ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"01" червня 2023 р. Cправа № 902/311/23

Господарський суд Вінницької області у складі судді Матвійчука Василя Васильовича, розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрії Україна" (вул. Васильківська, буд. 14, офіс 513, м. Київ, 03040)

до: Товариства з обмеженою відповідальністю "Ємільчине Агроком" (вул. Данила Галицького, буд. 6Б, м. Вінниця, 21036)

до: Товариства з обмеженою відповідальністю "РЕСУРС-ФАРМІНГ" (вул. Рибальська, буд. 13, офіс 4, м. Київ, 01011)

за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів - Товариства з обмеженою відповідальністю "ДІВА-АГРОЛАН" (вул. Ярослава Мудрого, буд. 56, м. Кам`янка-Бузька, Львівський район, Львівська область, 80400)

Товариства з обмеженою відповідальністю "САТ-АГРО" (вул. Дмитра Майбороди, буд. 6, каб. 508, м. Вінниця, 21036).

про визнання договору недійсним

за участю секретаря судового засідання Марущак А.О.,

представників сторін:

позивача Заматов Р.В. за довіреністю (в режимі відеоконференції);

відповідача 1 не з`явився;

відповідача 2 не з`явився;

третьої особи 1 не з`явився;

третьої особи 2 не з`явився.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

На розгляд Господарського суду Вінницької області через систему ЄСІТС "Електронний суд" надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрії Україна" з вимогою про визнання недійсним Договору відступлення права вимоги № 25/07-22/ДА від 25.07.2022, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю "Ємільчине Агроком" та Товариством з обмеженою відповідальністю "РЕСУРС-ФАРМІНГ".

Суд, ухвалою від 07.03.2023 за вказаним позовом відкрив провадження у справі № 902/311/23 з призначенням до розгляду за правилами загального позовного провадження. Підготовче засідання призначив на 04.04.2023. Одночасно судом залучено до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів - Товариство з обмеженою відповідальністю "ДІВА-АГРОЛАН" та Товариство з обмеженою відповідальністю "САТ-АГРО".

31.03.2023 до суду надійшов відзив на позовну заяву № б/н та дати (вх. № 01-34/3015/23 від 31.03.2023) першого відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю "Ємільчине Агроком", в якому останній наводить заперечення проти позову та просить відмовити в його задоволенні.

За результатами судового засідання 04.04.2023, суд, без виходу до нарадчої кімнати, постановив ухвалу із занесенням її до протоколу судового засідання від 04.04.2023 про відкладення підготовчого засідання на 27.04.2023.

Виконавши завдання підготовчого провадження, суд, 27.04.2023 закрив підготовче провадження та призначив розгляд справи по суті на 01.06.2023, про що постановив протокольну ухвалу.

За клопотанням представника позивача, суд, ухвалою від 27.04.2023 судове засідання у справі постановив провести в режимі відеоконференції в приміщенні Господарського суду Вінницької області, забезпечити його участь у розгляді справи у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів

На визначену судом дату в судове засідання з`явився представник позивача в режимі відеоконференції.

Відповідачі та треті особи правом участі в засіданні суду скористалися. При цьому суд зважає, що про дату, час та місце розгляду справи учасники справи повідомлені належним чином, ухвалою суду від 27.04.2023.

Окрім того, судом 28.04.2023 розміщено оголошення на веб-порталі судової влади (сайт Господарського суду Вінницької області) про розгляд справи № 902/311/23 по суті.

Статтею 42 Господарського процесуального кодексу України визначено права та обов`язки учасників судового процесу, зокрема учасники справи зобов`язані: виявляти повагу до суду та до інших учасників судового процесу; сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; з`являтися в судове засідання за викликом суду, якщо їх явка визнана судом обов`язковою; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази тощо.

Також суд зазначає, що відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 р. (Закон України від 17.07.1997 р. № 475/97 - ВР), кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Перебіг строків судового розгляду у цивільних справах починається з часу надходження позовної заяви до суду, а закінчується ухваленням остаточного рішення у справі, якщо воно не на користь особи (справа "Скопелліті проти Італії" від 23.11.1993 р.), або виконанням рішення, ухваленого на користь особи (справа "Папахелас проти Греції" від 25.03.1999 р.).

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду неефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (параграфи 66, 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 р. у справі "Смірнова проти України").

Суд нагадує, що роль національних суддів полягає у швидкому та ефективному розгляді справ (&51 рішення Європейського суду з прав людини від 30.11.2006 р. у справі "Красношапка проти України"). Роль національних судів - організовувати судові провадження таким чином, щоб вони були без затримок та ефективними (див.рішення Суду у справі Шульга проти України, no. 16652/04, від 02.12.2010). До того ж організація провадження таким чином, щоб воно було швидким та ефективним, є завданням саме національних судів (див. рішення Суду у справі Білий проти України, no. 14475/03, від 21.10.2010).

Згідно із ч.1 ст.202 ГПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Враховуючи положення ст.ст.13, 74 ГПК України якими в господарському судочинстві реалізовано конституційний принцип змагальності судового процесу, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та заперечень та здійснені всі необхідні дії для забезпечення сторонами реалізації своїх процесуальних прав, а тому вважає за можливе розглядати справу за наявними в ній матеріалами і документами без явки в судове засідання представників сторін.

Поряд з цим слід зазначити, що положеннями ст.178 Господарського процесуального кодексу України визначено, що у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

З огляду на те, що другий відповідач - ТОВ "РЕСУРС-ФАРМІНГ" не скористався своїм правом на подання відзиву на позовну заяву та доказів на підтвердження своєї позиції, справа підлягає вирішенню за наявними матеріалами з огляду на приписи ч.9 ст.165 та ч.2 ст.178 Господарського процесуального кодексу України.

В судовому засіданні 01.06.2023 суд повідомив про завершення розгляду справи по суті та вийшов до нарадчої кімнати для ухвалення рішення, повідомивши представника позивача про орієнтовний час виходу з нарадчої кімнати.

Після виходу суду з нарадчої кімнати 01.06.2023 судом проголошено вступну та резолютивну частину рішення та повідомлено, що повне рішення буде складено у термін, передбачений ч. 6 ст. 233 ГПК України.

Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд,

ВСТАНОВИВ:

17.09.2021 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Ресурс-Фармінг" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Діва-Агролан" укладено Договір про надання послуг відповідального зберігання № 17/09/19-3. (надалі Договір зберігання)

Згідно з умовами Договору зберігання ТОВ "Ресурс-Фармінг" передало, а ТОВ "Діва-Агролан" прийняло на відповідальне зберігання 858587 кг соняшнику, про що сторонами складено відповідні акти приймання-передачі товару та товарно-транспортні накладні.

ТОВ "Діва-Агролан" 05.02.2020 відповідно до акту прийому-передачі товару на зберігання до Договору повернуло ТОВ "Ресурс-Фармінг" з відповідального зберігання 480000 кг. соняшнику.

Зазначені обставини встановлені рішенням Господарського суду Запорізької області від 19.01.2022 у справі №908/2120/21, яким позов ТОВ "Ресурс-Фармінг" задоволено та вирішено стягнути з ТОВ "Діва-Агролан" на користь ТОВ "Ресурс-Фармінг" 8272125,95 грн. вартості товару, неповернутого за Договором про надання послуг відповідального зберігання № 17/09/19-3 від 17.09.2021.

Поряд з цим, 12.05.2021 між ТОВ "Ресурс-Фармінг" та ТОВ "Сат-Агро" укладено Договір поруки (надалі Договір поруки), згідно з яким ТОВ "Сат-Агро" взяло на себе зобов`язання відповідати за повне та своєчасне виконання ТОВ "Діва-Агролан" його зобов`язань перед ТОВ "Ресурс-Фармінг" за Договором про надання послуг відповідального зберігання №17/09/19-3 від 17.09.2019 року.

В подальшому, а саме 25.07.2022 між ТОВ "Ресурс-Фармінг" (другий відповідач, за Договором Первісний кредитор) та ТОВ "Ємільчине Агроком" (перший відповідач, за Договором Новий кредитор) укладено Договір про відступлення права вимоги №25/07-22/ДА, за яким Первісний кредитор відступив на користь Нового кредитора право вимоги до Боржника (ТОВ "Діва-Агролан") за Договором про надання послуг відповідального зберігання №17/09/19-3 від 17.09.2019.

Відповідно до п. 1.2. Договору про відступлення права вимоги, станом на час укладення та підписання Договору про відступлення права вимоги, розмір вимог Первісного кредитора до Боржника становить 8272125,95 грн., (вісім мільйонів двісті сімдесят дві тисячі сто двадцять п`ять грн. 95 коп.) та 124 081,89 (сто двадцять чотири тисячі вісімдесят одну грн. 89 коп.) судового збору, що підтверджується у тому числі рішенням Господарського суду Запорізької області від 19.01.2022 у справі 908/2120/21.

Згідно п. 1.3. за Договором про відступлення права вимоги до Нового кредитора переходить також право вимагати виконання Боржником зобов`язань за основним договором в частині сплати Первісному кредитору штрафних санкцій, збитків, у зв`язку із невиконанням або неналежним виконанням Основного договору, а також вимоги, що випливають із Договорів поруки/застави, які укладені між Первісним кредитором та Поручителями/заставодавцями в забезпечення виконання основного зобов`язання - договору про надання послуг відповідального зберігання №17/09/19-3 від 17.09.2019.

За змістом 1.4. Договору про відступлення права вимоги, за цим Договором Новий кредитор одержує право замість Первісного кредитора вимагати від Боржника належного виконання всіх зобов`язань за Основним договором, з моменту підписання даного Договору та отримання від Первісного кредитора оригіналів документів, які підтверджують право вимоги.

За змістом п. 2.1. Договору про відступлення права вимоги Новий кредитор сплачує Первісному кредитору компенсацію за відступлення права вимоги в сумі 50000 (п`ятдесят тисяч) гривень, на протязі 3-х днів, з моменту підписання даного Договору, шляхом безготівкового перерахування на банківський рахунок Первісного кредитора, або ж шляхом виплати коштів готівкою через касу уповноваженій особі Первісного кредитора.

Згідно п. 2.2. Договору про відступлення права вимоги, право вимоги переходить до Нового кредитора з моменту підписання Договору і не залежить від виконання п. 2.1 Договору Новим кредитором.

Відповідно до п. 2.3.1. Договору про відступлення права вимоги в момент підписання даного Договору Первісний кредитор зобов`язаний передати Новому кредитору оригінали всіх документів (Договір про надання послуг відповідального зберігання №17/09/19-3 від 17.09.2019, акти приймання передачі товару та товарно-транспортні накладні, договори поруки/застав, та за наявністю - рішення Господарського суду Запорізької області від 19.01.2022 року, та судовий наказ у справі № 908/2120/21), які засвідчують права, що передаються за цим Договором, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення за Основним договором.

При цьому, пунктом 2.6. Договору про відступлення права вимоги, встановлено, що сторони даного Договору підтверджують, що Первісний кредитор за вказаним Договором не отримує жодних фінансових послуг та Новий кредитор не отримує жодної плати, пов`язаної із наданням таких послуг за цим Договором, а кошти що сплачуються Новим кредитором Первісному кредитору на виконання умов даного Договору, є виключно компенсацією за відступлення права вимоги.

Цей Договір є укладеним та набирає чинності з моменту його підписання і діє до повного виконання Сторонами своїх зобов`язань за цим Договором (п.п.4.1 Договору про відступлення права вимоги).

Як стверджує другий відповідач, на виконання п. 2.3.1 Договору про відступлення права вимоги Первісний кредитор передав Новому кредитору за актом приймання-передачі документів від 25.07.2022 документи що підтверджують право вимоги, а також договори поруки укладені між відповідачем та третьою особою.

За наведеного, право вимоги за Договором про надання послуг відповідального зберігання №17/09/19-3 від 17.09.2019, розмір заборгованості за яким встановлено рішенням Господарського суду Запорізької області від 908/2120/21 від 19.01.2022 в сумі 8 272 125,95 грн перейшли до Товариства з обмеженою відповідальністю "Ємільчине Агроком".

Звертаючись до суду з позовною заявою позивач вказує, що в провадженні Господарського суду Вінницької області знаходиться справа №902/1302/22, за заявою ТОВ "Агріі Україна" про банкрутство ТОВ "Сат-Агро". В межах справи про банкрутство надійшла заява ТОВ "Ємільчине Агроком" з кредиторськими вимогами до боржника у розмірі 10 427 875, 95 грн., яка складається з двох сум, виниклих на підставі двох різних договорів, а саме у розмірі 2 155 750,00 грн. і 8 272 125,95 грн.

ТОВ "Агріі Україна" запросила у арбітражного керуючого документи, для оцінки правомірності виникнення такої великої суми кредиторських вимог. Згідно отриманих документів було встановлено, що між ТОВ "Ресурс-Фармінг" і ТОВ "Діва-Агролан" укладено Договір про надання послуг відповідального зберігання № 17/09/19-З від 17.09.2019.

Згідно Договору ТОВ "Ресурс-Фармінг" надав ТОВ "Діва-Агролан" на зберігання 85887 кг. соняшника, який ТОВ "Діва-Агролан" повернула частково. Сума частки соняшника, вартістю 8272125,95 грн., яка не була повернута, стягнута в судовому порядку у справі 908/2120/21.

21.04.2021 між ТОВ "Сат-Агро" і ТОВ "Ресурс-Фармінг" укладено договір поруки, згідно умов якого ТОВ "Сат-Агро" поручається за повне і своєчасне виконання ТОВ "Діва-Агролан" умов Договору про надання послуг відповідального зберігання № 17/09/19-З від 17.09.2019.

Згідно п. 1.1. Договору про відступлення права вимоги №25/07-22/ДА від 25.07.2022 ТОВ "Ресурс-Фармінг" відступає ТОВ "Ємільчине Агроком" своє право вимоги до ТОВ "Діва-Агролан", по договору про надання послуг відповідального зберігання № 17/09/19-З від 17.09.2019 у розмірі 8272125,95 грн.

За твердженням позивача, оскільки ТОВ "Ємільчине Агроком" уклавши Договір відступлення права вимоги за Договором про надання послуг відповідального зберігання, набуло право одержання прибутку у формі різниці між реальною вартістю права вимоги, що відступається (8272125,95 грн.) та ціною вимоги, що передбачена договором відступлення вимоги (50 000 грн.) тому розмір дисконту складає 8222125,95 грн. Окрім суми дисконту ТОВ "Ємільчине Агроком" отримало право стягнення штрафних санкцій, збитків, а також зобов`язання які випливають із договорів поруки і застави.

З огляду на викладене позивач вважає, що договір відступлення права вимоги є договором факторингу, який може бути укладено лише банківською або фінансовою установою, а оскільки ТОВ "Ємільчине Агроком" банківською або фінансовою установою не являється даний Договір про відступлення права вимоги не відповідає чинному законодавству України, у зв`язку з чим підлягає визнанню недійсним.

На думку позивача, порушення його прав оскаржуваним Договором полягає у тому, що ТОВ "Агріі Україна" є конкурсним кредитором по справі про банкрутство ТОВ "Сат-Агро". У процедурі банкрутства відіграє дотримання принципу конкурсного імунітету кредиторів, який спрямований на попередження та усунення будь-яких переваг одних кредиторів на шкоду інших. Важливе значення у дотриманні цього принципу має формування конкурсної маси, її реалізація та задоволення вимог кредиторів в установленій законом черговості.

Позивач стверджує, що ОСОБА_1 є засновником ТОВ "Діва-Агролан". ОСОБА_2 16.02.2022 була введена до органу управління ТОВ "Ємільчине Агроком", а 23.02.2023 була виведена з органу управління ТОВ "Ємільчине Агроком". Тому позивач вважає, що на момент укладання Договору відступлення права вимоги, ОСОБА_2 мала юридичний вплив на прийняття рішень як в ТОВ "Ємільчине Агроком" так і в ТОВ "Сат-Агро". Ця обставина вказує на пов`язаність юридичних осіб і дає можливість вказати, що ОСОБА_2 (якій належить ТОВ "Ємільчине Агроком") викупила борг у ОСОБА_2 (в особі ТОВ "Сат-Агро") і зловживаючи своїм правом, намагається недобросовісно легалізувати наявність заборгованості перед боржником, які їй же і належить.

З огляду на те, що позивач є кредитором у справі 908/626/22 про банкрутство ТОВ "Сат-Агро", результати розгляду позову у даній справі мають безпосередній вплив на права та інтереси ТОВ "Агріі Україна", оскільки результат прийнятого рішення у цій справі безпосередньо впливає на формування конкурсної маси боржника, а отже, і розміру задоволення вимог кредиторів.

Перший відповідач, у відзиві на позовну заяву, заперечує проти позову. Суть заперечень зводиться до того, що спірний Договір про відступлення права вимоги відповідає вимогам статей 512. 513, 514 ЦК України та є договором відступлення права вимоги, а не договором факторингу, тому відсутні підстави, передбачені статтями 203, 215 ЦК України, для визнання його недійсним. Договір про відступлення права вимоги укладений стосовно вимоги про виконання зобов`язань що випливають із господарського договору, який не є кредитним договором, не пов`язаний із валютним регулюванням.

Крім того, на переконання першого відповідача, доводи позовної заяви про те, що ОСОБА_2 , яка була у складі учасників ТОВ "Сат-Агро", 16.02.2022 була введена до складу органів управління ТОВ "Ємільчине Агроком", є надуманими із наступних підстав.

Так, ОСОБА_2 , дійсно була учасником ТОВ "Сат-Агро" в період з лютого 2021 року по 24.12.2021 року. В подальшому, ОСОБА_2 , вибула із складу учасників ТОВ "Сат-Агро" у зв`язку із набуттям ТОВ "РОЯР ЛЮВІ ФІНАНС" права на частку в розмірі 100% частки в статутному капіталі ТОВ "Сат-Агро".

16.02.2022 ОСОБА_2 , була призначена комерційним директором ТОВ "Ємільчине Агроком" та отримала право підпису документів, проте жодних документів від імені ТОВ "Ємільчине Агроком" в тому числі, які стосувались взаємовідносин між ТОВ "Ємільчине Агроком", ТОВ "Сат-Агро" та ТОВ "РЕСУРС-ФАРМІНГ" не підписувала за весь час роботи.

При цьому, зазначені обставини жодним чином не впливають на дійсність чи недійсність Договору про відступлення права вимоги №25/07-22/СА від 25.07.2022.

В даному випадку, ОСОБА_2 не підписувала жодного документу як представник чи уповноважена особа ТОВ "Ємільчине Агроком" із ТОВ "РЕСУРС-ФАРМІНГ", та участі у прийнятті рішення про укладення такого Договору також не брала.

При цьому перший відповідач зауважує, що оспорюваний правочин ніяким чином не впливає та не порушує права позивача, позаяк, у разі задоволення даного позову право вимоги за Договором відповідального зберігання № 17/09/19-3 від 17.09.2019 повернеться до іншого відповідача.

З огляду на викладене перший відповідач просить відмовити в задоволенні даного позову.

Визначаючись щодо заявлених позовних вимог, надаючи оцінку спірним правовідносинам та порушеному праву позивача, суд виходив із наступного.

Відповідно до положень ст. 16 ЦК України, визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів і загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 ЦК України.

Так, згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

Частиною 3 ст. 215 ЦК України встановлено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 203 ЦК України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: 1) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; 6) правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до частини 1 статті 227 Цивільного кодексу України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 512 Цивільного кодексу України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відступлення права вимоги є правочином (договором), на підставі якого старий кредитор передає свої права новому кредитору, а новий кредитор приймає ці права і зобов`язується або не зобов`язується їх оплатити. Договір відступлення права вимоги (цесії) може бути оплатним, якщо в ньому передбачений обов`язок нового кредитора надати старому кредитору якесь майнове надання замість отриманого права вимоги. В такому випадку на відносини цесії розповсюджують положення про договір купівлі-продажу.

Частинами 3, 4 статті 656 Цивільного кодексу України передбачено, що предметом договору купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру. До договору купівлі-продажу права вимоги застосовуються положення про відступлення права вимоги, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 350 Господарського кодексу України банк має право укласти договір факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги), за яким він передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони за плату, а друга сторона відступає або зобов`язується відступити банку своє право грошової вимоги до третьої особи. Загальні умови та порядок здійснення факторингових операцій визначаються Цивільним кодексом України, цим Кодексом, іншими законодавчими актами, а також нормативно-правовими актами Національного банку України та національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг.

Разом з цим в статті 1077 Цивільного кодексу України визначено поняття договору факторингу, відповідно до якого за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату, а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.

Пунктом 1 розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг від 06 лютого 2014 року № 352 "Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг та внесення змін до розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 03 квітня 2009 року № 231" до фінансової послуги факторингу віднесено сукупність таких операцій з фінансовими активами (крім цінних паперів та похідних цінних паперів): фінансування клієнтів - суб`єктів господарювання, які уклали договір, з якого випливає право грошової вимоги; набуття відступленого права грошової вимоги, у тому числі права вимоги, яке виникне в майбутньому, до боржників за договором, на якому базується таке відступлення; отримання плати за користування грошовими коштами, наданими у розпорядження клієнта, у тому числі шляхом дисконтування суми боргу, розподілу відсотків, винагороди, якщо інший спосіб оплати не передбачено договором, на якому базується відступлення.

Таким чином, у Цивільному кодексі України, як вбачається зі змісту його статей 512, 1077, проведено розмежування правочинів, предметом яких є відступлення права вимоги, а саме: правочини з відступлення права вимоги (цесія) та договори факторингу.

З аналізу статей 512-518 Цивільного кодексу України можна зробити такий висновок щодо суб`єктного складу правочинів з відступлення права вимоги: відповідно до статті 2 цього Кодексу учасниками цесії можуть бути будь-яка фізична або юридична особа.

Разом з тим, із частини першої статті 1077 Цивільного кодексу України, статті 350 Господарського кодексу України та частини п`ятої статті 5 Закону України "Про банки і банківську діяльність" вбачається, що суб`єктний склад у договорі факторингу має три сторони: клієнта, яким може бути фізична чи юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності (частина друга статті 1079 Цивільного кодексу України), фактора, яким може бути банк або інша банківська установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції (частина третя статті 1079 Цивільного кодексу України) та боржник, тобто набувач послуг чи товарів за первинним договором.

У статті 350 Господарського кодексу України зазначено, що фактором може бути лише банк, разом з тим, у пункті 1 частини 1 статті 1 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", норми якого є спеціальними, вказано, що фінансовими установами є банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди й компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг, а у випадках, прямо передбачених законом, - інших послуг (операцій), пов`язаних із наданням фінансових послуг. У частинах першій, другій статті 7 Закону зазначено, що юридична особа, яка має намір надавати фінансові послуги, зобов`язана звернутися до відповідного органу державного регулювання ринків фінансових послуг протягом тридцяти календарних днів з дати державної реєстрації для включення її до державного реєстру фінансових установ.

У разі якщо відповідно до закону надання певних фінансових послуг потребує ліцензування, фінансова установа має право на здійснення таких послуг лише після отримання відповідних ліцензій.

Отже, фактор для надання фінансової послуги повинен бути включеним до Державного реєстру фінансових установ.

Щодо розмежування за предметом договору, то під час цесії може бути відступлене право як грошової, так і не грошової (роботи, товари, послуги) вимоги. Цивільний кодекс України передбачає лише перелік зобов`язань, у яких заміна кредитора не допускається (статті 515 Цивільного кодексу України). Предметом договору факторингу може бути лише право грошової вимоги (як такої, строк платежу за якою настав, так і майбутньої грошової вимоги (стаття 1078 Цивільного кодексу України).

Згідно з пунктом 5 частини першої статті 1 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів.

За змістом пункту 11 частини першої статті 4 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" факторинг є фінансовою послугою.

Метою укладення договору відступлення права вимоги є безпосередньо передання такого права. Метою договору факторингу є отримання клієнтом фінансування (коштів) за рахунок відступлення права вимоги до боржника.

При цесії право вимоги може бути передано як за плату, так і безоплатно. За договором факторингу відступлення права вимоги може відбуватися виключно за плату.

Ціна договору факторингу визначається розміром винагороди фактора за надання клієнтові відповідної послуги. Розмір винагороди фактора може встановлюватись по-різному, наприклад, у твердій сумі; у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається; у вигляді різниці між номінальною вартістю вимоги, зазначеної у договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю.

Якщо право вимоги відступається "за номінальною вартістю" без стягнення фактором додаткової плати, то в цьому випадку відносини факторингу відсутні, а відносини сторін регулюються загальними положеннями про купівлю-продаж з урахуванням норм стосовно заміни кредитора у зобов`язанні (частина третя статті 656 Цивільного кодексу України).

Договір факторингу спрямований на фінансування однією стороною другої сторони шляхом надання в її розпорядження певної суми грошових коштів. Вказана послуга за договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором. При цьому, сама грошова вимога, передана клієнтом фактору, не може розглядатись як плата за надану останнім фінансову послугу.

Плата за договором факторингу може бути у формі різниці між реальною ціною вимоги і ціною, передбаченої в договорі, право вимоги за яким передається.

Згідно з частиною першою статті 1084 Цивільного кодексу України, якщо відповідно до умов договору факторингу фінансування клієнта здійснюється шляхом купівлі у нього фактором права грошової вимоги, фактор набуває права на всі суми, які він одержить від боржника на виконання вимоги, а клієнт не відповідає перед фактором, якщо одержані ним суми є меншими від суми, сплаченої фактором клієнтові.

Також розмежування розглядуваних договорів здійснюється за їх формою: правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредитору (стаття 513 Цивільного кодексу України). Оскільки факторинг визначено пунктом 3 частини першої статті 49 Закону України "Про банки і банківську діяльність" кредитною операцією, вимоги до такого договору визначені у статті 6 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг".

При цьому, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.03.2021 у справі №906/1174/18 зазначено, що ознаками договору відступлення права вимоги: 1) предметом договору є відступлення права вимоги виконання обов`язку у конкретному зобов`язанні; 2) зобов`язання, у якому відступлене право вимоги, може бути як грошовим, так і не грошовим (передача товарів, робіт, послуг тощо); 3) відступлення права вимоги може бути оплатним, а може бути безоплатним; 4) форма договору відступлення права вимоги має відповідати формі договору, у якому виникло відповідне зобов`язання; 5) наслідком договору відступлення права вимоги є заміна кредитора у зобов`язанні.

Договір факторингу має такі ознаки: 1) предметом договору є надання фінансової послуги за плату; 2) зобов`язання, в якому клієнтом відступається право вимоги, може бути тільки грошовим; 3) договір факторингу має передбачати не тільки повернення фінансування фактору, а й оплату клієнтом наданої фактором фінансової послуги; 4) договір факторингу укладається тільки в письмовій формі та має містити визначені Законом №2664-ІІІ умови; 5) мета договору полягає у наданні фактором та отриманні клієнтом фінансової послуги.

З наведеного вбачається, що договір відступлення права вимоги та договір факторингу можуть мати схожі умови, проте їх правова природа, предмет та мета укладення суттєво відрізняються.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.03.2021 у справі №906/1174/18 вказала на те, що якщо предметом та метою укладеного договору є відступлення права вимоги, а інші суттєві умови договору притаманні як договорам відступлення права вимоги, так і договорам факторингу, то за відсутності доказів, що підтверджують надання новим кредитором фінансової послуги (надання грошових коштів за плату) попередньому кредитору, у суду немає підстав вважати такий договір відступлення права вимоги договором факторингу.

Якщо укладений договір відступлення права вимоги містить умови, які притаманні виключно договору факторингу, або навпаки, то суд має з`ясувати, який саме договір укладений сторонами, з урахування всієї сукупності його суттєвих ознак.

Відступлення права вимоги може відбуватись, зокрема, на підставі договору купівлі-продажу, дарування, міни. Якщо право вимоги відступається за плату (так званий продаж боргів), то сторони у відповідному договорі мають визначити ціну продажу цього майнового права. Можлива різниця між вартістю права вимоги та ціною його продажу може бути обумовлена ліквідністю цього майнового права та сама по собі (за відсутності інших ознак) не свідчить про наявність фінансової послуги, яка надається новим кредитором попередньому.

Суд зазначає, що з умов оспорюваного Договору відступлення права вимоги №25/07-22/ДА від 25.07.2022 вбачається, що Первісний кредитор (ТОВ "РЕСУРС-ФАРМІНГ") передає (відступає) Новому кредиторові (ТОВ "Ємільчине Агроком"), а Новий кредитор приймає право вимоги, що належить Первісному кредиторові, і стає кредитором за Договором про надання послуг відповідального зберігання № 17/09/19-3 від 17.09.2019 (Основний договір), укладений між Первісним кредитором та Товариством з обмеженою відповідальністю "ДІВА-АГРОЛАН" (Боржник).

У п.п.1.2-1.4 сторони узгодили: станом на час укладення та підписання даного Договору про відступлення права вимоги, розмір вимог Первісного кредитора до Боржника становить 8 272 125,95 грн, що підтверджено в тому числі рішеннями Господарського суду Запорізької від 19.01.2022 у справі 908/2120/21. За цим Договором про відступлення права вимоги до Нового кредитора переходить також право вимагати виконання Боржником зобов`язань за Основним договором в частині сплати Первісному кредитору штрафних санкцій, збитків, у зв`язку із невиконанням або неналежним виконанням Основного договором, а також вимоги, що випливають із Договорів поруки/застави, які укладені між Первісним кредитором та Поручителями/заставодавцями в забезпечення виконання основного зобов`язання - Договору про надання послуг відповідального зберігання № 17/09/19-3 від 17.09.2019. За цим Договором Новий кредитор одержує право замість Первісного кредитора вимагати від Боржника належного виконання всіх зобов`язань за Основним Договором, з моменту підписання даного Договору та отримання від Первісного кредитора оригіналів документів, які підтверджують право вимоги.

Згідно п.п.2.1, 2.2 Договору новий кредитор сплачує Первісному кредитору компенсацію за відступлення права вимоги в сумі 50 000 грн, на протязі 3-х днів, з моменту підписання даного Договору, шляхом безготівкового перерахування на банківський рахунок Первісного кредитора, або ж шляхом виплати коштів готівкою через касу уповноваженій особі Первісного кредитора. Право вимоги переходить до Нового кредитора з моменту підписання даного договору і не залежить від виконання Новим кредитором п. 2.1. даного Договору. Сторони даного Договору зобов`язуються співпрацювати між собою для забезпечення дотримання усіх положень даного Договору.

Крім того, п. 2.6. Договору визначено, що Сторони даного Договору підтверджують, що Первісний кредитор за вказаним Договором не отримує жодних фінансових послуг та Новий кредитор не отримує жодної плати, пов`язаної із наданням таких послуг за цим Договором, а кошти що сплачуються Новим кредитором Первісному кредитору на виконання умов даного Договору, є виключно компенсацією за відступлення права вимоги. Невиконання Боржником зобов`язань за Основним договором перед Новим кредитором не є підставою для повернення Новому кредитору сплаченої за цим Договором компенсації

Факт приймання - передачі документів до Договору про відступлення права вимоги №25/07-22/ДА від 25.07.2022 стверджуються першим відповідачем та не заперечується позивачем у справі.

Згідно ч. 4 ст. 75 ГПК України, обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 25.07.2002 у справі "Совтрансавто-Холдинг" проти України" зазначено, що одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що у будь-якому спорі рішення суду, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів.

За змістом правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 29.09.2021 року по справі №904/2604/14, преюдиціальне значення у справі надається обставинам, встановленим судовими рішеннями, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно ті обставини, які безпосередньо досліджувались і встановлювались судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення. Преюдиціальні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи.

Така позиція суду відповідає правовому висновку, викладеному у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 917/1345/17 від 03.07.2018 року.

Згідно постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 13.10.2020 року по справі № 5004/1694/11, преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ.

За наведеного, рішення Господарського суду Запорізької області від 19.01.2022 у справі 908/2120/21 має преюдиціальне значення при розгляді даної справи.

Доводи позивача щодо того, що уклавши Договір відступлення права вимоги за Договором про надання послуг відповідального зберігання ТОВ "Ємільчине Агроком" набуло право одержання прибутку в розмірі 8 222 125,95 грн., у формі різниці між реальною вартістю права вимоги, що відступається (8 272 125,95 грн.) та ціною вимоги, що передбачена договором відступлення вимоги (50 000 грн.). До того ж, окрім суми дисконту ТОВ "Ємільчине Агроком" отримало право стягнення штрафних санкцій, збитків, а також із договорів поруки і застави, судом оцінюються критично з огляду на наступне.

Як зазначалось вище винагорода фактора - це оплата клієнтом наданої фактором фінансової послуги.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.03.2021 у справі №906/1174/18 зазначено, що ознаками договору відступлення права вимоги: 1) предметом договору є відступлення права вимоги виконання обов`язку у конкретному зобов`язанні; 2) зобов`язання, у якому відступлене право вимоги, може бути як грошовим, так і не грошовим (передача товарів, робіт, послуг тощо); 3) відступлення права вимоги може бути оплатним, а може бути безоплатним; 4) форма договору відступлення права вимоги має відповідати формі договору, у якому виникло відповідне зобов`язання; 5) наслідком договору відступлення права вимоги є заміна кредитора у зобов`язанні.

Договір факторингу має такі ознаки: 1) предметом договору є надання фінансової послуги за плату; 2) зобов`язання, в якому клієнтом відступається право вимоги, може бути тільки грошовим; 3) договір факторингу має передбачати не тільки повернення фінансування фактору, а й оплату клієнтом наданої фактором фінансової послуги; 4) договір факторингу укладається тільки в письмовій формі та має містити визначені Законом №2664-ІІІ умови; 5) мета договору полягає у наданні фактором та отриманні клієнтом фінансової послуги.

З наведеного вбачається, що договір відступлення права вимоги та договір факторингу можуть мати схожі умови, проте їх правова природа, предмет та мета укладення суттєво відрізняються.

Загальні підстави та порядок заміни кредитора у зобов`язанні визначені статтею 512 ЦК України, в силу якої кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 514 ЦК України).

Відповідно до ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення (ст. 517 ЦК України).

Тобто, відступлення права вимоги (цесія) за своєю суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором. Заміна кредитора у зобов`язанні допускається протягом усього часу існування зобов`язання, якщо це не суперечить договору та не заборонено законом. Договір відступлення права вимоги може бути як оплатним, так і безоплатним.

Дослідивши зміст договору відступлення, що оскаржується, суд приходить до висновку, що він був укладений у відповідності до норм чинного законодавства та згідно з волевиявленням сторін.

Так, судом встановлено, що при укладенні спірного договору сторони належним чином досягли згоди з усіх істотних умов для відступлення права вимоги, відобразивши їх у тексті договору, у тому числі щодо предмету зобов`язання, яке відступається; вартості відступлених прав вимоги; передачі документів, що підтверджують право вимоги; щодо порядку розрахунків; взаємних прав та обов`язків сторін, тощо.

Також судом враховано, що положеннями цивільного закону, що регулюють відносини заміни кредитора у зобов`язанні, не передбачено обов`язкової умови щодо отримання первісним кредитором економічних благ (прибутку) у зв`язку із відступленням права вимоги за договором.

Крім того, суд наголошує на тому, що заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, позивач має довести: 1) факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином.

Виходячи з наведеного, можна зробити висновок, що укладений між відповідачами договір про відступлення права вимоги не є договором факторингу.

Таким чином, з огляду на вищезазначене, доводи позивача про те, що оспорюваний правочин є договором факторингу, за якими вчинено фінансову послугу без відповідного дозволу (ліцензії), що є підставою для визнання його недійсним згідно з ч. 1 ст. 227 Цивільного кодексу України визнаються судом безпідставними та необґрунтованими.

Крім того, суд звертає увагу на те, що за змістом оспорюваного договору, позивач не є стороною цього правочину, при цьому, звертаючись з позовом у цій справі до суду про визнання відповідного договору недійсним, зазначає що являється заінтересованою особою.

Для вирішення питання про визнання недійсним правочину, оспорюваного заінтересованою особою, правове значення має встановлення впливу наслідків вчинення такого правочину на права та законні інтереси цієї особи. У такому випадку важливим є врахування того, що таке звернення заінтересованої особи до суду з позовом про визнання недійсним договору є направленим на усунення несприятливих наслідків для цієї особи (недопущення їх виникнення у майбутньому), пов`язаних з вчиненням такого правочину (див. висновок викладений у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 28.11.2019 у справі № 910/8357/18, постанові Великої палати Верховного Суду від 29.06.2021 у справі № 910/23097/17).

Згідно постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 09.02.2022 року у справі № 912/2007/18, реалізуючи право на судовий захист і звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним правочину, стороною якого не є, позивач зобов`язаний довести (підтвердити) в установленому законом порядку, яким чином оспорюваний ним договір порушує (зачіпає) його права та законні інтереси, а суд, у свою чергу, - перевірити доводи та докази, якими позивач обґрунтовує такі свої вимоги, і залежно від встановленого вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту позивача. Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову в задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин (правова позиція Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду, викладена в постанові від 16.10.2020 у справі №910/12787/17).

Крім того, як неодноразово наголошував Верховний Суд України (постанови від 01.06.2016 у справі № 920/1771/14, від 30.11.2016 у справі № 910/31110/15), під час вирішення спору про визнання недійсним оспорюваного правочину необхідно застосовувати загальні положення статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину і має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, а й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно сталося.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права або інтересу залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (див. висновки, сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16, від 30.01.2019 у справі №569/17272/15-ц, від 01.10.2019 у справі № 910/3907/18).

У рішенні від 05.04.2005 у справі "Афанасьєв проти України" ЄСПЛ зазначав, що засіб захисту, що вимагається, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац десятий пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003 № 3-рп/2003).

Визнання правочину недійсним є одним з передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів за статтею 16 ЦК України, статтею 20 ГК України. Загальні вимоги щодо недійсності правочину встановлені статтею 215 цього Кодексу.

Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним як способу захисту є усталеним у судовій практиці, що підтверджується висновками, які містяться у постановах Верховного Суду України від 25.12.2013 у справі № 6-78цс13, від 11.05.2016 у справі № 6-806цс16, постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 28.11.2019 у справі № 910/8357/18, від 17.06.2020 у справі № 910/12712/19, від 20.01.2021 у справі № 910/8992/19 (910/20867/17), від 16.03.2021 у справі № 910/3356/20, від 18.03.2021 у справі № 916/325/20, від 19.02.2021 у справі № 904/2979/20 тощо.

Тому в кожній справі про визнання правочину недійсним суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання правочину недійсним і настання певних юридичних наслідків.

За твердженням позивача, порушення його прав оскаржуваним договором полягає у тому, що ТОВ "Агріі Україна" є конкурсним кредитором по справі про банкрутство ТОВ "Сат-Агро". У процедурі банкрутства відіграє дотримання принципу конкурсного імунітету кредиторів, який спрямований на попередження та усунення будь-яких переваг одних кредиторів на шкоду інших. Важливе значення у дотриманні цього принципу має формування конкурсної маси, її реалізація та задоволення вимог кредиторів в установленій законом черговості.

Разом з тим, суд не може погодитись з твердженнями позивача, що оспорюваний договір відступлення права вимоги якимось чином впливає на формування конкурсної маси, її реалізація та задоволення вимог кредиторів, оскільки провадження у справі про банкрутство, на відміну від позовного провадження, призначенням якого є визначення та задоволення індивідуальних вимог кредиторів, має на меті задоволення сукупності вимог кредиторів неплатоспроможного боржника. Насамперед це зумовлено специфікою провадження у справах про банкрутство, яка полягає у застосуванні спеціальних способів захисту її суб`єктів, особливостях процедури, учасників стадій та інших елементів, які відрізняють це провадження від позовного.

Безумовно, визнання недійсними правочинів боржника у межах справи про банкрутство спрямоване на досягнення однієї з основних цілей процедури неплатоспроможності - максимально можливе справедливе задоволення вимог кредиторів.

Разом з тим, в даному випадку оспорюваним правочином замінено одного кредитора іншим, при цьому заборгованість боржника, поручителем за зобов`язаннями якого є ТОВ "Сат-Агро" ніяким чином не змінилась, ані в бік збільшення, ані в бік зменшення.

З огляду на викладене, суд погоджується з твердженнями першого відповідача про те, що позивачем у позовній заяві не доведено, які саме права позивача порушуються, яким чином зміниться конкурсна маса і її реалізація в результаті заміни одного кредитора іншим без зміни розміру кредиторських вимог до боржника і яким чином права позивача порушені в результаті укладення спірного Договору між відповідачами.

При винесенні даного рішення суд врахував висновки, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" (Заява № 63566/00) п.1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23).

У п. 58 рішення Європейського суду з прав людини від 10.02.2010 "Справа "Серявін та інші проти України"" (Заява N 4909/04) зазначено, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії", №37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії", № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Окрім того, господарський суд, при вирішення даної справи враховує висновки, наведені Європейським судом з прав людини у справі "Проніна проти України", яким було вказано, що пункт 1 cтатті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

З урахуванням висновків, до яких дійшов суд при вирішенні даного спору, суду не вбачається за необхідне надавати правову оцінку кожному із доводів, наведених учасниками судового процесу в обґрунтування власних правових позицій.

Отже, суд дійшов висновку, що відповідачами не порушено прав позивача, оскільки останнім не доведено перед судом належними та допустимими доказами, що його право як кредитора в справі про банкрутство на момент укладення Договору відступлення права вимоги між відповідачами якимось чином порушено та не доведено що оспорюваний договір є договором факторингу, а тому вимога позивача про визнання недійсним Договору про відступлення права вимоги є неправомірною, необґрунтованою та задоволенню не підлягає.

При вирішенні питання щодо розподілу судових витрат суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 123 ГПК Ураїни судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. (ч. 1, 2 ст. 126 ГПК України).

В силу приписів п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав - покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі відмови в позові, покладаються на позивача (ч. 4 ст. 129 ГПК України).

У зв`язку із відмовою в задоволенні позову витрати на сплату судового збору за подання позовної заяви в розмірі 2 684,00 грн та на професійну правничу допомогу в розмірі 8 000,00 грн залишаються за позивачем.

Окрім того, з урахуванням заявлення першим відповідачем у відзиві на позовну заяву витрати на професійну правничу допомогу, докази на понесення яких останній зобов`язався подати в порядку та у строки, визначені ч. 8 ст. 129 ГПК України, суд дійшов висновку про встановлення 5-ти денного строку для подання відповідних доказів з дня проголошення вступної та резолютивної частин рішення, з призначенням судового засідання відповідно до ч. 2 ст. 221 ГПК України.

Враховуючи вищенаведене та керуючись статтями 2, 4, 5, 7, 8, 10, 11, 13, 14, 15, 18, 73, 74, 76, 77, 78, 79, 86, 123, 129, 221, 232, 233, 236, 237, 238, 240, 241, 242, 326 Господарського процесуального кодексу України, суд,

УХВАЛИВ:

В позові відмовити.

Судові витрати Товариства з обмеженою відповідальністю "Агріі України" у справі № 902/311/23 залишити за позивачем.

Відповідно до ст. 221 ГПК України для вирішення питань про судові витрати Товариства з обмеженою відповідальністю "Ємільчине Агроком" призначити судове засідання на 15.06.2023 об 11:30 год.

Для подання суду доказів про понесені витрати на професійну правничу допомогу встановити Товариству з обмеженою відповідальністю "Ємільчине Агроком" строк п`ять днів з дня проголошення вступної та резолютивної частин рішення. Зобов`язати Товариство з обмеженою відповідальністю "Ємільчине Агроком" у цей же строк надіслати належним чином завірені копії вказаних доказів учасникам справи.

Примірник рішення направити учасникам рекомендованим листом з повідомленням про вручення поштового відправлення. Додатково направити на відомі суду адреси електронної пошти: позивача - , представника позивача - @mail.gov.ua, ТОВ "ДІВА-АГРОЛАН" - .

Рішення суду набирає законної сили у строки передбачені ст. 241 ГПК України.

Рішення може бути оскаржене до Північно-західного апеляційного господарського суду, в порядку та строки визначені ст.ст. 256, 257 ГПК України.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Повне рішення складено 08 червня 2023 р.

Суддя Василь МАТВІЙЧУК

віддрук. прим.:

1 - до справи

2 - ТОВ "Ємільчине Агроком" (вул. Данила Галицького, 6Б, м. Вінниця, 21036)

4 - ТОВ "РЕСУРС-ФАРМІНГ" (вул. Рибальська, буд. 13, офіс 4, м. Київ, 01011)

5 - ТОВ "ДІВА-АГРОЛАН" (вул. Ярослава Мудрого, буд. 56, м. Кам`янка-Бузька, Львівський район, Львівська область, 80400)

6 - ТОВ "САТ-АГРО" (вул. Дмитра Майбороди, буд. 6, каб. 508, м. Вінниця, 21036)