ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.06.2023 Справа № 917/425/23

Господарський суд Полтавської області у складі судді Тимощенко О.М., при секретарі судового засіданні Михатило А. В.., розглянувши справу № 917/425/23

за позовною заявою Дочірнього підприємства "АВТОМАЗ УКРАЇНА", вул. Колекторна, 42 А, м. Київ, 02121,

до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "МАШІВКА-АГРО-АЛЬЯНС", вул. Бригадна, 1, смт. Машівка, Полтавський район, Полтавська область, 39400

про стягнення 14 178,90 заборгованості

Без виклику учасників справи

ВСТАНОВИВ:

17.03.2023 року до Господарського суду Полтавської області надійшла позовна заява Дочірнього підприємства "АВТОМАЗ УКРАЇНА" до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "МАШІВКА-АГРО-АЛЬЯНС" про стягнення 14 178,90 грн заборгованості за поставлений товар за видатковими накладними №О15-008121 від 07.09.2021 року, №О15-008122 від 07.09.2021 року та № О15-000157 від 20.01.2022 року (вх. №456/23).

В обґрунтування позову позивач посилається на не здійснення відповідачем розрахунків за поставлений товар за видатковими накладними №О15-008121 від 07.09.2021 року, №О15-008122 від 07.09.2021 року та № О15-000157 від 20.01.2022 року, чим порушив встановлені умови господарського зобов`язання, встановлені чинним законодавством України.

Ухвалою від 21.03.2023 року суд залишив позовну заяву Дочірнього підприємства "АВТОМАЗ УКРАЇНА" без руху та надав позивачу строк 5 дні з дня вручення даної ухвали для усунення вказаних у ній недоліків позовної заяви.

28.03.2023 року до суду від позивача надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви (вх. № 3859) на виконання вимог ухвали суду від 21.03.2023 року про залишення позовної заяви без руху.

Відповідно до даної заяви, позивачем зазначено, що на момент надіслання вимоги до ТОВ "МАШІВКА-АГРО-АЛЬЯНС" від 22.12.2022 року № 22/12/22-2, договір №Щ15-000045 від 24.05.2018 року ДП "АВТОМАЗ УКРАЇНА" було втрачено (у зв`язку з масовим звільненням працівників позивача з початком повномасштабної війни). Саме втрата даного договору стала причиною подачі вимоги до ТОВ "МАШІВКА-АГРО-АЛЬЯНС" та причиною подачі позову саме з такими підставами позову. Заходи забезпечення доказів до подання позовної заяви не здійснювалися.

Ухвалою від 30.03.2023 року суд прийняв позовну заяву до розгляду, відкрив провадження у справі № 917/425/23 в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін (без проведення судового засідання). Встановив відповідачу строк для подання відзиву на позов з урахуванням вимог ст. 165 ГПК України протягом 15 днів з дня отримання ухвали; після отримання від позивача відповіді на відзив - подати до суду заперечення в строк 5 днів з дня отримання такої відповіді від позивача з урахуванням вимог ст. 167, 184 ГПК України. Встановив позивачу строк для подання відповіді на відзив з урахуванням вимог ст. 166 ГПК України - 5 днів з моменту отримання від відповідача відзиву на позов.

20.04.2023 року на електронну адресу суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву (вх. № 5050), де було зазначено, що втрата договору не змінює правової підстави виникнення зобов`язань та, відповідно, не змінює підстави для стягнення заборгованості. Тому, заявлення до стягнення заборгованості на підставі ст. 350 ЦК України не відповідає доданим до позову копіям документів. Крім того, відповідач вказав, що на копіях видаткових накладних відсутні дані, що можуть ідентифікувати отримувача товару (відсутні прізвища, ім`я, по-батькові отримувачів), також підписи отримувачів є різними. З огляду на що, відповідач вважає, що позивачем не доведено факту отримання товару саме відповідачем чи його уповноваженим представником.

У разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення (ч. 4 ст. 240 ГПК України).

Датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення (ч. 5 ст. 240 ГПК України).

Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши подані докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд встановив наступне.

Відповідно до видаткових накладних №О15-008121 від 07.09.2021 року, №О15-008122 від 07.09.2021 року та № О15-000157 від 20.01.2022 року (а. с. 4 - 6) Дочірнє підприємство «Автомаз-Україна» поставило Товариству з обмеженою відповідальністю "МАШІВКА-АГРО-АЛЬЯНС" товар на загальну суму 14 178,90 грн. Отримання продукції відповідачем підтверджується підписом представника останнього та відтиском печаток на вказаних накладних.

22.12.2022 року за вих. № 22/12/22-2 позивач направив на адресу відповідача вимогу (а. с. 7), в якій зазначено про існування заборгованості у розмірі 14 178,90 грн за поставлений товар згідно вищезазначених видаткових накладних та про необхідність погасити вказану заборгованість у семиденний строк від дня пред`явлення вказаної вимоги.

Матеріалами справи підтверджується направлення вказаної вимоги на адресу відповідача та отримання її 30.12.2022 року (а. с. 8 9).

Позивач стверджує, що відповідач на вказану вимогу не відреагував, оплату товару не виконав. Вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача 14 178,90 грн заборгованості за поставлений товар за видатковими накладними №О15-008121 від 07.09.2021 року, №О15-008122 від 07.09.2021 року та № О15-000157 від 20.01.2022 року.

Перелік доказів, якими позивач обґрунтовує наявність обставин, що є предметом доказування у даній справі: видаткові накладні №О15-008121 від 07.09.2021 року, №О15-008122 від 07.09.2021 року та № О15-000157 від 20.01.2022 року, вимога за вих. № 22/12/22-2 від 22.12.2022 року з доказами її направлення та отримання відповідачем, ордер №1362676 від 11.03.2023 року.

Докази відповідача в спростування вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Автомаз-Україна» в матеріалах справи відсутні.

При прийнятті рішення суд керувався наступним.

Визначення поняття доказів, вимоги щодо доказів, властивостей доказів та порядку їх оцінки урегульовано у главі 5 "Докази та доказування" ГПК України.

Згідно з пунктами 2, 4, 5 частини другої статті 42 ГПК України учасники справи зобов`язані сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; надавати суду повні і достовірні пояснення з питань, які ставляться судом, а також учасниками справи в судовому засіданні. За положеннями статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до статті 73 ГПК України доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно з частинами першою, третьою статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, яким суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою.

На сьогодні у праві існують такі основні стандарти доказування: "баланс імовірностей" (balance of probabilities) або "перевага доказів" (preponderance of the evidence); "наявність чітких та переконливих доказів" (clear and convincing evidence); "поза розумним сумнівом" (beyond reasonable doubt).

17.10.2019 набув чинності Закон України № 132-IX від 20.09.2019 "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні", яким було, зокрема внесено зміни до України змінено назву статті 79 ГПК з "Достатність доказів" на нову - "Вірогідність доказів" та викладено її у новій редакції, фактично впровадивши в господарський процес стандарт доказування "вірогідності доказів".

У рішенні Європейського Суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі "Brualla Gomez de La Torre v. Spain" від 19.12.1997 наголошено про загальновизнаний принцип негайного впливу процесуальних змін на позови, що розглядаються.

Стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Відповідно до статті 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.

Слід зауважити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17).

Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".

Схожий стандарт під час оцінки доказів застосовано у рішенні ЄСПЛ від 15.11.2007 у справі "Бендерський проти України" ("BENDERSKIY v. Ukraine"), в якому суд оцінюючи фактичні обставини справи звертаючись до балансу вірогідностей вирішуючи спір виходив з того, що факти встановлені у експертному висновку, є більш вірогідним за інші докази.

Відповідно до частини четвертої статті 11 ГПК України, статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику зазначеного Суду як джерело права.

У поясненнях від 22.03.2023 року (вих. №425-2) позивач вказав, що у видаткових накладних є посилання на договір № О15-000045 від 24.05.2018 року, однак він був втрачений у зв`язку з масовим звільненням працівників Дочірнього підприємства «Автомаз-Україна» з початком повномасштабної війни. Що і сталою причиною подачі вимоги та причиною для подачі позову з такими підставами.

Відповідач у відзиві на позовну заяву не спростовує укладення договору № О15-000045 від 24.05.2018 року та зазначає, що стягнення заборгованості за ст. 530 ЦК України не відповідає доданим до позову копіям документів. Однак до відзиву оригіналу вказаного договору чи належним чином засвідченої його копії суду не надав.

Враховуючи вищезазначене та відсутність в матеріалах справи оригіналу договору № О15-000045 від 24.05.2018 року чи його належним чином засвідченої копії, що унеможливлює його дослідження (зокрема межі строку дії договору), суд вважає, що поставка позивачем товару здійснена не на виконання умов договору № О15-000045 від 24.05.2018 року, а на підставі видаткових накладних як окремих правочинів, тобто позивачем вірно зазначено підстави позову видаткові накладні та застосовано ст. 530 ЦК України.

Згідно з ч. 1 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини (п.1 ч.2 ст.11 ЦК України).

Стаття 181 Господарського кодексу України визначає загальний порядок укладання господарського договору. За частиною першою цієї статті господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Відповідно до приписів ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Згідно з ч. 1 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

У письмовій формі належить вчиняти, зокрема, правочини між фізичною та юридичною особою, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу. (п. 2 ч. 1 ст. 208 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 641 ЦК України пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору.

Якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом (ч.2 ст.642 ЦК України).

В даному випадку сторонами було укладено в простій письмовій формі договір поставки, оскільки продукція була поставлена позивачем і прийнята відповідачем, що зафіксовано у змісті накладних про вчинення сторонами відповідних дій.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Крім того, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 березня 2021 року у справі № 910/15963/19 зазначено, що за змістом ст. ст. 15 і 16 ЦК кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що відповідно до принципу jura novit curia ("суд знає закони") неправильна юридична кваліфікація сторонами спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм. Такі висновки сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.09.2019 у справі № 265/6582/16-ц (п. 44), від 12.06.2019 у справі № 487/10128/14-ц (п. 83), від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14-ц (п. 101). У п. 7.43 постанови від 25.06.2019 року у справі № 924/1473/15. Велика Палата Верховного Суду зазначила, що суд, з`ясувавши у розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу в обґрунтування своїх вимог або заперечень послалися не на ті норми, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує у прийнятті рішення саме такі норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.

При цьому, Європейський суд з прав людини провів лінію між формалізмом та надмірним формалізмом. Так, формалізм є явищем позитивним та необхідним, оскільки забезпечує чітке дотримання судами процесу. Надмірний ж формалізм заважає практичному та ефективному доступу до суду. Формалізм не є надмірним, якщо сприяє правовій визначеності та належному здійсненню правосуддя.

Відповідно до ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожній фізичній або юридичній особі гарантовано право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, у якій вона є стороною.

У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики ЄСПЛ включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Кутіч проти Хорватії», заява №48778/99).

Україна як учасниця конвенції повинна створювати умови для забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.

Рішеннями ЄСПЛ визначено, що право на доступ до суду має «застосовуватися на практиці і бути ефективним» (рішення у справі «Белле проти Франції»). Для того щоб право на доступ було ефективним, особа «повинна мати реальну можливість оскаржити дію, що порушує її права» (рішення у справах «Белле проти Франції» від 4.12.95 та «Нун`єш Діаш проти Португалії» від 10.04.2003).

Суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) може позбавити заявників права звертатися до суду (рішення ЄСПЛ від 28.10.98 у справі «Перес де Рада Каванил`єс проти Іспанії»).

З огляду на вищезазначене, суд дійшов до висновку, що врахування доводів відповідача у відповіді на позовну заяву відносно підстав позову призведе до надмірного формалізму, що у свою чергу порушуватиме право позивача на справедливий судовий захист.

Відносно посилання відповідача на те, що позивачем не доведено факту отримання товару саме відповідачем чи його уповноваженим представником, оскільки на копіях видаткових накладних відсутні дані, що можуть ідентифікувати отримувача товару (відсутні прізвища, ім`я, по-батькові отримувачів) та підписи отримувачів є різними, суд зазначає наступне.

Верховний Суд у постанові від 20.12.2018 у справі №910/19702/17 зазначив, що відсутність у видатковій накладній назви посади особи, яка отримала товар за цією накладною, за наявності її підпису у цій накладній, який засвідчений відтиском печатки самої юридичної особи, не може свідчить про те, що така особа є неуповноваженою чи що така видаткова накладна є неналежним доказом у справі. Відтиск печатки на видаткових накладних є свідченням участі особи у здійсненні господарської операції за цими накладними.

За змістом ст. 79 ГПК України, наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч. 4 ст. 238 ГПК України у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, висновок суду про те, яка обставина, що є предметом доказування у справі, визнається судом встановленою або спростованою з огляду на більшу вірогідність відповідних доказів та мотиви визнання доказів більш вірогідними щодо кожної обставини, яка є предметом доказування у справі.

Як вбачається із матеріалів справи, всі три оспорювані видаткові накладні скріплені печатками відповідача. Справжність печатки відповідача на цих накладних останнім не заперечується. Клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи відносно підписів на накладних відповідачем не заявлялось.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду викладеної в постанові №918/780/18 від 23.07.2019 р. печатка відноситься до даних, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні відповідних правовідносин. В цій справі суд прийшов до висновку, що зважаючи на те, що відповідач не довів фактів протиправності використання своєї печатки чи доказів її втрати, так само і не надав доказів звернення до правоохоронних органів у зв`язку з втратою чи викраденням печатки, відсутні підстави вважати, що печатка товариства використовувалась проти волі особи.

Таким чином, відсутність у спірних видаткових накладних №О15-008121 від 07.09.2021 року, №О15-008122 від 07.09.2021 року та № О15-000157 від 20.01.2022 року назви посади особи, яка отримала товар за цими накладними; даних, що можуть ідентифікувати отримувача товару (відсутні прізвища, ім`я, по-батькові отримувача), за наявності її підпису у цих накладних, який засвідчений відтиском печатки самої юридичної особи, не може свідчить про те, що така особа є неуповноваженою чи що такі видаткові накладні є неналежними доказами у справі. Відтиск печатки на видаткових накладних №О15-008121 від 07.09.2021 року, №О15-008122 від 07.09.2021 року та № О15-000157 від 20.01.2022 року є свідченням участі Товариства з обмеженою відповідальністю "МАШІВКА-АГРО-АЛЬЯНС", як юридичної особи, у здійсненні господарської операції за цими накладними.

Відповідно до частини першої статті 2 Господарського процесуального кодексу України, завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Добросовісність (пункт 6 статті 3 Цивільного кодексу України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Отже, як вбачається з матеріалів справи, позивач належним чином та в повному обсязі виконав зобов`язання з постачання товару на загальну суму 14 178,90 грн, що підтверджується видатковими накладними №О15-008121 від 07.09.2021 року, №О15-008122 від 07.09.2021 року та № О15-000157 від 20.01.2022 року, які приймаються судом у якості належних доказів виконання позивачем своїх зобов`язань щодо поставки продукції на вищевказану суму.

Згідно з ч. 1 та ч. 2 ст. 692 ЦК України на покупця покладено обов`язок оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

В силу ч. 2 ст. 530 ЦК України якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Вказаною нормою передбачено, зокрема, і можливість виникнення обов`язку негайного виконання. Цією нормою передбачено, між іншим, і можливість виникнення обов`язку негайного виконання; такий обов`язок випливає, наприклад, з припису частини першої статті 692 Цивільного кодексу України, якою визначено, що покупець за договором купівлі-продажу повинен оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього; відтак якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлено інший строк оплати товару, відповідна оплата має бути здійснена боржником негайно після такого прийняття, незалежно від того, чи пред`явив йому кредитор пов`язану з цим вимогу. При цьому передбачена законом відповідальність за невиконання грошового зобов`язання підлягає застосуванню починаючи з дня, наступного за днем прийняття товару, якщо інше не вбачається з укладеного сторонами договору.

Дана позиція викладена в постанові Верховного Суду від 23.10.2018 р. у справі № 910/17838/17, що відповідно до ч. 4 ст. 236 ГПК України має враховуватись судами при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин.

Як встановлено судом, позивачем була направлена на адресу відповідача вимога погасити заборгованість, дану вимогу Товариство з обмеженою відповідальністю "МАШІВКА-АГРО-АЛЬЯНС" отримало 30.12.2022 року.

Однак, відповідач в порушення прийнятих на себе зобов`язань за вказаними договорами та приписів цивільного законодавства України за отриманий товар не розрахувався.

Враховуючи викладене, з огляду на встановлений законом принцип змагальності сторін, відповідно до якого кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, позовні вимоги щодо стягнення з відповідача 14 178,90 грн заборгованості за поставлений згідно з видатковими накладними №О15-008121 від 07.09.2021 року, №О15-008122 від 07.09.2021 року та № О15-000157 від 20.01.2022 року товар підтверджені документально та нормами матеріального права, не спростовані відповідачем, а тому підлягають задоволенню.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд виходив із наступного.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З огляду на викладене, судові витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача в сумі 2 684,00 грн.

Керуючись ст.ст. 129, 232, 233, 237, 238, 252 ГПК України, суд

ВИРІШИВ :

1. Позов задовольнити.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "МАШІВКА-АГРО-АЛЬЯНС" ( вул. Бригадна, 1, смт. Машівка, Полтавський район, Полтавська область, 39400, ідентифікаційний ) на користь Дочірнього підприємства «Автомаз-Україна» (вул. Колекторна, 42а, м. Київ, 02121, ідентифікаційний ) 14 178,90 грн заборгованості за поставлений товар за видатковими накладними №О15-008121 від 07.09.2021 року, №О15-008122 від 07.09.2021 року та № О15-000157 від 20.01.2022 року, а також 2 684,00 грн судового збору.

3. Видати наказ з набранням чинності цим рішенням.

Повне рішення складено 05.06.2023 р.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч.1,2 ст.241 ГПК України). Апеляційна скарга на рішення суду подається в порядку та строки, встановлені ГПК України (ст.ст.256,257 ГПК України).

Суддя О. М. Тимощенко