до неї документах, повідомлено заінтересованою особою або встановлено з інших офіційних джерел).

Інформація про дату, час і місце засідання колегії, що проводиться після відкладення розгляду скарги або для повторного розгляду скарги у визначених законодавством випадках, не оприлюднюється, якщо колегією не прийнято рішення про інше.

Відсутність заінтересованих осіб під час розгляду скарги у сфері державної реєстрації колегіально не є перешкодою для її розгляду.

Розгляд скарг у сфері державної реєстрації колегіально під час карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України відповідно до Закону України "Про захист населення від інфекційних хвороб", проводиться з урахуванням обмежень, встановлених відповідним рішенням Кабінету Міністрів України.

Розгляд скарг у сфері державної реєстрації під час дії воєнного стану проводиться без участі заінтересованих осіб.

24.02.2022 року в зв`язку із військовою агресією російської федерації проти України, Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" № 64/2022 від 24.02.2022, затвердженого Законом України № 2102-IX від 24.02.2022, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" в Україні введено воєнний стан із 05 год. 30 хв. 24.02.2022 строком на 30 діб.

Указами Президента України "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні" № 133/2022 від 14.03.2022, № 259/2022 від 18.04.2022, № 341/2022 від 17.05.2022, № 573/2022 від 12.08.2022, № 757/2022 від 07.11.2022 та № 58/2023 від 06.02.2023, затвердженими Верховною Радою України, продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 год. 30 хв. 21.11.2022 року строком на 90 діб (тобто до 20.05.2023 року).

Тобто, з наведеного полягає, що скарга ОСОБА_1 розглядалась відповідачем під час дії воєнного стану.

З представлених суду матеріалів вбачається, що відповідачем вчинялись дії з метою повідомлення Товариства з обмеженою відповідальністю «КИЇВСЬКА ПЕРЕСУВНА МЕХАНІЗОВАНА КОЛОНА-2» про розгляд скарги, зокрема, шляхом складення телефонограм та складено акти про неможливість здійснення виклику телефонограмою, в який вказано про відсутність відповіді за вказаним номером засобу телефонного зв`язку 20.10.2022, 03,11.2022, 04.11.2022.

Одночасно, з наявних в матеріалах справи документів також вбачається, що Товариство з обмеженою відповідальністю «КИЇВСЬКА ПЕРЕСУВНА МЕХАНІЗОВАНА КОЛОНА-2» було обізнано про розгляд скарги, оскільки 04.11.2022 звернулось до Міністерства юстиції України з клопотанням №056 від 03.11.2022 про надсилання матеріалів скарги в електронній формі.

Вказане клопотання було задоволено відповідачем та направлено на електронну адресу Товариства з обмеженою відповідальністю «КИЇВСЬКА ПЕРЕСУВНА МЕХАНІЗОВАНА КОЛОНА-2» матеріали скарги ОСОБА_1 .

До того ж, судом враховано, що 07.11.2022 Товариством з обмеженою відповідальністю «КИЇВСЬКА ПЕРЕСУВНА МЕХАНІЗОВАНА КОЛОНА-2» було подано письмові пояснення №059 від 07.11.2019 на скаргу, що в повному обсязі узгоджується із п.12 Порядку розгляду скарг на рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єктів державної реєстрації, територіальних органів Міністерства юстиції, який затверджено постановою Кабінету Міністрів України №1128 від 25.12.2015.

Одночасно, суд також не приймає до уваги посилання позивача на рішення Конституційного Суду України від 16.11.2022 №9-р(ІІ)/2022 у справі за конституційною скаргою Приватного акціонерного товариства „Одестеплокомуненерго" щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремого припису статті 37 Закону України „Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (щодо непорушності права власності), оскільки згідно п.2 резолютивної частини означеного рішення окремий припис пункту 1 частини сьомої статті 37 Закону України „Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" від 1 липня 2004 року № 1952-IV в редакції Закону України „Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення механізму протидії рейдерству" від 12 травня 2022 року № 2255-IX, визнаний неконституційним, втрачає чинність через шість місяців з дня ухвалення цього Рішення. У п.3 резолютивної частини вказаного рішення Конституційним Судом України постановлено Верховній Раді України протягом шести місяців з дня ухвалення цього Рішення привести нормативне регулювання, установлене пунктом 1 частини сьомої статті 37 Закону України „Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" від 1 липня 2004 року № 1952-IV в редакції Закону України „Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення механізму протидії рейдерству" від 12 травня 2022 року № 2255-IX, у відповідність із Конституцією України та цим Рішенням.

Приписами ст.152 Конституції України передбачено, що Конституційний Суд України може самостійно визначати строк втрати чинності актом (його окремими положеннями).

Відповідно до частини першої статті 97 Закону України «Про Конституційний Суд України» Конституційний Суд у рішенні (висновку) може встановити порядок і строки їх виконання, а також зобов`язати відповідні державні органи забезпечити контроль за виконанням рішення, додержанням висновку.

Приймаючи до уваги, що пунктом 2 резолютивної частини вказаного рішення Конституційного Суду України визначено, що положення підпункту 16.11.2022 року №9-р(ІІ)/2022 визначено, що окремий припис пункту 1 частини сьомої статті 37 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 1 липня 2004 року № 1952-IV в редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення механізму протидії рейдерству» від 12 травня 2022 року № 2255-ІХ, визнаний неконституційним, втрачає чинність через шість місяців з дня ухвалення цього Рішення, то дія цього підпункту втратить чинність 16.05.2023.

Отже, станом на момент ухвалення Міністерством юстиції України наказу №5700/5 від 19.12.2022 норма пункту 1 частини сьомої статті 37 Закону України „Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" була чинною, а отже, відповідач діяв вмежах приписів вказаного нормативно-правового акту.

Тобто, за висновками суду, позивачем не було доведено суду обставин невідповідності оспорюваного наказу відповідача вимогам чинного законодавства.

За таких обставин, виходячи з наведеного вище у сукупності, суд дійшов висновку щодо відмови в задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «КИЇВСЬКА ПЕРЕСУВНА МЕХАНІЗОВАНА КОЛОНА-2» до Міністерства юстиції України про визнання протиправним та скасування наказу №5700/5 від 19.12.2022, зобов`язавши відповідача поновити порушені права та законні інтереси Товариства з обмеженою відповідальністю «КИЇВСЬКА ПЕРЕСУВНА МЕХАНІЗОВАНА КОЛОНА-2» шляхом відновлення записів в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 06.09.2022 №64707306.

Надаючи оцінку іншим доводам учасників судового процесу судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч.5 ст.236 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до п.5 ч.4 ст.238 Господарського процесуального кодексу України у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 Європейського суду з прав людини у справі «Руїс Торіха проти Іспанії»). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» (SERYAVINOTHERS v.) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того,

вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від

27 вересня 2001 року).

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах від 13.03.2018, від 24.04.2019, від 05.03.2020 Верховного Суду по справах №910/13407/17, №915/370/16 та №916/3545/15.

З огляду на вищевикладене, всі інші заяви, клопотання, доводи та міркування учасників судового процесу, залишені судом без задоволення та не прийняті до уваги як необґрунтовані, безпідставні та такі, що не спростовують висновків суду щодо відмови в задоволенні позовних вимог.

Керуючись приписами ст.129 Господарського процесуального кодексу України, судовий збір залишається за позивачем.

Керуючись ст.ст. 74, 76-80, 129, 236 - 240 Господарського процесуального кодексу України,

ВИРІШИВ:

Відмовити в задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «КИЇВСЬКА ПЕРЕСУВНА МЕХАНІЗОВАНА КОЛОНА-2» до Міністерства юстиції України про визнання протиправним та скасування наказу №5700/5 від 19.12.2022, зобов`язавши відповідача поновити порушені права та законні інтереси Товариства з обмеженою відповідальністю «КИЇВСЬКА ПЕРЕСУВНА МЕХАНІЗОВАНА КОЛОНА-2» шляхом відновлення записів в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 06.09.2022 №64707306.

У судовому засіданні проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено та підписано 08.06.2023.

Суддя В.В. Князьков