ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" квітня 2023 р. Справа№ 910/16394/21

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Шаптали Є.Ю.

суддів: Тищенко А.І.

Тарасенко К.В.

при секретарі Токаревій А.Г.

за участю представників учасників справи: згідно протоколу судового засідання від 12.04.2023

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги Компанії "Сібіем Ойл ПЛС"

на рішення Господарського суду міста Києва від 07.10.2022 у справі №910/16394/21 (суддя Бойко Р.В., повний текс рішення складено 07.11.2022)

за позовом Акціонерного товариства "Державне акціонерне товариство "Чорноморнафтогаз" до Компанії "Сібіем Ойл ПЛС" в особі представництва Компанії "Сібіем Ойл ПЛС" в Україні

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"

про визнання недійсними рішень Управляючого комітету Спільної діяльності

ВСТАНОВИВ:

Акціонерне товариство «Державне акціонерне товариство «Чорноморнафтогаз» (надалі - «Товариство»/»Чорноморнафтогаз») звернулось до Господарського суду міста Києва із позовом до Компанії «Сібіем Ойл ПЛС» в особі представництва Компанії «Сібіем Ойл ПЛС» в Україні (надалі - «Компанія»), в якому просить суд визнати недійсними рішення Управляючого комітету Спільної діяльності між Державним акціонерним товариством «Чорноморнафтогаз» та «Сібіем Ойл ПЛС» від 28.11.2013, оформлене протоколом №10, та від 04.03.2014, оформлене протоколом №11.

В обґрунтування позовних вимог Товариство вказує, що між ним та Компанією було укладено Договір про спільну діяльність №1201 від 28.09.2007 з метою одержання прибутку внаслідок геологічного вивчення крейдових відкладів Голіцинського газоконденсатного родовища, в тому числі дослідно-промислової розробки, а також розробки покладів вуглеводнів, які можуть бути відкриті в цих відкладах, шляхом виконання сейсморозвідувальних робіт (3D), буріння параметричної і розвідувальної(их) свердловин на підставі отриманої ліцензії (спеціального(их) дозволу(ів)). Умови Розділу 4 Договору про спільну діяльність №1201 від 28.09.2007 передбачали, що з метою управління та керівництва спільною діяльністю сторони мають призначити Управляючий комітет, що складається із 6 осіб (по три представника від кожної із сторін), рішення якого мають обов`язковий характер.

Оспорюючи рішення Управляючого комітету Спільної діяльності між Товариством та Компанією від 28.11.2013, оформлене протоколом №10, та від 04.03.2014, оформлене протоколом №11, позивач вказує, що дані рішення прийняті за відсутності кворуму, з перевищенням повноважень, виконані на протоколах підписи посадових осіб Акціонерного товариства «Державне акціонерне товариство «Чорноморнафтогаз» та представника Компанії «Сібіем Ойл ПЛС» Емідо Валморі є підробленими, у зв`язку з чим наявні підстави для визнання їх недійсними.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 07.10.2022 у задоволенні позову Акціонерного товариства «Державне акціонерне товариство «Чорноморнафтогаз» до Компанії «Сібіем Ойл ПЛС» в особі представництва Компанії «Сібіем Ойл ПЛС» в Україні про визнання недійсними рішень Управляючого комітету Спільної діяльності відмовлено повністю. Судові витрати, пов`язані із розглядом справи, покладено на Акціонерне товариство «Державне акціонерне товариство «Чорноморнафтогаз».

Суд першої інстанції дійшов висновку про необхідність відмови в задоволенні позову, виходячи з встановленої нікчемності Договору в силу Закону, тому у відповідності до ст. 216 Цивільного кодексу України правові підстави для визнання прийнятих утвореним на його виконання органом рішень (рішення Управляючого комітету Спільної діяльності між Державним акціонерним товариством «Чорноморнафтогаз» та «Сібіем Ойл ПЛС» від 28.11.2013, оформлених протоколом №10, та від 04.03.2014, оформлених протоколом №11) відсутні, адже такі не мають жодної юридичної сили з моменту їх прийняття.

Також суд зазначив, що в даному випадку не буде ефективним способом захисту своїх прав та інтересів для позивача окреме визнання оскаржуваних рішень недійсними, адже встановлення нікчемності Договору свідчить про нівелювання для Товариства їх сили та досягнення фактичної мети звернення ним з даним позовом до суду - деблокації можливості розробки та видобутку нафтогазових родовищ згідно наявних у нього спеціальних дозволів.

Не погодившись з прийнятим рішенням суду першої інстанції, Компанія «Сібіем Ойл ПЛС» звернулась до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 07.10.2022 по справі №910/16394/21. Залишити без розгляду позов Акціонерного товариства «Державне акціонерне товариство «Чорноморнафтогаз» до Компанії «Сібіем Ойл ПЛС» в особі представництва Компанії «Сібіем Ойл ПЛС» в Україні, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» про визнання недійсними рішень Управляючого комітету Спільної діяльності між ДАТ «Чорноморнафтогаз» та Компанією «Сібіем Ойл ПЛС, оформлених протоколами №10 від 28.11.2013 та №11 від 04.03.2014.

Скаржник вважає оскаржуване рішення таким, що підлягає скасуванню, а позов - залишенню без розгляду, адже сторони уклали угоду про передачу даного спору на вирішення третейського суду або міжнародного комерційного арбітражу, і від відповідача не пізніше початку розгляду справи по суті, але до подання ним першої заяви щодо суті спору надійшли заперечення проти вирішення спору в господарському суді.

28.11.2022 безпосередньо до Північного апеляційного господарського суду надійшла апеляційна скарга Компанії «Сібіем Ойл ПЛС» на рішення Господарського суду міста Києва від 07.10.2022 у справі №910/16394/21.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28.11.2022 апеляційну скаргу передано на розгляд колегії суддів у наступному складі: головуючий суддя - Шаптала Є. Ю., судді: Тищенко О.В., Станік С.Р.

На час надходження апеляційної скарги матеріали справи №910/16394/21 на адресу Північного апеляційного господарського суду не надходили, у зв`язку з чим ухвалою від 02.12.2022 відкладено вирішення питання щодо апеляційної скарги Компанії «Сібіем Ойл ПЛС» на рішення Господарського суду міста Києва від 07.10.2022 у справі №910/16394/21 до надходження матеріалів справи на адресу Північного апеляційного господарського суду; доручено Господарському суду міста Києва надіслати матеріали справи №910/16394/21 на адресу Північного апеляційного господарського суду

14.12.2022 до Північного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи №910/16394/21.

Розпорядженням керівника апарату Північного апеляційного господарського суду № 09.1-08/3868/22 від 21.12.2022, у зв`язку з перебуванням суддів Тищенко О.В. та Станіка С.Р. у відпустці, призначено повторний автоматизований розподіл справи.

Відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду від 21.12.2022 матеріали справи, разом з апеляційною скаргою передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя - Шаптала Є. Ю., судді: Тищенко А.І., Тарасенко К.В.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 21.12.2022 апеляційну скаргу Компанії «Сібіем Ойл ПЛС» на рішення Господарського суду міста Києва від 07.10.2022 у справі №910/16394/21 прийнято до свого провадження колегією суддів у визначеному складі. Відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Компанії «Сібіем Ойл ПЛС» на рішення Господарського суду міста Києва від 07.10.2022 у справі №910/16394/21 та призначено до розгляду на 08.02.2023.

Учасникам справи повідомлено про право подати відзив на апеляційну скаргу, відповідь на відзив, заяви, клопотання, заперечення та строки на їх подання.

10.01.2023 до канцелярії суду від Акціонерного товариства «Державне акціонерне товариство «Чорноморнафтогаз» надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач заперечив щодо доводів апеляційної скарги та просить суд відмовити в її задоволенні, зазначаючи наступне:

- правові підстави для залишення позову без розгляду відсутні, оскільки виходячи з тлумачення умов договору про спільну діяльність та враховуючи, що спір у справі в силу приписів п. 2 ч. 1 ст. 22 Господарського процесуального кодексу України не може бути переданий на вирішення Арбітражного інституту торгівельної палати м. Стокгольм та підлягав вирішенню Господарським судом міста Києва;

- арбітражна угода не є відмовою від права на звернення до суду, а є одним із способів реалізації права на захист своїх прав.

19.01.2023 до канцелярії суду від Компанії «Сібіем Ойл ПЛС» надійшли додаткові пояснення щодо відзиву позивача, у якому апелянт наводить свої заперечення щодо доводів відзиву, зазначаючи зокрема, що суд першої інстанції не тільки вийшов за межі предмета та підстав позову, а й порушив юрисдикцію міжнародного комерційного арбітражу на вирішення питань дійсності / недійсності договору про спільну діяльність. Також скаржник наголосив, що ним оскаржено рішення не по суті викладених в ньому висновків, а через те, що суд першої інстанції на його переконання не мав права розглядати цей спір.

08.02.2023 в судовому засіданні оголошено перерву до 15.03.2023.

У зв`язку із оголошенням повітряної тривоги, розгляд апеляційної скарги Компанії «Сібіем Ойл ПЛС» на рішення Господарського суду міста Києва від 07.10.2022 у справі №910/16394/21 не відбувся 15.03.2023.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 15.03.2023 призначено справу за апеляційною скаргою Компанії «Сібіем Ойл ПЛС» на рішення Господарського суду міста Києва від 07.10.2022 у справі №910/16394/21 до розгляду на 12.04.2023.

06.04.2023 до канцелярії суду від Компанії «Сібіем Ойл ПЛС» надійшли додаткові пояснення, до яких скаржник додав відповідь ДАТ «Чорноморнафтогаз» від 10.03.2023 на запит про арбітраж, яка свідчить про наявність між сторонами справи триваючого арбітражного провадження, визнання позивачем юрисдикції арбітражного суду та дійсності Договору про спільну діяльність.

В судове засідання 12.04.2023 з`явились представники учасників справи.

Представник відповідача підтримав подану апеляційну скаргу та просив її задовольнити.

Представники позивача та третьої особи заперечили проти доводів апеляційної скарги та просили залишити її без задоволення.

Згідно з частиною першою статті 270 Господарського процесуального кодексу України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій Главі.

У відповідності до вимог ч.ч. 1, 2, 5 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, зазначає наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач звернувся до суду з даним позовом про визнання недійсними рішення Управляючого комітету Спільної діяльності між Державним акціонерним товариством «Чорноморнафтогаз» та «Сібіем Ойл ПЛС» від 28.11.2013, оформлене протоколом №10, та від 04.03.2014, оформлене протоколом №11.

Позовні вимоги обґрунтовані укладенням між позивачем та відповідачем Договіру про спільну діяльність №1201 від 28.09.2007, умови Розділу 4 якого передбачали, що з метою управління та керівництва спільною діяльністю сторони мають призначити Управляючий комітет, що складається із 6 осіб (по три представника від кожної із сторін), рішення якого мають обов`язковий характер.

Позивач оспорює рішення Управляючого комітету Спільної діяльності між Товариством та Компанією від 28.11.2013, оформлене протоколом №10, та від 04.03.2014, оформлене протоколом №11, вказуючи, що дані рішення прийняті за відсутності кворуму, з перевищенням повноважень, виконані на протоколах підписи посадових осіб Акціонерного товариства «Державне акціонерне товариство «Чорноморнафтогаз» та представника Компанії «Сібіем Ойл ПЛС» Емідо Валморі є підробленими, у зв`язку з чим наявні підстави для визнання їх недійсними.

Суд дійшов висновку, що Договір про спільну діяльність порушує передбачене ст. 13 Конституції України конституційне право Українського народу на природні ресурси континентального шельфу, тому він відповідно до ст. 228 Цивільного кодексу України є нікчемним. Враховуючи, що судом встановлено нікчемність Договору про спільну діяльність, то у відповідності до ст. 216 ЦК України за висновком суду правові підстави для визнання прийнятих утвореним на його виконання органом рішень відсутні, адже такі не мають жодної юридичної сили з моменту їх прийняття. В такому випадку не буде ефективним способом захисту своїх прав та інтересів для Позивача окреме визнання оскаржуваних рішень недійсними.

Звернувшись з апеляційною скаргою, скаржник посилається на те, що оскаржуване рішення є таким, що підлягає скасуванню, а позов - залишенню без розгляду, адже сторони уклали угоду про передачу даного спору на вирішення третейського суду або міжнародного комерційного арбітражу, і від відповідача не пізніше початку розгляду справи по суті, але до подання ним першої заяви щодо суті спору надійшли заперечення проти вирішення спору в господарському суді.

Відтак, при перегляді оскаржуваного рішення першочерговій перевірці підлягають вказані обставини, за результатами чого суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Спірні правовідносини між сторонами виникли на підставі укладеного 28.09.2007 між Акціонерним товариством «Державне акціонерне товариство «Чорноморнафтогаз» та Компанією «Сібіем Ойл ПЛС» (юридичною особою, створеною відповідно до законодавства Англії) договору про спільну діяльність №1201.

Предметом Договору про спільну діяльність (з урахуванням додаткових угод) є спільна діяльність сторін з геологічного вивчення покладів вуглеводнів Голіцинського газоконденсатного родовища, площі Губкіна, структури Штормова-Глибинна, відкладень нижче Майкопа родовища Шмідта, в т. ч. дослідно-промислової розробки вуглеводнів, які можуть бути відкриті у цих відкладеннях, шляхом буріння параметричних свердловин на визначених структурах та розробка родовищ і впровадження інших проектів на підставі отриманої ліцензії.

Згідно з п. 12.1 Договору про спільну діяльність №1201 від 28.09.2007 якщо в будь - який час між сторонами виникне будь - який спір стосовно даного Договору, сторони повинні докласти всіх зусиль задля найшвидшого розв`язання спору шляхом переговорів.

Відповідно до п. 12.2.1 Договору про спільну діяльність №1201 від 28.09.2007 будь-який спір, протиріччя або претензія у зв`язку з цим Договором або його порушенням, розірванням або недійсністю будуть остаточно вирішені шляхом арбітражу у відповідності до Арбітражного Регламенту Арбітражного Інституту Торговельної Палати м. Стокгольм. Склад арбітражу буде включати 3 (три) арбітра. Місце проведення арбітражу - м. Стокгольм. Мовою арбітражного провадження буде англійська.

Судом враховано, що відповідачем під час розгляду справи в суді першої інстанції разом з відзивом надавались заперечення проти вирішення спору в господарському суді, у яких вказував на наявність між сторонами арбітражного застереження, викладеного в п. 12.2.1 договору про спільну діяльність №1201 від 28.09.2007, у відповідності до якого погоджено, що будь-який спір, протиріччя або претензія у зв`язку з цим договором або його порушенням, розірванням або недійсністю будуть остаточно вирішені шляхом арбітражу у відповідності до арбітражного регламенту Арбітражного Інституту Торговельної Палати м. Стокгольм, а тому просив залишити позов без розгляду.

Протокольними ухвалами суду від 07.12.2021 відмовлено відповідачу у задоволенні клопотання про залишення позову без розгляду, мотивуючи це тим, що спір у даній справі можливо кваліфікувати як спір щодо оскарження актів (рішень) органу управління (посадових осіб) сторін в сфері організації та здійснення створеної ними за договором про спільну діяльність №1201 від 28.09.2007 спільної господарської діяльності, що підпадає під визначення справи, яка відноситься до юрисдикції господарських судів, в положеннях п. 10 ч. 1 ст. 20 Господарського процесуального кодексу України.

Також суд вказав, що в незалежності від тлумачення умов п. 12.2.1 договору про спільну діяльність №1201 від 28.09.2007 (щодо обсягу погоджених сторонами питань, вирішення яких підлягає передачі до визначеного ним арбітражу) спір у даній справі в силу приписів п. 2) ч. 1 ст. 22 Господарського процесуального кодексу України не може бути переданий на вирішення Арбітражного інституту торгівельної палати м. Стокгольм та підлягає вирішенню Господарським судом міста Києва, у зв`язку з чим правові підстави для залишення позову Товариства без розгляду у відповідності до п. 7 ч. 1 ст. 226 вказаного Кодексу відсутні.

Статтею 366 Господарського процесуального кодексу України у редакції Закону України від 03.10.2017 №2147-VIII визначено, що підсудність справ за участю іноземних осіб визначається цим Кодексом, законом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

За приписами ст. 76 Закону України «Про міжнародне приватне право», суди можуть приймати до свого провадження і розглядати будь-які справи з іноземним елементом у таких випадках:

1) якщо сторони передбачили своєю угодою підсудність справи з іноземним елементом судам України, крім випадків, передбачених у статті 77 цього Закону;

2) якщо на території України відповідач у справі має місце проживання або місцезнаходження, або рухоме чи нерухоме майно, на яке можна накласти стягнення, або знаходиться філія або представництво іноземної юридичної особи - відповідача;

3) у справах про відшкодування шкоди, якщо її було завдано на території України;

4) якщо у справі про сплату аліментів або про встановлення батьківства позивач має місце проживання в Україні;

5) якщо у справі про відшкодування шкоди позивач - фізична особа має місце проживання в Україні або юридична особа - відповідач - місцезнаходження в Україні;

6) якщо у справі про спадщину спадкодавець у момент смерті був громадянином України або мав в Україні останнє місце проживання;

7) дія або подія, що стала підставою для подання позову, мала місце на території України;

8) якщо у справі про визнання безвісно відсутнім або оголошення померлим особа мала останнє відоме місце проживання на території України;

9) якщо справа окремого провадження стосується особистого статусу або дієздатності громадянина України;

10) якщо справа проти громадянина України, який за кордоном діє як дипломатичний агент або з інших підстав має імунітет від місцевої юрисдикції, відповідно до міжнародного договору не може бути порушена за кордоном;

11) якщо у справі про банкрутство боржник має місце основних інтересів або основної підприємницької діяльності на території України;

12) в інших випадках, визначених законом України та міжнародним договором України.

Відповідно до ст. 77 Закону України «Про міжнародне приватне право» підсудність судам України є виключною у таких справах з іноземним елементом:

1) якщо нерухоме майно, щодо якого виник спір, знаходиться на території України, крім справ, що стосуються укладення, зміни, розірвання та виконання договорів у рамках державно-приватного партнерства, укладених Кабінетом Міністрів України, згідно з якими нерухоме майно є об`єктом такого партнерства, а спір не стосується виникнення, припинення та реєстрації речових прав на такий об`єкт;

2) якщо у справі, яка стосується правовідносин між дітьми та батьками, обидві сторони мають місце проживання в Україні;

3) якщо у справі про спадщину спадкодавець - громадянин України і мав в ній місце проживання;

4) якщо спір пов`язаний з оформленням права інтелектуальної власності, яке потребує реєстрації чи видачі свідоцтва (патенту) в Україні;

5) якщо спір пов`язаний з реєстрацією або ліквідацією на території України іноземних юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців;

6) якщо спір стосується дійсності записів у державному реєстрі, кадастрі України;

7) якщо у справах про банкрутство боржник був створений відповідно до законодавства України;

8) якщо справа стосується випуску або знищення цінних паперів, оформлених в Україні;

9) справи, що стосуються усиновлення, яке було здійснено або здійснюється на території України;

10) в інших випадках, визначених законами України.

Як було зазначено вище, відповідач оскаржує рішення не по суті, а з підстав правильності визначення підсудності цього спору, а саме, судам України за правилами господарського судочинства чи судам іншої держави (Швеції).

Питання стосовно необхідності розгляду цього спору судами України чи судом іншої держави (у даному випадку Швеції) стосується виведення спору з-під компетенції національних судів і за своєю правовою природою належить до питань визначення підсудності відповідного спору. Близька за змістом правова позиція викладена в ухвалі Великої Палати Верховного Суду від 27.03.2019 у справі № 910/5430/18.

Так, частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Статтею 16 Цивільного кодексу України, положення якої кореспондуються з положеннями статті 20 Господарського кодексу України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Господарський процесуальний кодекс України визначає юрисдикцію та повноваження господарських судів, встановлює порядок здійснення судочинства у господарських судах (стаття 1 ГПК України).

Параграфом 3 глави 2 ГПК України урегульовано територіальну юрисдикцію (підсудність).

Відповідно до частини першої статті 27 ГПК України позов пред`являється до господарського суду за місцезнаходженням чи місцем проживання відповідача, якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Статтею 45 ГПК України визначено, що сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені у статті 4 цього Кодексу.

Згідно з приписами частини першої статті 4 ГПК України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом.

Відповідно до частини другої статті 4 ГПК України юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Частиною четвертою статті 4 ГПК України унормовано, що відмова від права на звернення до господарського суду є недійсною.

Іноземні особи мають такі самі процесуальні права та обов`язки, що і громадяни України та юридичні особи, створені за законодавством України, крім винятків, встановлених законом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України (стаття 365 ГПК України).

Разом з тим, у розгляді справ у спорах за участю іноземних підприємств і організацій господарським судам України слід виходити із встановленої статтею 11 ГПК України пріоритетності застосування правил міжнародних договорів України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, щодо правил, передбачених законодавством України.

Згідно з частиною першою статті 366 ГПК України підсудність справ за участю іноземних осіб визначається цим Кодексом, законом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Так, питання, що виникають у сфері приватноправових відносин з іноземним елементом (хоча б один учасник правовідносин є іноземцем, особою без громадянства або іноземною особою; об`єкт правовідносин знаходиться на території іноземної держави; юридичний факт, який впливає на виникнення, зміну або припинення правовідносин, мав чи має місце на території іноземної держави), у тому числі й питання підсудності судам України справ з іноземним елементом, вирішуються згідно із Законом України «Про міжнародне приватне право».

Відповідно до приписів частини першої статті 75 Закону України «Про міжнародне приватне право» підсудність судам України справ з іноземним елементом визначається на момент відкриття провадження у справі, незважаючи на те, що в ході провадження у справі підстави для такої підсудності відпали або змінилися, крім випадків, передбачених у статті 76 цього Закону.

Відповідно до статті 76 Закону України «Про міжнародне приватне право» визначено, що суди можуть приймати до свого провадження і розглядати будь-які справи з іноземним елементом у таких випадках: якщо сторони передбачили своєю угодою підсудність справи з іноземним елементом судам України, крім випадків, передбачених у статті 77 цього Закону; якщо на території України відповідач у справі має місце проживання або місцезнаходження, або рухоме чи нерухоме майно, на яке можна накласти стягнення, або знаходиться філія або представництво іноземної юридичної особи - відповідача; у справах про відшкодування шкоди, якщо її було завдано на території України; якщо у справі про сплату аліментів або про встановлення батьківства позивач має місце проживання в Україні; якщо у справі про відшкодування шкоди позивач - фізична особа має місце проживання в Україні або юридична особа - відповідач - місцезнаходження в Україні; якщо у справі про спадщину спадкодавець у момент смерті був громадянином України або мав в Україні останнє місце проживання; дія або подія, що стала підставою для подання позову, мала місце на території України; якщо у справі про визнання безвісно відсутнім або оголошення померлим особа мала останнє відоме місце проживання на території України; якщо справа окремого провадження стосується особистого статусу або дієздатності громадянина України; якщо справа проти громадянина України, який за кордоном діє як дипломатичний агент або з інших підстав має імунітет від місцевої юрисдикції, відповідно до міжнародного договору не може бути порушена за кордоном; якщо у справі про банкрутство боржник має місце основних інтересів або основної підприємницької діяльності на території України; в інших випадках, визначених законом України та міжнародним договором України.

Статтею 77 названого Закону визначені випадки виключної підсудності справ з іноземним елементом судам України, при цьому статтею 78 вказаного Закону передбачено, що компетенція інших органів України щодо розгляду справ з іноземним елементом визначається законами України з урахуванням статей 75-77 цього Закону.

Право на передачу спору, який відноситься до юрисдикції господарського суду, за угодою сторін на вирішення суду іншої держави передбачено у статті 23 ГПК України.

Відповідно до статті 23 ГПК України, у випадках, встановлених законом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, спір, який відноситься до юрисдикції господарського суду, може бути переданий за угодою сторін на вирішення суду іншої держави.

Велика Палата Верховного Суду в ухвалі від 27.03.2019 у справі № 910/5430/18 звернула увагу на те, що питання застосування статті 23 ГПК України до спірних правовідносин щодо визначення належності цього спору до юрисдикції судів різних держав можуть бути вирішені Касаційним господарським судом у складі Верховного Суду як належним судом.

Згідно з приписами пункту 1 частини першої статті 231 ГПК України господарський суд закриває провадження у справі, якщо спір не підлягає вирішенню в порядку у господарського судочинства.

Як було зазначено вище, відповідно до п. 12.2.1 Договору про спільну діяльність №1201 від 28.09.2007 будь-який спір, протиріччя або претензія у зв`язку з цим Договором або його порушенням, розірванням або недійсністю будуть остаточно вирішені шляхом арбітражу у відповідності до Арбітражного Регламенту Арбітражного Інституту Торговельної Палати м. Стокгольм.

Умови Договору не містять положень, які передбачали б підсудність справи з питань, що виникають з нього, судам України.

Спір у цій справі не відноситься і до випадків виключної підсудності судам України справ з іноземним елементом, перелік яких наведений у приписах Закону України «Про міжнародне приватне право».

При цьому положення частини першої статті 76 Закону України «Про міжнародне приватне право» підлягають застосуванню за виключенням і з урахуванням того випадку, коли є угода сторін про передачу спору на вирішення суду іншої держави (у даному випадку, сторони за взаємною згодою передали спір, пов`язаний з Контрактом, на вирішення суду іншої держави [Швеції]).

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що сторонами по справі не наведено (та судом не встановлено) обставин, які з огляду на положення Господарського процесуального кодексу України та Закону України «Про міжнародне приватне право» можуть бути підставою для розгляду даного спору у господарських судах України.

За таких обставин, спір у даній справі не підлягає розгляду у господарських судах України.

З огляду на наведені приписи, колегія суддів вбачає підстави для застосування пункту 1 частини першої статті 231 ГПК України та закриття провадження у справі, оскільки спір не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства.

У зв`язку з викладеним, у даному випадку не підлягають застосуванню приписи п. 7 ч. 1 ст. 226 ГПК України, на які посилається скаржник.

Доводи позивача про те, що арбітражна угода не є відмовою від права на звернення до суду, а є одним із способів реалізації права на захист своїх прав сприймаються судовою колегією критично, оскільки сторони власним волевиявленням та за взаємною згодою реалізували своє право на передачу спору (спорів) за Договором про спільну діяльність №1201 від 28.09.2007 на вирішення суду іншої держави, уклавши відповідну угоду про розгляд справи арбітражем у відповідності до Арбітражного Регламенту Арбітражного Інституту Торговельної Палати м. Стокгольм, при цьому, наслідки реалізації такого права не слід трактувати як «позбавлення права» на звернення до господарського суду.

Аналізуючи викладене в сукупності, з огляду на умови п. 12.2.1 Договору про спільну діяльність №1201 від 28.09.2007, якими передбачено, що будь-який спір, протиріччя або претензія у зв`язку з цим Договором або його порушенням, розірванням або недійсністю будуть остаточно вирішені шляхом арбітражу у відповідності до Арбітражного Регламенту Арбітражного Інституту Торговельної Палати м. Стокгольм, що відповідно свідчить про те, що спір у даній справі не підлягає розгляду у господарських судах України, колегія суддів вважає за необхідне закрити провадження у справі на підставі пункту 1 частини 1 статті 231 Господарського процесуального кодексу України, оскільки спір не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства.

Отже, доводи апеляційної скарги щодо зазначеного вище, зокрема про те, що суд першої інстанції не міг розглядати цей спір, частково знайшли підтвердження під час апеляційного перегляду оскаржуваного рішення.

Усі інші доводи та міркування учасників справи, окрім зазначених у мотивувальній частині постанови, взяті судом до уваги, однак не впливають на вищенаведені висновки суду.

Згідно з ст. 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права.

Так, у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини зазначає, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року).

Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Суд апеляційної інстанції зазначає, що враховуючи положення ч. 1 ст. 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 р. N 475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів N 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 р. N3477-IV (3477-15) «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

У рішенні Суду у справі Трофимчук проти України № 4241/03 від 28.10.2010 Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін.

Колегія суддів Північного апеляційного господарського суду дійшла висновку, що судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права, що відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 277 ГПК України є підставою для скасування оскаржуваного рішення.

Таким чином, судова колегія приходить до висновку про те, що апеляційна скарга Компанії «Сібіем Ойл ПЛС» підлягає частковому задоволенню, а рішення Господарського суду міста Києва від 07.10.2022 у справі №910/16394/21 підлягає скасуванню, при цьому провадження в даній справі підлягає закриттю.

Керуючись ст.ст. 129, 231, 269, 270, 275, 281 - 284 ГПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Компанії "Сібіем Ойл ПЛС" - задовольнити частково.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 07.10.2022 у справі №910/16394/21 - скасувати.

3. Провадження у справі №910/16394/21 - закрити.

4. Матеріали справи № 910/16394/21 повернути до господарського суду першої інстанції.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та строки, передбачені ГПК України.

Повний текст постанови складено та підписано 12.06.2023 після виходу суддів з відпустки.

Головуючий суддя Є.Ю. Шаптала

Судді А.І. Тищенко

К.В. Тарасенко