РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

24.05.2023Справа № 910/14918/20 (910/2225/23)

За позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Фінілон" (49000, м. Дніпро, вул. Січеславська Набережна, 29-А, ідентифікаційний номер 38920700)

до 1) Товариства з обмеженою відповідлаьністю "Едельвейс+2007" (03148, м. Київ, вул. Пшенична,4, ідентифікаційний номер 35122407);

2) Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" (01001, м. Київ, вул. Грушевського,1Д, ідентифікаційний номер 14360570)

про визнання недійсним договору застави акцій.

в межах справи №910/14918/20

За заявою Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" (01001, м. Київ, вул. Грушевського,1Д, ідентифікаційний номер 14360570)

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Едельвейс+2007" (03148, м. Київ, вул. Пшенична,4, ідентифікаційний номер 35122407)

про банкрутство

Суддя Мандичев Д.В.

Секретар судового засідання Судак С.С.

Представники сторін:

від позивача- Целік В.В.

від відповідача-1- не з`явилися

від відповідача-2- Куценко О.В.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

На розгляді Господарського суду міста Києва перебуває справа №910/14918/20 про банкрутство Приватного акціонерного товариства "Едельвейс+2007".

До Господарського суду м. Києва надійшла заява Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Фінілон" про визнання недійсним Договору застави акцій №DNFTLKI06800/DZ4 від 14.03.2016 року, укладений мід Товариством з обмеженою відповідлаьністю "Едельвейс+2007" та Акціонерним товариством Комерційний банк "ПриватБанк".

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 21.02.2023 відкрито провадження у справі, підготовче засідання призначено на 29.03.2023

23.03.2023 до Господарського суду міста Києва надійшов відзив відповідача-2.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 29.03.2023 відкладено підготовче засідання суду на 19.04.2023.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 19.04.2023 закрито підготовче провадження та призначено справу № 910/14918/20 (910/2225/23) до розгляду по суті на 24.05.2023.

У судове засідання, призначене на 24.05.2023 з`явилися представники позивача та відповідача-2.

Представник відповідача-1 у судове засідання не з`явився, причин неявки суду не повідомив, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлені належним чином шляхом направлення ухвал суду на адресу місцезнаходження відповідача-2.

Разом із цим, конверти із копіями ухвал суду повернуто на адресу суду підприємством поштового зв`язку без вручення відповідачу-1 за закінченням терміну зберігання.

Згідно з частиною 7 статті 120 ГПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місцезнаходження чи місця проживання під час розгляду справи.

Таким чином, ухвала суду про відкриття провадження та подальші ухвали у справі направлялася за адресою місцезнаходження відповідача-1 згідно відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань за відсутності заяви про зміну його місцезнаходження.

За приписами частини 6 статті 242 Господарського процесуального кодексу України днем вручення судового рішення є, зокрема, день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

При цьому, судом також враховано, що згідно з частинами 1, 2 статті 3 Закону України "Про доступ до судових рішень" для доступу до судових рішень судів загальної юрисдикції Державна судова адміністрація України забезпечує ведення Єдиного державного реєстру судових рішень. Єдиний державний реєстр судових рішень - автоматизована система збирання, зберігання, захисту, обліку, пошуку та надання електронних копій судових рішень.

Судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України (частина 1 статті 4 Закону України "Про доступ до судових рішень").

Таким чином, відповідач-1 мав право та можливість ознайомитися з ухвалами суду в Єдиному державному реєстрі судових рішень (www.reyestr.court.gov.ua).

За частиною 2 статті 178 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи. Аналогічна норма міститься у частині 9 статті 165 ГПК України.

Оскільки відповідач-1 не скористався своїм правом на подання відзиву, справа розглядається за наявними матеріалами у відповідності до приписів частини 9 статті 165 та частини 2 статті 178 ГПК України.

Після виходу суду з нарадчої кімнати судом проголошено вступну та резолютивну частину рішення та повідомлено, що повне рішення буде складено у термін, передбачений ч. 6 ст. 233 ГПК України.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

14.03.2016 між ТОВ «КАНДЕЛЛА» (позичальник) та ПАТ КБ «ПриватБанк» (правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк» - кредитор) був укладений Кредитний договір № DNFTLKI06800 від 14.03.2016.

Даний Кредитний договір № DNFTLKI06800 підписаний сторонами із використанням електронного цифрового підпису в порядку, передбаченому Законами України «Про електронні документи та електронний документообіг» та «Про електронний цифровий підпис».

Відповідно до п.п. А.1., А.2, 1.1., 2.1.2 Кредитного договору № DNFTLKI06800 Банк за наявності вільних грошових коштів зобов`язався надати ТОВ «КАНДЕЛЛА» кредит у вигляді невідновлюваної кредитної лінії з лімітом 215 000 000,00 грн. на поповнення обігових коштів, не пізніше 5 днів з моменту, зазначеного у третьому абзаці п. 2.1.2 цього Договору, в обмін на зобов`язання позичальника щодо повернення кредиту, сплати процентів, винагороди, в обумовлені цим Договором терміни. Ліміт кредитування на конкретну дату зазначений у п. А.2.1 цього Договору.

Згідно з Додатком 1 до Кредитного договору № DNFTLKI06800 від 14.03.2016 зменшення поточного ліміту здійснюється згідно з Графіком зменшення поточного ліміту. встановлено графік зменшення поточного ліміту 13.02.2017 - 214 999 990,00 грн., 13.03.2017 - 0,00 грн.

Відповідно до п. п. А.6., А.7., А.8., 4.1., 4.2., 4.3. Кредитного договору № DNFTLKI06800 за користування кредитом ТОВ «КАНДЕЛЛА» зобов`язалося сплачувати проценти у розмірі 12,00 % річних. Датою сплати процентів є 13.03.2017, якщо інше не передбачене п. 7.3 цього Договору. У випадку несплати процентів у зазначений термін вони вважаються простроченими (крім випадків розірвання цього Договору згідно з п. 2.3.2 цього Договору).

У подальшому, 06.05.2016 сторонами укладено Договір про внесення змін до Кредитного договору № DNFTLKI06800 від 14.03.2016, де змінено п. А.8 Договору в частині дати сплати процентів - на 10.04.2017, а також викладено Додаток до Кредитного договору № DNFTLKI06800 від 14.03.2016 в новій редакції, яким встановлено графік зменшення поточного ліміту: 10.06.2016 - 167 000 000,00 грн., 10.09.2016-119 000 000,00 грн., 10.12.2016-71 000 000,00 грн., 10.03.2017-23 000 000,00 грн., 10.04.2017- 0,00 грн.

25.07.2016 укладено Договір про внесення змін до Кредитного договору DNFTLKI06800 від 14.03.2016 про те, що з 01.08.2016 за користування кредитом позичальник сплачує банку відсотки за фіксованою процентною ставкою відповідно до умов пункту А.6, пункту А.7 Кредитного договору № DNFTLKI06800 та винагороду за користування кредитом.

Відповідно до п. 4.1 Кредитного договору, за користування кредитом в період з дати списання коштів з позичкового рахунку до дати погашення кредиту згідно пп. 1.2, 2.2.3, 2.2.16, 2.2.17, 2.3.2, 2.4.1 Договору, позичальник сплачує проценти за користування кредитом. зазначені у п. А.6 Договору.

Згідно з п. 5.7. Кредитного договору терміни позовної давності за вимогами про стягнення кредиту, процентів за користування кредитом, винагороди, неустойки пені та штрафів за Кредитним договором встановлені сторонами тривалістю 15 років.

Поряд із цим, виконання зобов`язань ТОВ «КАНДЕЛЛА» за Кредитним договором № DNFTLKI06800 від 14.03.2016 забезпечено, зокрема, Договором застави акцій № DNFTLKI06800/DZ4 від 14.03.2016, укладеного між Банком (заставодержатель) та ТОВ "Едельвейс+2007" (заставодавець).

За умовами пунктів 1, 2, 6 Договору застави акцій № DNFTLKI06800/DZ4 заставодавець надав в заставу Банку акції ПАТ «ЗНВКІФ «Стандарт Преміум», юридична адреса: 49000, Дніпропетровська обл., м. Дніпропетровськ, вул. Дзержинського, будинок 33-В, код в (далі- емітент), що належать заставодавцю на праві власності, що підтверджується випискою вих. № 1.12.0.0 1/2 - 1548 про стан рахунку № НОМЕР_1 в цінних паперах на 12.03.2016 року, наданої заставодержателем (ліцензія серія АЕ № 263148 від 12.06.2013 року), що є зберігачем акцій (далі- предмет застави), акції, іменні прості бездокументарні в кількості 13 044 одиниць, заставна вартість одиниці - 1 252,00 грн., загальна заставна вартість 16 331 088,00 грн. Максимальний розмір вимоги, яка забезпечується заставою за цим договором, складає потрійну суму основного зобов`язання, згідно умов Кредитного договору (215 000 000,00 грн. х 3 = 645 000 000,00 грн).

Відповідно до пункту 2 Договору застави за ними заставою забезпечується виконання зобов`язань ТОВ «КАНДЕЛЛА», що випливають з Кредитного договору № DNFTLKI06800 від 14.03.2016 з:

- повернення кредиту, наданого у вигляді відновлюваної кредитної лінії, з лімітом вказаним у п. А.2. Кредитного договору, з кінцевим терміном повернення кредиту, що визначений у п.п. А.2.1, А.З. Кредитного договору;

-сплати процентів за використання кредиту згідно п.п. А.6, А.7, А.8 Кредитного договору;

-сплати винагороди за відкриття позичкового рахунку згідно п. А.9 Кредитного договору;

- сплати винагороди за кредитне обслуговування згідно п. А.10 Кредитного договору;

-сплати винагороди за управління фінансовим інструментом згідно п. А. 11 Кредитного договору;

- сплати винагороди згідно п. 4.7 Кредитного договору;

- сплати пені при порушенні будь-якого із зобов`язань, передбачених п. 5.1 Кредитного договору;

- сплати штрафу згідно п.п. 5.2, 5.3, 5.8 Кредитного договору.

Відповідно до пункту 1 Договору застави заставодержатель має вищий пріоритет (переважне право) у випадку невиконання ТОВ «КАНДЕЛЛА» (позичальником) зобов`язань, забезпечених заставою, та (або) невиконання заставодавцем зобов`язань за цим договором, одержати задоволення за рахунок частки у статутному фонді, переважно перед іншими кредиторами позичальника та (або) заставодавця.

Пунктами 15.1, 15.2, 15.3 Договору застави передбачено, що заставодержатель з метою задоволення своїх вимог має право звернути стягнення на предмет застави, у випадку, якщо в момент настання термінів виконання будь -якого із зобов`язань, передбачених кредитним договором, вони не будуть виконанні. У випадку порушення заставодавцем зобов`язань за цим договором заставодержатель має право вимагати від позичальника дострокового виконання всіх зобов`язань за Кредитним договором, а в разі невиконання - звернути стягнення на предмет застави. Звернути стягнення на предмет застави незалежно від настання термінів виконання позичальником якого-небудь із зобов`язань за Кредитним договором, у випадках:

-порушення позичальником якого-небудь із зобов`язань, передбачених умовами Кредитного договору;

- порушення заставодавцем якого-небудь із зобов`язань за цим договором;

-порушення господарським судом справи про відновлення платоспроможності чи визнання банкрутом позичальника та (або) заставодавця, чи про визнання недійсними установчих документів позичальника та (або) заставодавця, чи про скасування державної реєстрації позичальника та (або) заставодавця;

-прийняття власником або компетентним органом рішення про ліквідацію Позичальника та (або) заставодавця;

-встановлення не відповідності дійсності відомостей, що містяться в Кредитному договорі, або в цьому Договорі.

-припинення (реорганізації, ліквідації) юридичної особи позичальника та (або) заставодавця;

У випадку звернення стягнення на предмет застави згідно з п.п. 15.1, 15.2, 15.3, 15.4 договору застави заставодержатель має право задовольнити за рахунок предмету застави свої передбачені п.п. 2,4 цього Договору вимоги в повному обсязі, що визначаються на момент фактичного задоволення, враховуючи проценти, комісійні винагороди та інші платежі, відшкодування збитків, неустойку, витрати на здійснення забезпечених заставою вимог.

За даними з Державного реєстру рухомого майна на вказані акції 16.03.2016 10:11:35 за № 15737931 реєстратором Тісенковою Євгенією Леонідівною, Дніпропетровська філія державного підприємства "Національні інформаційні системи", зареєстроване обтяження на підставі договору застави, серія та номер: DNFTLKI06800/DZ4, виданий: 14.03.2016, видавник: ПАТ КБ ПРИВАТБАНК. Об`єкт обтяження: Майно, Акції «Стандарт Преміум» в кількості 13 044 одиниць.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 27.09.2021 визнано кредитором у справі № 910/14918/20 по відношенню до боржника, зокрема, Акціонерне товариство «Комерційний банк «Приватбанк» з грошовими вимогами на суму 95488848,48грн., з яких 70560,00грн.-вимоги першої черги, 3618967,25грн.-вимоги четвертої черги, 654215,70грн.-вимоги шостої черги, 9145105,53-вимоги забезпечені заставою. Відмовлено Акціонерному товариству Комерційний банк «Приватбанк» у визнанні кредитором на суму 150 644 565,69грн.

Разом із цим, ТОВ «ФК «Фінілон» зауважило, що 18.11.2014 між ним та ПАТ КБ «ПриватБанк» укладено договір відступлення права вимоги, за яким право вимоги до ТОВ «Едельвейс+2007» у розмірі 42 347 552,82 грн. передано на користь ТОВ «ФК «Фінілон».

У зв`язку з цим, за твердженнями ТОВ «ФК «Фінілон» першим отримало право вимоги до боржника на значну суму, що покладало на ТОВ «Едельвейс+2007» більш суворі стандарти поведінки під час господарювання.

Натомість, як наголошує позивач, ТОВ «Едельвейс+2007» безоплатно, без жодної економічної мети, маючи власні невиконані грошові зобов`язання перед позивачем із 2014 року та перебуваючи в скрутному матеріальному становищі, уклало договір застави акцій №DNFTLKI06800/DZ4 від 14.03.2016 із наданням у заставу свого майна для забезпечення виконання зобов`язань ТОВ «Канделла» перед АТ КБ «ПриватБанк». При цьому, ТОВ «Канделла» вже на той момент було неплатоспроможне та не могло розрахуватись за своїми зобов`язаннями перед АТ КБ «ПриватБанк».

Також позивач звернув увагу, що в 2021 році АТ КБ «ПриватБанк» ініціювало процедуру банкрутства ТОВ «Едельвейс+2007» для отримання або акцій, які перебували у заставі, або коштів, які були би отримані від реалізації таких акцій.

Із наведених підстав позивач просив визнати недійсним Договір застави акцій №DNFTLKI06800/DZ4 від 14.03.2016, який вважає фраудаторним правочином, що не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків.

У відзиві на позовну заяву АТ КБ «ПриватБанк» зауважив, що ТОВ «ФК «Фінілон» та ТОВ «Канделла» є пов`язаними із колишніми акціонерами банку особами. У той же час, загальна заставна вартість всіх переданих в заставу акцій ПАТ "ЗНВКІФ "Стандарт Преміум" визначена в чотирьох договорах застави акцій, у тому числі й за спірним договором, у розмірі 221 558 928,00 грн., що було достатньо для покриття кредитного ліміту у розмірі 215 000 000,00 грн. Натомість, із відкритих відомостей із сайту Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку вбачається, що номінальна вартість однієї акції ПАТ "ЗНВКІФ "Стандарт Преміум" складає 100,00 грн., у той час як у договорі застави їх вартість визначена в сумі 1252,00 грн. Відтак, саме кредитування пов`язаної особи ТОВ "КАНДЕЛЛА" під забезпечення акцій ПАТ "ЗНВКІФ "Стандарт Преміум" призвело до порушення прав АТ КБ «ПриватБанк», як юридичної особи.

Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку відмовити в задоволенні поданої заяви з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 6 ст. 12 ГПК України господарські суди розглядають справи про банкрутство у порядку провадження, передбаченому цим Кодексом, з урахуванням особливостей, встановлених Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом".

Банкрутство за своєю природою є особливим правовим механізмом врегулювання відносин між неплатоспроможним боржником та його кредиторами, правове регулювання якого регламентовано Кодексом України з процедур банкрутства, який введено в дію з 21.10.2019 року, а до введення в дію цього Кодексу - Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", які визначають особливості провадження у справах про банкрутство, тобто є спеціальними у застосуванні при розгляді цих справ.

Законодавство у сфері банкрутства містить спеціальні та додаткові, порівняно із нормами ЦК України та ГК України, підстави для визнання оспорюваних правочинів недійсними, і застосовуються коли боржник перебуває в особливому правовому режимі, який врегульовано законодавством про банкрутство.

У контексті зазначеного можна зробити висновок, що застосування спеціальних норм законодавства про банкрутство можливо лише при наявності відкритого провадження у справі про банкрутство боржника, а відтак правочин (договір), укладений до відкриття провадження у справі про банкрутство, не може оцінюватись судом на предмет його відповідності/невідповідності вимогам спеціального закону про банкрутство.

21.10.2019 року введено в дію Кодекс України з процедур банкрутства від 18.10.2018 № 2597-VIII, який встановлює умови та порядок відновлення платоспроможності боржника-юридичної особи або визнання його банкрутом з метою задоволення вимог кредиторів, а також відновлення платоспроможності фізичної особи.

Згідно з пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень Кодексу України з процедур банкрутства з дня введення в дію цього Кодексу визнано таким, що втратив чинність, зокрема, Закон про банкрутство.

Відповідно до частини 1 статті 42 Кодексу України з процедур банкрутства правочини, вчинені боржником після відкриття провадження у справі про банкрутство або протягом трьох років, що передували відкриттю провадження у справі про банкрутство, можуть бути визнані недійсними господарським судом у межах провадження у справі про банкрутство за заявою арбітражного керуючого або кредитора, якщо вони завдали збитків боржнику або кредиторам, з таких підстав: боржник виконав майнові зобов`язання раніше встановленого строку; боржник до відкриття провадження у справі про банкрутство взяв на себе зобов`язання, внаслідок чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов`язань перед іншими кредиторами повністю або частково стало неможливим; боржник здійснив відчуження або придбав майно за цінами, відповідно нижчими або вищими від ринкових, за умови що в момент прийняття зобов`язання або внаслідок його виконання майна боржника було (стало) недостатньо для задоволення вимог кредиторів; боржник оплатив кредитору або прийняв майно в рахунок виконання грошових вимог у день, коли сума вимог кредиторів до боржника перевищувала вартість майна; боржник узяв на себе заставні зобов`язання для забезпечення виконання грошових вимог.

Згідно з ч. 2 ст. 42 Кодексу України з процедур банкрутства правочини, вчинені боржником протягом трьох років, що передували відкриттю провадження у справі про банкрутство, можуть бути визнані недійсними господарським судом у межах провадження у справі про банкрутство за заявою арбітражного керуючого або кредитора також з таких підстав: боржник безоплатно здійснив відчуження майна, взяв на себе зобов`язання без відповідних майнових дій іншої сторони, відмовився від власних майнових вимог; боржник уклав договір із заінтересованою особою; боржник уклав договір дарування.

У разі визнання недійсними правочинів боржника з підстав, передбачених частиною першою або другою цієї статті, кредитор зобов`язаний повернути до складу ліквідаційної маси майно, яке він отримав від боржника, а в разі неможливості повернути майно в натурі - відшкодувати його вартість грошовими коштами за ринковими цінами, що існували на момент вчинення правочину. За результатами розгляду заяви арбітражного керуючого або кредитора про визнання недійсним правочину боржника господарський суд постановляє ухвалу (частини 3, 4 ст. 42 Кодексу України з процедур банкрутства).

Відповідно до пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень Кодексу України з процедур банкрутства з дня введення в дію цього Кодексу подальший розгляд справ про банкрутство здійснюється відповідно до положень цього Кодексу незалежно від дати відкриття провадження у справі про банкрутство, крім справ про банкрутство, які на день введення в дію цього Кодексу перебувають на стадії санації, провадження в яких продовжується відповідно до Закону про банкрутство. Перехід до наступної судової процедури та подальше провадження у таких справах здійснюється відповідно до цього Кодексу.

Тлумачення пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень КУзПБ свідчить, що законодавцем за темпоральним принципом (принцип дії закону в часі) визначено пряму дію норм КУзПБ та їх застосування при розгляді справ про банкрутство незалежно від дати відкриття провадження у справі про банкрутство, за винятком справ, які на день введення в дію цього Кодексу (21.10.2019) перебувають на стадії санації (висновок сформований у постанові Верховного Суду у складі судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду від 01.10.2020 року у справі № 913/849/14).

У постанові Верховного Суду у складі судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду від 02.06.2021 року у справі № 904/7905/16 викладено висновок щодо застосування ст. 42 КУзПБ, за яким норми цієї статті з урахуванням приписів пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень цього Кодексу, який стосується процесуальних норм КУзПБ, застосовується до усіх заяв арбітражних керуючих та кредиторів, поданих після вступу в дію КУзПБ, а темпоральним критерієм її застосування є дата відкриття провадження у справі про банкрутство. Передбачений ст. 42 КУзПБ трирічний строк у будь-якому разі відраховується від дати відкриття провадження у справі про банкрутство. Такий строк з огляду на вступ в дію КУзПБ 21.10.2019 року може повноцінно діяти лише у разі відкриття відповідного провадження після 21.10.2022 року.

Разом з тим, з метою формування єдиної правозастосовчої практики, судова палата для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду в постанові від 28.10.2021 року у справі № 911/1012/13 дійшла висновку про уточнення правової позиції судової палати щодо застосування ст. 42 Кодексу України з процедур банкрутства та ст. 20 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" під час вирішення спорів про визнання недійсними правочинів, вчинених боржником до введення в дію Кодексу України з процедур банкрутства, викладеної у постанові Верховного Суду у складі палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду від 02.06.2021 року у справі №904/7905/16.

Так, Верховний Суд у складі судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду в постанові від 28.10.2021 року у справі № 911/1012/13 не вбачає підстав для відступу від висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 02.06.2021 року у справі № 904/7905/16 про те, що темпоральним критерієм застосування норми ст. 42 Кодексу України з процедур банкрутства є дата відкриття провадження у справі про банкрутство, що повністю узгоджується з наведеним вище правовим висновком, що критерієм для застосування норм ст. 42 Кодексу України з процедур банкрутства та ст. 20 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", у тому числі і до заяв, поданих після набрання чинності Кодексу України з процедур банкрутства, є дата відкриття провадження у справі про банкрутство.

Водночас, палата для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду в постанові від 28.10.2021 року у справі № 911/1012/13 уточнила викладений у постанові палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.06.2021 у справі № 904/7905/16 правовий висновок про те, що при застосуванні ст. 42 Кодексу України з процедур банкрутства слід керуватися загальновизнаним принципом щодо дії законів у часі під час визнання правочину недійсним, згідно з яким відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Так, дійсно, за загальновизнаним принципом права, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у ч. 1 ст. 58 Конституції України, згідно з якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце (рішення Конституційного Суду України від 09.02.1999 № 1- рп/99 (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів).

Проте, на відміну від загальних норм (ЦК України та ГК України), як зазначено вище, застосування спеціальних норм законодавства про банкрутство можливо лише при наявності відкритого провадження у справі про банкрутство боржника, коли боржник перебуває в особливому правовому режимі, а відтак правочин (договір), укладений до відкриття провадження у справі про банкрутство, не може оцінюватись судом на предмет його відповідності/невідповідності вимогам законодавства про банкрутство, чинного на час укладення цього правочину.

Крім цього, уточнено і висновок Верховного Суду у складі палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду, викладений у постанові від 02.06.2021 року у справі № 904/7905/16, стосовно того, що передбачений ст. 42 Кодексу України з процедур банкрутства трирічний строк у будь-якому разі відраховується від дати відкриття провадження у справі про банкрутство.

Аналіз норм ст. 42 Кодексу України з процедур банкрутства дає підстави для висновку, що приписами цієї норми чітко визначено, що ст. 42 Кодексу України з процедур банкрутства підлягає застосуванню до правочинів, вчинених боржником після відкриття провадження у справі про банкрутство або протягом трьох років, що передували відкриттю провадження у справі про банкрутство, а відтак норма ст.42 Кодексу України з процедур банкрутства, щодо відрахування трирічного строку, розширеному тлумаченню не підлягає.

Таким чином, оскільки провадження у даній справі №910/14918/20 про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "Едельвейс+2007" відкрито за ухвалою Господарського суду міста Києва від 02.12.2020, то, керуючись темпоральним принципом, в даному випадку підлягають застосуванню положення Кодексу України з процедур банкрутства.

Судова палата для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду в постанові від 28.10.2021 року у справі № 911/1012/13 зазначила, що укладення боржником договору поза межами "підозрілого періоду" не виключає можливості звернення зацікавлених осіб (арбітражного керуючого або кредитора) з позовами про захист майнових прав та інтересів з підстав, передбачених нормами ЦК України, ГК України чи інших законів.

У такому разі звернення в межах справи про банкрутство з позовом про визнання недійсним правочинів боржника на підставі загальних засад цивільного законодавства є належним способом захисту, який гарантує практичну й ефективну можливість захисту порушених прав кредиторів та боржника.

Аналогічний висновок викладено Верховним Судом у постанові від 02.06.2021 у справі № 904/7905/16.

Провадження у справі про банкрутство, на відміну від позовного провадження, призначенням якого є визначення та задоволення індивідуальних вимог кредиторів, має на меті задоволення сукупності вимог кредиторів неплатоспроможного боржника. Досягнення цієї мети є можливим за умови гарантування: 1) охорони інтересів кредиторів від протизаконних дій інших кредиторів; 2) охорони інтересів кредиторів від недобросовісних дій боржника, інших осіб; 3) охорони боржника від протизаконних дій кредиторів, інших осіб.

Отже, розгляд відповідних заяв та справ у межах справи про банкрутство має певні характерні особливості, що відрізняються від позовного провадження.

Передусім це зумовлено специфікою провадження у справах про банкрутство, яка полягає у застосуванні специфічних способів захисту її суб`єктів, особливостях процедури, учасників стадій та інших елементів, які відрізняють це провадження від позовного.

Беззаперечно, що визнання недійсними правочинів боржника у межах справи про банкрутство спрямоване на досягнення однієї з основних цілей процедури неплатоспроможності - максимальне та справедливе задоволення вимог кредиторів.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають з договорів та інших правочинів.

За змістом статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (частина 5 статті 203 ЦК України).

Так, визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів за статтею 16 ЦК України, а загальні вимоги щодо недійсності правочину встановлені нормами статті 215 ЦК України.

Згідно з частиною 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частиною 3 статті 215 ЦК України визначено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

За змістом статті 215 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненим правочином.

Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорювання правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці. Це підтверджується висновками, що містяться в постановах Верховного Суду України від 25.12.2013 у справі № 6-78цс13, від 11.05.2016 у справі № 6-806цс16 тощо.

Вимоги заінтересованої особи про визнання правочину недійсним спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.

Недійсність договору як приватно - правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати (висновок об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 05.09.2019 у справі № 638/2304/17).

У постанові від 30.01.2019 у справі № 911/5358/14 Верховний Суд висловив правову позицію щодо реальності господарської операції, вказав на те, що для з`ясування правової природи як господарської операції, так і договору (укладенням якого опосередковувалося виконання цієї операції) необхідно вичерпно дослідити фактичні права та обов`язки сторін у процесі виконання операції, фактичний результат, до якого прагнули учасники такої операції, та оцінити зміни майнового стану, які відбулися у сторін в результаті цієї операції.

Водночас будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину (постанова Верховного Суду у справі №405/1820/17 від 24.07.2019, №910/8357/18 від 28.11.2019).

Великою Палатою Верховного Суду викладено у постанові від 03.07.2019 у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) висновок про те, що позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України.

З урахуванням наведеного, суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що оскільки Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Фінілон" є кредитором боржника, останнє виступає заінтересованою особою у визнанні оспорюваного договору недійсним.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно із частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

В обранні варіанта добросовісної поведінки боржник зобов`язаний піклуватися про те, щоб його юридично значимі вчинки були економічно обґрунтованими. Також поведінка боржника повинна відповідати критеріям розумності, що передбачає, що кожне зобов`язання, яке правомірно виникло, повинно бути виконано належним чином, а тому кожний кредитор вправі розраховувати, що усі існуючі перед ним зобов`язання за звичайних умов будуть належним чином та своєчасно виконані. Тому усі боржники мають на меті добросовісно виконати усі свої зобов`язання, а в разі неможливості такого виконання - надати справедливе та своєчасне задоволення прав та правомірних інтересів кредитора.

Угоди, що укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Угода, що укладається «про людське око», таким критеріям відповідати не може.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 24.07.2019 № 405/1820/17.

Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Відповідно до cтатті 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Частиною першою статті 583 ЦК України визначено, що заставодавцем може бути боржник або третя особа (майновий поручитель); відповідні положення наведено також у частині другій статті 11 Закону України "Про заставу", за якою заставодавцем може бути як сам боржник, так і третя особа (майновий поручитель).

Згідно зі статтею 589 ЦК України у разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави.

За змістом частини першої статті 584 ЦК України, частини першої статті 12 Закону України "Про заставу" у договорі застави визначаються суть, розмір та строк виконання зобов`язання, забезпеченого заставою, опис предмета застави, а також інші умови, відносно яких за заявою однієї із сторін повинна бути досягнута угода.

За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов`язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв`язку із пред`явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором застави (частина друга статті 589 ЦК України, стаття 19 Закону України "Про заставу").

Як убачається з матеріалів справи, укладення боржником спірного договору застави акцій №DNFTLKI06800/DZ4 від 14.03.2016 відбулося в забезпечення виконання зобов`язань ТОВ «Канделла» за Кредитним договором № DNFTLKI06800 від 14.03.2016.

Крім оспорюваного договору застави акцій №DNFTLKI06800/DZ4 від 14.03.2016, указаний Кредитний договір № DNFTLKI06800 від 14.03.2016 забезпечений також укладеними договорами застави акцій № DNFTLK106800/DZ1 між ПП "ЕДЕЛЬВЕЙС-2000" та ПАТ КБ "ПриватБанк", акції у кількості 60 034; заставна вартість одиниці 1252,00 грн.; загальна заставна вартість 75 162 568,00 грн.; № DNFTLKI06800/DZ2 між ТОВ "УІФК-КРИМ" та ПАТ КБ "ПриватБанк", акції у кількості 74 336; заставна вартість одиниці 1252,00 грн.; загальна заставна вартість 93 068 672,00 грн.; № DNFTLKI06800/DZ3 між ТОВ "ЕВЕРЕСТ ІСТЕЙТ" та ПАТ КБ "ПриватБанк", акції у кількості 29 550; заставна вартість одиниці 1252,00 грн.; загальна заставна вартість 36 996 600,00 грн.

Отже, загальна заставна вартість всіх переданих в заставу акцій ПАТ "ЗНВКІФ "Стандарт Преміум" становить 221 558 928,00 грн., у той час як кредитний ліміт за Кредитним договором № DNFTLKI06800 від 14.03.2016 становить 215 000 000,00 грн.

Так, у договорі застави акцій №DNFTLKI06800/DZ4 від 14.03.2016 встановлено, що вартість однієї акції ПАТ "ЗНВКІФ "Стандарт Преміум" складає 1252,00 грн.

Разом із цим, відповідно до відкритих відомостей із сайту Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку номінальна вартість однієї акції ПАТ "ЗНВКІФ "Стандарт Преміум" складає 100,00 грн.

Таким чином, передання за спірним договором у заставу акцій ПАТ "ЗНВКІФ "Стандарт Преміум" здійснено за вищою вартістю, ніж їх номінальна вартість.

У той же час, за результатами 2016 року фінансові показники ТОВ "Едельвейс+2007" не відображають наявність активу боржника в розмірі 16 331 088,00 грн..

Одночасно судом прийнято до уваги, що листом Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку № 26/03/18517 від 07.08.2019 повідомлено, що на виконання постанови старшого слідчого в особливо важливих справах Головного слідчого управління Національної поліції України підполковника Колотигіної Т.В. від 03.11.2016, винесеної в межах досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0001331 від 27.05.2016, Національною комісією з цінних паперів та фондового ринку Рішенням від 22 листопада 2016 року № 1133 "Щодо зупиненння внесенні змін до системи депозитарного обліку цінних паперів" зупинено з 23.11.2016 внесення змін до системи депозитарного обліку цінних паперів щодо цінних паперів, емітованих зокрема, ПАТ "ЗНВКІФ "Стандарт Преміум" (ідентифікаційний код юридичної особи: 36926999).

При цьому, обґрунтовуючи наявність на час укладення спірного договору грошового зобов`язання боржника перед ТОВ «ФК «Фінілон», останнє посилалося на непогашену з 2014 року заборгованість перед ним у розмірі 42 347 552,82 грн.

У той же час, дана заборгованість обліковувалася за боржником перед ПАТ КБ «ПриватБанк» за наступними кредитними договорами від 26.06.2007 № 07/68/К, від 17.03.2008 № 08/24/К, від 13.01.2014 № 2Э058Г, від 13.01.2014 № 2Э057Г та 18.11.2014 на підставі договору відступлення права вимоги передана на користь ТОВ «ФК «Фінілон».

Одночасно, відступлення заборгованості за вказаними кредитними договорами відбулося разом із забезпеченням у вигляді іпотеки. Відтак, до ТОВ «ФК «Фінілон» перейшли права також іпотекодержателя за набутими правами вимоги до боржника, у зв`язку з чим останній не був позбавлений права на реалізацію цих прав та задоволення вимог шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

За наведених обставин позивачем не доведено обставин укладення ТОВ "Едельвейс+2007" із АТ КБ "ПриватБанк" спірного договору застави акцій №DNFTLKI06800/DZ4 від 14.03.2016 саме з метою завдання шкоди майновим інтересам позивача та не виконання перед ним грошових зобов`язань.

До того ж, за своєї правовою природою застава має похідний характер від основного зобов`язання, з урахуванням чого не може існувати самостійно без основного зобов`язання, а укладення договору застави, як похідного від договору основного зобов`язання, не є підставою для виникнення майнових зобов`язань до моменту порушення виконання боржником основного договору зобов`язання.

Отже, укладення третьою стороною та кредитором договору застави для забезпечення виконання зобов`язань боржника перед кредитором не зумовлює виникнення у заставодавця (іпотекодавця) майнових зобов`язань з моменту укладання такого договору та до моменту порушення боржником основного зобов`язання, і не вимагає вчинення боржником на користь третьої особи майнових дій з моменту укладення договору застави.

За змістом положень статті 572 ЦК України, статей 1, 11 Закону України "Про заставу" метою укладення договору застави є отримання кредитором додаткових гарантій виконання основного зобов`язання забезпеченого цим договором, у разі невиконання якого боржником таке зобов`язання підлягає виконанню заставодавцем. Тобто застава є визначеним законним заходом майнового характеру спрямованим на забезпечення виконання основного зобов`язання, чим фактично обумовлюється її похідний (акцесорний) характер стосовно основного зобов`язання.

У свою чергу, позивачем не доведено, що укладення оспорюваного договору застави акцій №DNFTLKI06800/DZ4 від 14.03.2016 відбулося задля введення позивача в оману (до або в момент укладення угоди) щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників, та що сторони такого спірного договору мали свідомий намір невиконання зобов`язань за ним і приховування їхніх справжніх намірів.

У постанові Верховного Суду від 30.06.2022 у справі № 922/2960/17 викладено правовий висновок про те, що не може бути визнаним недійсним укладений боржником договір іпотеки з підстав визначених абзацом другим частини першої статті 20 Закону про банкрутство (абзацом другим частини другої статті 42 КУзПБ) - прийняття (взяття) боржником на себе зобов`язання без відповідних майнових дій іншої сторони, оскільки його укладення не зумовлює виникнення майнових зобов`язань між сторонами такого правочину, а лише має наслідком виникнення у майнового поручителя акцесорного (додаткового) зобов`язання стосовно основного зобов`язання (зобов`язання за кредитним договором).

За наведених обставин, виходячи з наданих учасниками справи доказів, суд дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність позивачем фраудаторності оспорюваного договору застави акцій №DNFTLKI06800/DZ4 від 14.03.2016 та недобросовісності дій сторін при його укладенні, що зумовлює суд у задоволенні позову про визнання такого договору недійсним відмовити.

Відповідно до статті 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до статей 76, 77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Статтею 86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

За таких обставин, витрати по сплаті судового збору покладаються у порядку ст. 129 Господарського процесуального кодексу України на позивача.

Керуючись ст.ст. 74, 76-80, 129, 236 - 240 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва -

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову відмовити повністю.

2. Судові витрати покласти на позивача.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 06.06.2023

Суддя Мандичев Д.В.