РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

06.06.2023Справа № 910/2310/23
За позовом Комунального підприємства «Шляхово-експлуатаційне управління по ремонту та утриманню автомобільних шляхів та споруд на них Дарницького району» м. Києва

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Гріненерго-Карт Україна»

про стягнення 59 055, 03 грн,

Суддя Карабань Я.А.

Без виклику представників сторін (судове засідання не проводилось).

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Комунальне підприємство «Шляхово-експлуатаційне управління по ремонту та утриманню автомобільних шляхів та споруд на них Дарницького району» м. Києва (надалі - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Гріненерго-Карт Україна» (надалі - відповідач) про стягнення 38 224, 20 грн основного боргу.

Позовні вимоги, з посиланням на ст. 509, 525, 549, 610, 611, 612, 625, 629, 670 Цивільного кодексу України, ст. 174, 193, 230-232 Господарського кодексу України, обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем своїх обов`язків за договором №112 на закупівлю від 23.03.2021, в частині повної та своєчасної поставки товару.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.02.2023 позовну заяву Комунального підприємства «Шляхово-експлуатаційне управління по ремонту та утриманню автомобільних шляхів та споруд на них Дарницького району» м. Києва залишено без руху, встановлено останньому строк для усунення недоліків позовної заяви протягом п`яти днів з дня вручення даної ухвали.

06.03.2023 від представника позивача надійшла заява про усунення недоліків.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 13.03.2023 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження в справі №910/2310/23 та її розгляд постановлено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (без проведення судового засідання).

21.03.2023 від позивача надійшла заяву про збільшення розміру позовних вимог, у якій останній просить стягнути з відповідача 59 055, 03 грн, з яких: 38 224, 20 грн основний борг, 823, 00 грн 3 % річних, 13 718, 81 грн пені, 3 613, 33 грн інфляційні втрати та 2 675, 69 грн штраф.

Так, відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 46 Господарського процесуального кодексу України позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог - до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.

Дослідивши надану позивачем заяву про збільшення розміру позовних вимог, суд визнає її такою, що подана з дотриманням приписів чинного процесуального законодавства, зокрема положень ч. 5. ст. 46, ст. 170 Господарського процесуального кодексу України, тому приймає до розгляду заяву позивача та визначає ціну позову з її урахуванням.

Відповідач у строк, встановлений ч. 1 ст. 251 Господарського процесуального кодексу України, не подав до суду відзиву на позов, тобто не скористався наданими йому процесуальними правами, передбаченим ст. 178 Господарського процесуального кодексу України.

Про розгляд даної справи відповідач був повідомлений ухвалою суду від 13.03.2023, яка отримана останнім 28.04.2023, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення № 911.

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що відповідач був належним чином повідомлений про розгляд справи.

За відсутності відзиву від відповідача суд вирішує справу за наявними матеріалами на підставі ч. 9 ст. 165 Господарського процесуального кодексу України.

Беручи до уваги вище наведене та відсутність будь-яких клопотань сторін, у яких останні заперечували проти розгляду даної справи по суті, а також зважаючи на наявність в матеріалах справи всіх документів та доказів, необхідних для повного, всебічного та об`єктивного її розгляду і вирішення цього спору, суд дійшов висновку про можливість вирішення по суті наведеної справи, призначеної до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення/виклику представників сторін (без проведення судового засідання) за наявними в ній матеріалами.

Відповідно до ч. 4 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України в разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

23.03.2021 між позивачем (далі - замовник) та відповідачем (далі - постачальник) укладено договір № 112 (далі - договір), відповідно до п. 1.1. якого постачальник зобов`язується у 2021 році, на підставі заявок (додаток №2) поставити замовнику товар нафта і дистиляти за кодом CVP за ДК 021:2015 - 09130000-9 (бензин А-92, бензин А-95) (далі - товар).

Згідно із п. 1.2. договору найменування (номенклатура, асортимент), кількість, ціна за одиницю зазначені в специфікації (додаток №1), що є невід`ємною частиною даного договору.

Пунктами 3.1., 3.2. договору погоджено, що ціна договору складає 2 321 700, 00 грн. Сума договору може бути зменшена за взаємною згодою сторін.

Розрахунки проводяться шляхом перерахування коштів замовником на поточний рахунок постачальника. Оплата проводиться по рахунку-фактурі, видатковим накладним з відстрочкою платежу до 30 банківських днів з дня отримання товару. При цьому оплата постачальнику за товар, у разі здійснення оплати з бюджетного рахунку замовника, проводиться замовником у відповідності із розподілом обсягів коштів бюджетного фінансування. Коригування суми договору та розподілу бюджетних коштів замовника здійснюється додатковими угодами залежно від фінансування, які оформлюються належним чином та підписуються кожною стороною і є невід`ємними частинами договору (п. 4.1. договору).

Також пунктом 4.2. договору сторони погодили, що в разі затримки бюджетного фінансування розрахунок за поставлений товар буде здійснюватись протягом трьох банківських днів з дати отримання замовником бюджетного фінансування закупівлі на свій реєстраційний рахунок .

У пункті 5.1. договору сторони погодили, що строк поставки товару - протягом 2021 року.

Відповідно до п. 5.2. договору поставка товару здійснюється виконавцем протягом 2 календарних днів, з дня надання заявки (додаток № 2) замовником. За порушення терміну поставки товару за цим договором, постачальник несе відповідальність згідно п. 7.2. договору.

Місце поставки товару - за адресою замовника: м. Київ, вул. Кам`янська, 130 та/або АЗС постачальника (додаток 3).

Згідно із п. 6.3.1. договору постачальник зобов`язаний забезпечити поставку товару в строки, встановлені цим договором, а у разі неможливості виконання поставки товару, повідомити про це замовника за 5 днів. У разі закінчення терміну дії невикористаних талонів постачальник повинен забезпечити продовження дії талонів не менше ніж на 3 місяці.

Пунктом 7.2. договору погоджено, що в разі невиконання або несвоєчасного виконання зобов`язань при поставці товару постачальник сплачує замовнику штрафні санкції в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла на період, за який нараховується пеня, від суми несвоєчасно поставленого товару, за кожен день прострочення поставки товару.

У пункті 7.3. договору сторони погодили, що постачальник сплачує покупцю пеню в розмірі 0,1 % вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад 30 днів додатково стягується штраф у розмірі 7 % вказаної вартості.

Цей договір набирає чинності з моменту підписання і діє до 31.12.2021, а у частині фінансових зобов`язань та поставки товару до повного їх виконання (п. 10.1. договору).

Згідно із специфікацією, яка є додатком № 1 до договору постачальник повинен поставити замовнику: бензин А-92 у кількості 60 000 л, ціна за одиницю товару - 22, 20 грн без ПДВ; бензин А-92 у кількості 20 000 л, ціна за одиницю товару - 23, 95 грн без ПДВ; бензин А-92 у кількості 5 000 л, ціна за одиницю товару - 24, 75 грн без ПДВ; загальною вартістю 1 934 750, 00 грн та 386 950, 00 грн ПДВ, що в загальній сумі складає 2 321 700, 00 грн.

Також сторонами погоджено адресний перелік АЗС, розташованих на території Дарницького району міста Києва, який є додатком № 3 до договору.

30.12.2021 сторонами укладено додаткову угоду № 5 до договору, відповідно до п. 1.1. якої прийшли до згоди продовжити строк дії договору для проведення процедури закупівлі на початок наступного року в обсязі, що не перевищує 20 відсотків суми, визначеної в початковому договорі про закупівлю, укладеному в попередньому році, якщо видатки на досягнення цієї цілі затверджено в установленому прядку.

Відповідно до п. 3. додаткової угоди № 5 від 30.12.2021 до договору вартість додаткової угоди складає 464 315, 52 грн з ПДВ.

Додаткова угода набирає чинності з моменту її підписання та діє до 31.05.2022 (п. 5. додаткової угоди № 5 від 30.12.2021 до договору).

Також п. 4. додаткової угоди № 5 від 30.12.2021 до договору затвердили специфікацію до додаткової угоди (бензин А-92 у кількості 16 678 л, ціна за одиницю товару - 23, 20 грн без ПДВ) на загальну суму 464 315, 52 грн з ПДВ.

Позивач на виконання умов договору надав заявки № 1 від 25.03.2021 за вих. № 754 на відвантаження бензину А-92 в талонах у кількості 10 000 л та № 6 від 15.09.2021 за вих. 2196 на відвантаження бензину А-92 наливом у кількості 10 409 л і бензину А-92 в талонах у кількості 10 000 л.

На поставку бензину А-95 в талонах у загальній кількості 20 000 л вартість по 28,74 грн з ПДВ за літр, сторонами підписано накладні № Т-11729 від 25.03.2021 на суму 287 400, 00 грн з ПДВ та № Т-13366 від 15.09.2021 на суму 287 400, 00 з ПДВ, що в загальному розмірі складає 574 800, 00 грн, вказані накладні підписані та скріплені печатками з обох сторін без зауважень та заперечень.

Позивачем оплачено відповідачу 574 800, 00 грн, що підтверджується наступними платіжними інструкціями: № 118 від 20.04.2021 на суму 156 000, 00 грн, № 119 від 06.05.2021 на суму 131 400, 00 грн та платіжними дорученнями: № 433 від 20.09.2021 на суму 137 203, 92 грн, № 459 від 28.09.2021 на суму 150 196, 08 грн.

10.05.2022 відповідач звернувся до позивача з листом за вих. № 55 у якому зазначив, що в зв`язку з веденням воєнного стану в Україні існує дефіцит пального, всі залишки палива з АЗС було передано на потреби Збройних сил України та відвантаження пального всім клієнтам відповідача зупинено.

Додатковою угодою № 8 від 31.05.2022 до договору сторони дійшли згоди щодо розірвання договору.

13.10.2022 позивачем направлено відповідачу вимогу, в якій позивач зазначає, що оплатив та отримав від відповідача талони на 20 000 л бензину А-92, однак фактично отримав за такими талонами бензину А-92 в загальній кількості 18 670 л та, в зв`язку з неможливістю реалізувати відповідачем решту талонів, невикористаними залишились 117 талонів на 1 330 л (16 талонів по 20 л та 101 талон по 10 л). Позивач просив протягом 5 робочих з моменту отримання вимоги забезпечити реалізацію невикористаних талонів. Відповідач отримав вказану вимогу 18.10.2022, що підтверджується рекомендованим повідомлення про вручення поштового відправлення № 088.

Також 27.12.2022 позивач на адресу відповідача направив вимогу за № 1635, у якій зазначив, що станом на 22.12.2022 вартість оплаченого та непоставленого товару за договором, а саме 1 330 л бензину А-92 складає 31 853, 50 грн без ПДВ та просив забезпечити реалізацію вказаного товару або повернути сплачені кошти за товар. Відповідач отримав вказану вимогу 03.01.2023, що підтверджується рекомендованим повідомлення про вручення поштового відправлення № 886.

Відповіді на вказані вище вимоги матеріали справи не містять.

Позивач стверджує, що відповідач не передав оплачений товар і не повернув грошові кошти сплачені за нього, в результаті чого на момент звернення до суду у відповідача існує заборгованість з повернення суми попередньої оплати в розмірі 38 224, 20 грн з ПДВ (117 талонів на 1 330 л бензину А-92 х 28, 74 грн).

Предметом спору є вимоги позивача про стягнення з відповідача 38 224, 20 грн основного боргу, 823, 00 грн 3 % річних, 13 718, 81 грн пені, 3 613, 33 грн інфляційних втрат та 2 675, 69 грн штрафу.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У відповідності до положень статей 6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Укладений між сторонами договір за своєю правовою природою є договором поставки.

Частиною 1 статті 173 Господарського кодексу України визначено, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Відповідно до ч. 2 ст. 712 Цивільного кодексу України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно із ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 693 Цивільного кодексу України якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу.

Як слідує із матеріалів справи позивачем сплачено відповідачу за товар грошові кошти в розмірі 574 800, 00 грн, що підтверджується вказаними вище платіжними дорученнями.

Матеріалами справи підтверджено, що відповідачем реалізовано талони на бензин А-92 в кількості 18 670 л вартістю 536 575, 80 грн (18 670 л х 28, 74 грн з ПДВ), невикористаними залишились талони на 1 330 л загальною вартістю 38 224, 20 грн (1 330 л х 28, 74 грн з ПДВ)).

Згідно ч. 2 ст. 570 Цивільного кодексу України, якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

Водночас, згідно положень чинного в Україні законодавства, авансом є грошова сума, яку перераховують згідно з договором наперед у рахунок майбутніх розрахунків за товари (роботи, послуги), які мають бути отримані (виконані, надані). Тобто, у разі невиконання зобов`язання, за яким передавався аванс, незалежно від того, з чиєї вини це відбулося, аванс підлягає поверненню особі, яка його сплатила.

Аналогічні висновки містяться в постанові Верховного Суду від 21.02.2018 у справі №910/12382/17.

Згідно з ч. 2 ст. 693 Цивільного кодексу України якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Матеріали справи не містять, а відповідачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження факту передання позивачу всього оплаченого товару на загальну суму 574 800, 00 грн. Нереалізованим залишається товар на суму 38 224, 20 грн (574 800, 00 грн (сума оплаченого товару) - 536 575, 80 грн (сума поставленого товару)).

10.05.2022 відповідач звернувся до позивача з листом за вих. № 55 у якому зазначив, що в зв`язку з ведення воєнного стану в Україні існує дефіцит пального, всі залишки палива з АЗС було передано на потреби Збройних сил України, в зв`язку з чим немає можливості виконати зобов`язання з відпуску пального.

Додаткової угодою № 8 від 31.05.2022 до договору сторони дійшли згоди розірвати договір.

Отже, із реалізацією покупцем його права на повернення передоплати за договором, правочин, що витікає з цього договору, припиняється та виникає нове грошове зобов`язання.

Аналогічні висновки викладені в постанові Верховного Суду від 25.05.2018 у справі №925/125/14.

Відповідно до ч. 2 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Отже, у відповідача виникло грошове зобов`язання по поверненню позивачу передоплати в розмірі 38 224, 20 грн, а строк його виконання настав 31.05.2022, тобто після повідомлення відповідачем позивача про неможливість виконувати умови договору та розірвання договору.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно із статтями 525, 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 1 статті 625 Цивільного кодексу України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідачем обставин, з якими чинне законодавство пов`язує можливість звільнення його від відповідальності за порушення зобов`язання, щодо повернення 38 224, 20 грн попередньої оплати не наведено.

Матеріалами справи підтверджується наявність у відповідача грошового зобов`язання зі сплати на користь позивача 38 224, 20 грн, відповідачем вказана заборгованість не спростована, доказів її погашення в порядку передбачено ГПК України суду не надано, а тому суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог у частині стягнення з відповідача на користь позивача 38 224, 20 грн попередньої оплати.

Крім цього, за порушення виконання грошового зобов`язання позивач просить стягнути з відповідача 3% річних за період з 01.07.2022 по 20.03.2023 в розмірі 823, 00 грн та 3 613, 33 грн інфляційних втрат за період з липня 2022 року по лютий 2023 року.

Так, відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3 % річних, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника.

Суд звертає увагу на те, що сума боргу, внесена за період з 1 до 15 числа включно відповідного місяця, індексується за період з урахуванням цього місяця, а якщо суму внесено з 16 до 31 числа місяця, то розрахунок починається з наступного місяця. За аналогією, якщо погашення заборгованості відбулося з 1 по 15 число включно відповідного місяця - інфляційна складова розраховується без урахування цього місяця, а якщо з 16 до 31 числа місяця - інфляційна складова розраховується з урахуванням цього місяця.

Отже, якщо період прострочення виконання грошового зобов`язання складає неповний місяць, то інфляційна складова враховується або не враховується в залежності від математичного округлення періоду прострочення у неповному місяці.

Методику розрахунку інфляційних втрат за неповний місяць прострочення виконання грошового зобов`язання доцільно відобразити, виходячи з математичного підходу до округлення днів у календарному місяці, упродовж якого мало місце прострочення, а саме:

- час прострочення у неповному місяці більше півмісяця (> 15 днів) = 1 (один) місяць, тому за такий неповний місяць нараховується індекс інфляції на суму боргу;

- час прострочення у неповному місяці менше або дорівнює половині місяця (від 1, включно з 15 днями) = 0 (нуль), тому за такий неповний місяць інфляційна складова боргу не враховується.

Зазначений спосіб розрахунку склався як усталена судова практика, його використовують всі бухгалтерські програми розрахунку інфляційних.

Вказана правова позиція також викладена в постанові Верховного Суду у складі об`єднаної Палати Касаційного господарського суду від 20.11.2020 № 910/13071/19.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок 3% річних за заявлений ним період з 01.07.2022 по 20.03.2023 в розмірі 823, 00 грн, суд зазначає, що він виконаний невірно, оскільки останнім невірно пораховано кількість днів прострочення, зазначено 262 дня, тоді як за заявлений період кількість днів прострочення виконання зобов`язання складає 263 дня. Тому судом здійснено власний розрахунок 3 % річних за заявлений позивачем період, а саме з 01.07.2022 по 20.03.2023, який за розрахунком суду складає 826, 27 грн.

Враховуючи положення ч. 2 ст. 237 Господарського процесуального кодексу України згідно якого, суд при ухваленні рішення не може виходити за межі позовних вимог, судом розглядаються позовні вимоги в межах заявлених позивачем вимог. Тому вимога позивача про стягнення з відповідача 3 % річних підлягає задоволенню в розмірі визначеному позивачем - 823, 00 грн.

Також перевіривши розрахунок інфляційних втрат наданий позивачем у сумі 3 613, 33 грн за заявлений ним період з липня 2022 року по лютий 2023 року, суд визнає його обґрунтованим та арифметично вірним, а тому позовні вимоги частині стягнення інфляційних втрат є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Крім цього, за порушення виконання зобов`язання, в частині поставки товару позивач просить стягнути з відповідача пеню за період з 01.07.2022 по 20.03.2023 у розмірі 13 718, 81 грн та 2 675, 69 грн штрафу в розмір 7% від вартості непоставленого товару.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 611 Цивільного кодексу України встановлено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання (ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України).

Відповідно до ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано (ч. 2 ст. 232 Господарського кодексу України).

Пеню належить рахувати з наступного дня після дати, в яку зобов`язання мало бути виконано (з урахуванням святкових, вихідних та неробочих днів), і по переддень фактичного виконання грошового зобов`язання, або по відповідний день через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано, але в межах періоду, визначеного позивачем.

Пунктом 7.2. договору погоджено, що в разі невиконання або несвоєчасного виконання зобов`язань при поставці товару постачальник сплачує замовнику штрафні санкції в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла на період, за який нараховується пеня, від суми несвоєчасно поставленого товару, за кожен день прострочення поставки товару.

У пункті 7.3. договору сторони погодили, що постачальник сплачує покупцю пеню в розмірі 0,1 % вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад 30 днів додатково стягується штраф у розмірі 7 % вказаної вартості.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що відповідачем передано, а позивачем прийнято талони на бензин загальною вартістю 574 800, 00 грн, що підтверджується видатковими накладними № Т-11729 від 25.03.2021 та № Т-13366 від 15.09.2021.

Суд зазначає, що вказані вище накладні підписані та скріплені печатками з обох сторін без зауважень та заперечень, а тому виходячи з умов договору, відповідачем свої зобов`язання, саме по поставці товару у вигляді талонів, виконано вчасно та в повному обсязі.

При цьому умовами договору не передбачена відповідальність у вигляді пені та штрафу за несвоєчасний відпуск палива за талонами, при тому, що такі видаткові накладні отримані позивачем у 2021 році.

Також відповідно до ст. 631 Цивільного кодексу України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

Згідно з ч. 2 ст. 653 Цивільного кодексу України в разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються.

Отже, договірні санкції можуть застосовуватися тільки в період з моменту виникнення заборгованості до розірвання договору.

Як убачається з матеріалів справи договір розірваний з 31.05.2022, отже нарахування позивачем пені з 01.07.2022 по 20.03.2023 на підставі договору, тобто після припинення його дії, є неправомірним та безпідставним.

З огляду на викладене вище, суд вважає вимоги позивача про стягнення 13 718, 81 грн пені та штрафу в розмірі 2 675, 69 грн необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають.

Відповідач доводів позивача не спростував, контррозрахунку щодо заявлених до стягнення сум не надав.

Відповідно до ст. 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно із ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до положень ст. 2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, згідно положень ст. 74 Господарського процесуального кодексу України. Згідно зі ст. 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

З огляду на наведені вище норми, враховуючи доведення позивачем своїх позовних вимог, а відповідачем не представлення суду більш вірогідних доказів, ніж ті, які надані позивачем, суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача на користь позивача 38 224, 20 грн основного боргу, 823, 00 грн 3 % річних та 3 613, 33 грн інфляційних втрат.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати по сплаті судового збору покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись статтями 86, 129, 233, 237 - 238, 240, 247, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Гріненерго-Карт Україна» (03110, місто Київ, вулиця Солом`янська, будинок 11, ідентифікаційний код 32489155) на користь Комунального підприємства «Шляхово-експлуатаційне управління по ремонту та утриманню автомобільних шляхів та споруд на них Дарницького району» м. Києва (02121, місто Київ, вулиця Кам`янська, будинок 130, ідентифікаційний код 31722818) 38 224 (тридцять вісім тисяч двісті двадцять чотири) грн 20 коп. основного боргу, 823 (вісімсот двадцять три) грн 00 коп. 3 % річних, 3 613 (три тисячі шістсот тринадцять) грн 33 коп. інфляційних втрат та 1 938 (одну тисячу дев`ятсот тридцять вісім) грн 88 коп. судового збору.

3. У задоволенні іншої частини позову відмовити.

4. Після набрання рішенням суду законної сили видати наказ.

5. Рішення господарського суду набирає законної сили відповідно до вимог ст. 241 ГПК України та може бути оскаржене до апеляційної інстанції у строки передбачені ст. 256 ГПК України.

Суддя Я.А.Карабань