ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" травня 2023 р. Справа №914/249/21

Західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді О.С. Скрипчук

суддів Р.І. Марка

Б.Д. Плотніцького,

секретар судового засідання Лагутін В.Б.

розглянувши апеляційну скаргу Ітратос Лтд енд Ко. КаҐи (Itratos Ltd & Co. KG) б/н і дати (вх. № 01-05/1448/22 від 27.06.2022)

на рішення Господарського суду Львівської області від 28.03.2022 (повний текст рішення складено 07.04.2022, м. Львів, суддя З.В. Горецька)

у справі № 914/249/21

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "Аджілівей", м. Львів

до відповідача: Ітратос Лтд енд Ко. КаҐи (Itratos Ltd & Co. KG), Bamberg, Bundesrepublik Deutschland

про стягнення 54 220,66 євро, що еквівалентно 1 852 177,75 грн.

за участю представників сторін:

від позивача: Петренко О.В.;

від відповідача: Верещак В.М.;

ВСТАНОВИВ:

Товариства з обмеженою відповідальністю "Аджілівей" звернулось до Господарського суду Львівської області з позовом до Ітратос Лтд енд Ко. КаҐи про стягнення 54 220,66 євро, що еквівалентно 1 852 177,75 грн.

Позовні вимоги мотивовані неналежним виконанням умов договору про виконання робіт №06-2018 від 31.10.2018, відповідно до якого позивач зобов`язувався виконати визначені договором роботи, а відповідач прийняти їх та оплатити відповідно до умов, передбачених договором.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 28.03.2023 позовні вимоги задоволено частково. Суд виніс рішення, яким стягнув з відповідача Ітратос Лтд енд Ко. КаҐи (Itratos Ltd & Co. KG) на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Аджілівей» 54 215,09 євро, з яких: 45 167,70 євро основного боргу; 1 817,40 євро пені; 455,43 євро - 3% річних; 6 775,16 євро відповідно до п. 2.4. Договору та 813,30 євро судового збору.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відповідач не складав протоколу розбіжностей, а також не надсилав будь-яких заперечень або пропозицій щодо умов Договору, а в повному обсязі, без будь - яких винятків чи заперечень, прийняв умови договору, запропоновані позивачем. Позивачем та відповідачем було вчинено фактичні дії щодо виконання Договору, зокрема, відповідач давав позивачеві завдання, позивач надавав послуги відповідно до наданих відповідачем завдань. Як зазначив суд першої інстанції у своєму рішенні систематично оплачував надання послуг відповідно до умов договору. Таким чином, поведінка відповідача та, зокрема, твердження про те, що договір є неукладеним, суперечать основоположним засадам законодавства, зокрема, принципу добросовісності.

Не погоджуючись з даним рішенням суду Ітратос Лтд енд Ко. КаҐи (Itratos Ltd & Co. KG) подало апеляційну скаргу б/н і дати (вх. № 01-05/1448/22 від 27.06.2022), в якій просить скасувати рішення Господарського суду Львівської області від 28.03.2022 та прийняти нове рішення, яким в позові відмовити.

В апеляційній скарзі відповідач посилається на порушення господарським судом першої інстанції правил підсудності, порушення процесуальних норм щодо порядку надання письмових доказів позивачем, порушення процесуальних норм щодо порядку надання електронних документів позивачем, їх дослідження та оцінки судом, порушення процесуальних норм щодо встановлення предмету доказування та їх оцінки судом, порушення процесуальних норм щодо належного повідомлення. Враховуючи вищевикладене, апелянт просить прийняти нове рішення, яким в позові відмовити.

У судове засідання 30.05.2023 представник позивача з`явився, надав пояснення, просив відмовити в задоволенні апеляційної скарги.

У судове засідання 30.05.2023 представник відповідача з`явився, надав пояснення, подану апеляційну скаргу підтримав.

Відповідно до п. 4 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Розглянувши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи, суд встановив наступне.

31 жовтня 2018 року між ТОВ Аджілівей та Ітратос Лтд енд Ко. КаҐи (Itratos Ltd & Co. KG) було укладено Договір про виконання робіт № 06-2018, відповідно до якого Позивач зобов`язується виконати визначені Договором роботи, а Відповідач прийняти їх і оплатити відповідно до умов, передбачених Договором.

Відповідно до п. 1.3. Договору обсяг робіт (послуг) визначається в завданнях, що надаються Відповідачем в усній або письмовій формі, та попередньо погоджуються з Позивачем із застосуванням засобів електронного, телефонного, факсимільного зв`язку чи поштового відправлення.

Як зазначено в Договорі, позивач надає послуги (виконує роботи) відповідно до завдань відповідача, які надаються з використанням засобів електронного зв`язку. Всі завдання надаються з використанням програмного забезпечення Redmine.

Відповідно до п. 2.1 Договору розмір оплати, належної Позивачу за виконання робіт за Договором, зазначається в інвойсі, який підписує Позивач.

Відповідно до п. 2.2 Договору сума належна до оплати Позивачем, визначається на основі Звітів про виконані роботи (надані послуги).

Відповідно до п. 2.3 Договору Відповідач повинен сплатити вартість, вказану в інвойсі,протягом 15 днів з дати отримання інвойсу, шляхом перерахування належної суми на банківський рахунок Позивача.

У випадку прострочення оплати рахунку нараховується пеня в розмірі 1.5% на місяць або допустимий законом максимум, якщо він становить менше, і нараховується на протерміновані інвойси (пункт 2.4 Договору).

Позивач вказує, що неоплаченими залишаються такі інвойси:

- 04.08.2020 позивач виставив відповідачеві рахунок (Інвойс № 06-18/18) на суму 16037,70 євро за роботи (послуги) виконані (надані) впродовж липня 2020;

- 01.09.2020 позивач виставив відповідачеві рахунок (Інвойс № 06-18/19) на суму 11 387,10 євро за роботи (послуги) виконані (надані) впродовж серпня 2020 року;

- 01.10.2020 позивач виставив відповідачеві рахунок (Інвойс № 06-18/20) на суму 15 716,70 євро за роботи (послуги) виконані (надані) впродовж вересня 2020 року;

- 03.11.2020 позивач виставив відповідачеві рахунок (Інвойс № 06-18/21) на суму 2 026,20 євро за роботи (послуги) виконані (надані) впродовж жовтня 2020 року.

Суми, вказані у вищезгаданих інвойсах, були визначені на основі Звітів про виконані роботи (надані послуги) (паперові копії відповідних електронних доказів та документів Додаток 8). На підтвердження того, що Відповідач приймав та вважав належними такі Звіти про виконані роботи (надані послуги) за інші періоди надання послуг (виконання робіт), як приклад, долучено витяг із програмного забезпечення Redmine по завданню # 1354 (яке виконане Позивачем та оплачене Відповідачем), Звіт щодо виконання цього завдання впродовж лютого місяця 2020, рахунок за виконання завдання в лютому місяці 2020, оплачений Відповідачем, а також документ, що підтверджує здійснення платежу Відповідачем за виконання завдання (Додаток 9).

Факт надання послуг та передачі результатів надання послуг підтверджується записом екрану програмного забезпечення Redmine, в якому комунікували сторони (Додаток 2 та Додаток 15).

Відповідач висловлював намір оплатити Інвойс № 06-18/18, що підтверджується електронною перепискою сторін, яка міститься в матеріалах справи в паперовому вигляді (Додаток 10) та на електронному носії (Додаток 2).

Позивачем долучено належним чином завірені копії наступних інвойсів: №06-18/17, 06-18/16, 06-18/15, 06-18/14, 06-18/13, 06-18/12, 06-18/11, 06 -18/10, 06-18/09, 06-18/08, 06-18/07, 06-18/06, 06-18/05, 06-18/04, 06-18/03, 06-18/02. Позивачем долучено платіжні доручення по оплаті наступних інвойсів: №06-18/13, 06-18/15, 06-18/16, 06-18/17.

Інвойси № 06-18/15, 06-18/16, 06-18/17 містять посилання на укладений сторонами договір №06-2018 від 31.10.2018.

При винесенні постанови колегія суддів виходила з наступного.

Відповідно до статті 202 204 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. За змістом положень частини 5 статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (стаття 215 ЦК України).

Згідно з частиною 1 статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначити у судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Відповідно до ст. 6 Закону України «Про зовнішньоекономічну діяльність» зовнішньоекономічний договір (контракт) укладається суб`єктом зовнішньоекономічної діяльності або його представником у простій письмовій або в електронній формі, якщо інше не передбачено міжнародним договором України чи законом. У разі експорту послуг (крім транспортних) зовнішньоекономічний договір (контракт) може укладатися шляхом прийняття публічної пропозиції про угоду (оферти) або шляхом обміну електронними повідомленнями, або в інший спосіб, зокрема шляхом виставлення рахунка (інвойсу), у тому числі в електронному вигляді, за надані послуги.

Таким чином, укладення договору можливе не лише шляхом підписання єдиною договору, але і у спрощений спосіб, зокрема, шляхом обміну електронними листами тощо.

Правовідносини між сторонами у даній справі виникли на підставі оспорюваного Договору про виконання робіт № 06-2018 від 31.10.2018 року.

Відповідно до частини першої статті 96 ГПК України електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, яка містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема, електронні документи (в тому числі текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео- та звукозаписи тощо), веб-сайти (сторінки), текстові, мультимедійні та голосові повідомлення, метадані, бази даних й інші дані в електронній формі. Такі дані можуть зберігатися, зокрема на портативних пристроях (картах пам`яті, мобільних телефонах тощо), серверах, системах резервного копіювання, інших місцях збереження даних в електронній формі (в тому числі в мережі Інтернет).

На відміну від електронного документа, електронний доказ - це будь-яка інформація в цифровій формі, що має значення для справи. Таким чином, повідомлення (з додатками), відправлені електронною поштою, є електронним доказом.

Аналогічна позиція викладена в постанові КГС ВС від 15.07.2022 в справі № 914/1003/21.

Касаційний господарський суд в Постанові від 15.07.2022 в справі № 914/1003/21, також зауважив, що неодноразово в ухвалених ним постановах звертав увагу, що використання сторонами електронного листування за допомогою електронної пошти або месенджерів, як і використання електронних документів із накладенням ЕЦП, є частиною ділового звичаю, зокрема у нашій країні, і відповідає нормам чинного законодавства, яким суд надає належну юридичну оцінку на рівні з іншими доказами, які підтверджують / спростовують обставини справи.

У частині другій статті 96 ГПК України передбачено, що електронні докази подаються в оригіналі або в електронній копії, засвідченій електронним підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону «Про електронні довірчі послуги». Законом може бути передбачено інший порядок засвідчення електронної копії електронного доказу. У частині третій зазначеної статті встановлено, що учасники справи мають право подавати електронні докази в паперових копіях, посвідчених в порядку, передбаченому законом. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом.

Факт укладення договору між позивачем та відповідачем у спрощений спосіб підтверджується електронними доказами, а саме електронним листуванням між сторонами (том 11 а/с 116-119).

Відтак, колегія суддів звертає увагу, що подані до суду докази (паперова копія електронного доказу) повинні бути розглянуті та оцінені судом відповідно до ст.86 ГПК України, в тому числі у сукупності з іншими наявними у матеріалах справи доказами.

В подальшому, відповідач звернувся до Західного апеляційного господарського суду з клопотанням про призначення експертизи та надав перелік запитань експерту (том 11 а/с ).

Ухвалою від 13.12.2022 у справі 914/249/21 суд частково задовільнив клопотання відповідача та призначив комп`ютерно-технічну експертизу, перед експертом поставив наступні питання:

- чи отримувало ТзОВ «Аджілівей» 08.11.2018 на електронну адресу електронне повідомлення з електронної адреси Ітратос Лтд енд Ко. КаҐи (Itratos Ltd & Co. KG), Bamberg, Bundesrepublik Deutschland , з прикріпленим до нього файлом «Agiliway LLC- Itratos_MSA.pdf»?

- чи згруповані електронні повідомлення, якими сторони надсилали одна одній файли договору в один ланцюжок повідомлень?

Пізніше, 13.01.2023, на адресу Західного апеляційного господарського суду надійшов лист Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз за № 31/06-23 від 06.01.2023 (вх. № 01-04/229/23) з клопотанням б/н від 06.01.2023 судового експерта Ю.С. Харабуга.

Судовий експерт Ю.С. Харабуга звернувся до Західного апеляційного господарського суду листом № 31/06-23 від 06.01.2023 (вх. № 01-04/229/23) з вимогою, відповідно до частини 6 статті 69 Господарського процесуального кодексу України та пункту 2.2 чинної редакції Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 08.10.1998 № 53/5, для проведення судової експертизи, призначеної ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 13.12.2022 по справі № 914/249/21 забезпечити надання сторонами по справі доступу експерта до поштових скриньок та .

В подальшому, ухвалою від 28.02.2023 у справі 914/249/21, суд зобов`язав сторін невідкладно надати Львівському науково-дослідному інституту судових експертиз доступ до поштових скриньок та засобами віддаленого доступу до об`єкта дослідження, в яких міститься інформація, зазначена в ухвалі від 13.12.2022 року про призначення комп`ютерно-технічної експертизи у справі №914/249/21. Відповідача зобов`язано здійснити оплату витрат з проведення експертизи відповідно до ухвали Західного апеляційного господарського суду від 13.12.2022.

Однак, матеріали справи №914/249/21 повернулись на адресу Західного апеляційного суду 26.04.2023 супровідним листом, в якому зазначено, що на виконання ухвали суду від 28.02.2023 від представника позивача надійшов оптичний диск у паперовому конверті, натомість станом на 20.04.2023 відповідачем оплату експертизи не виконано та додаткові матеріали не надано. Ухвала Західного апеляційного господарського суду від 13.12.2022 про призначення експертизи залишена без виконання.

Оскільки відповідач не виконав вимоги судового експерта та суду, розгляд справи продовжується за наявними у матеріалах справи доказами.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що поведінка відповідача засвідчує його волю щодо виконання умов договору, оскільки ним ставилися завдання та давалися вказівки щодо їх виконання робіт.

Більше того, навіть після надання послуг поведінка відповідача свідчила про те, що відповідач бажав настання правових наслідків, що випливають з укладеного Договору. На підтвердження цього позивач подав відповідні докази, а саме, паперові копії електронного листування між позивачем та відповідачем, в яких чітко виражено намір відповідача щодо оплати наданих позивачем послуг, які є предметом позову (том 1 а/с 208-218, том 11 а/с 120-126).

Як зазначив Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у своїй Постанові від 10 вересня 2019 року у справі № 916/2403/18 закон не містить переліку дій, що свідчать про визнання особою свого боргу або іншого обов`язку, але їх узагальнюючою рисою є те, що такі дії мають бути спрямовані на виникнення цивільних прав і обов`язків (частина перша статті 11 ЦК У країни)».

Як сторонами погоджено в спірному договорі, всі завдання надавалися з використанням програмного забезпечення Redmine, в якому комунікували сторони. У такий спосіб надавалися завдання та відбувалася комунікація між сторонами з моменту укладення договору. Відповідач оплачував послуги (роботи) позивача, надані відповідно до завдань.

Співпраця сторін відбувалась з 31 жовтня 2018 року до серпня 2020 року, про що відповідач не заперечує, проте у серпні 2020 року відповідач припинив здійснювати належні позивачу оплати.

Відповідно до ч.1, 2 ст. 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ч. 1 ст. 526 ЦК України).

Як підтверджується матеріалами справи, неоплаченими залишаються наступні інвойси:

- 04.08.2020 позивач виставив відповідачеві рахунок (Інвойс № 06-18/18) на суму 16037,70 євро за роботи (послуги) виконані (надані) впродовж липня 2020;

- 01.09.2020 позивач виставив відповідачеві рахунок (Інвойс № 06-18/19) на суму 11 387,10 євро за роботи (послуги) виконані (надані) впродовж серпня 2020 року;

- 01.10.2020 позивач виставив відповідачеві рахунок (Інвойс № 06-18/20) на суму 15 716,70 євро за роботи (послуги) виконані (надані) впродовж вересня 2020 року;

- 03.11.2020 позивач виставив відповідачеві рахунок (Інвойс № 06-18/21) на суму 2 026,20 євро за роботи (послуги) виконані (надані) впродовж жовтня 2020 року.

Суми, вказані у вищезгаданих інвойсах підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами.

Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium - принцип добросовісності.

Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

Якщо особа, яка має право на оспорення документа (наприклад, свідоцтва про право на спадщину) чи юридичного факту (зокрема, правочину, договору, рішення органу юридичної особи), висловила безпосередньо або своєю поведінкою дала зрозуміти, що не буде реалізовувати своє право на оспорення, то така особа пов`язана своїм рішенням і не вправі його змінити згодом. Спроба особи згодом здійснити право на оспорення суперечитиме попередній поведінці такої особи і має призводити до припинення зазначеного права.

Враховуючи вищевикладене, колегія судів вказує що, неоплата виставлених рахунків є порушенням основоположного принципу добросовісності. Відповідач не надав суду доказів того, що між сторонами не було укладено договору про виконання робіт, який фактично виконувався на протязі двох років. У зв`язку з чим, позивач правомірно очікував на оплату виконаних ним робіт, які прийняті відповідачем. Поведінка відповідача суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є такою, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається па них (Постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі N 390/34/17).

Разом з тим, колегія суддів не бере до уваги доводи апелянта про те, що договір було підроблено, а тому порушено правила підсудності, оскільки судом вже встановлено, що відповідний договір було укладено.

Крім того, посилаючись на підроблення позивачем договору, відповідач не надав доказів звернення до правоохоронних органів у зв`язку з такими діями позивача.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення позовних вимог в частині стягнення суми основної заборгованості.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 193 ГК України порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Відповідно до ч.3 ст. 198 ГК України відсотки за грошовими зобов`язаннями учасників господарських відносин застосовуються у випадках, розмірах та порядку, визначених законом або договором..

Відповідно до ч. 1 ст. 230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

У випадку прострочення оплати рахунку нараховується пеня в розмірі 1.5% на місяць або допустимий законом максимум, якщо він становить менше, і нараховується на протерміновані інвойси (пункт 2.4 Договору).

Відповідно до ст. 3 Закону України Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня. Сукупна пеня від усіх прострочених платежів у розмірі подвійної облікової ставки НБУ станом на дату підписання .

Перевіривши підстави, строки та правильність нарахування штрафних санкцій за визначений позивачем період, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що пеня у розмірі 1 817, 40 євро та 455,43 євро - 3% річних підлягає до стягнення.

При укладенні договору сторони є вільними у виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості, що визначено чинним законодавством (стаття 627 Цивільного кодексу України).

Також слід розуміти, що відповідальність, передбачена ст. 625 ЦК України, є особливою мірою відповідальності боржника за порушення грошового зобов`язання та може застосовуватися незалежно від застосування кредитором інших видів відповідальності або інших забезпечувальних заходів, зокрема неустойки. Беручи до уваги подібність правової природи ст. 549 ЦК України (щодо сплати пені) та ст. 625 ЦК України (щодо сплати трьох процентів річних), передбачена цими статтями відповідальність може застосовуватись незалежно одна від одної. Чинне цивільне законодавство не забороняє визначення сторонами в договорі різних видів забезпечення зобов`язань. При цьому нарахування та стягнення неустойки (пені) в разі прострочення виконання зобов`язання (ст. 549 ЦК України) є правом кредитора, реалізація якого жодним чином не залежить від застосування інших видів цивільно-правової відповідальності, передбачених законом за порушення зобов`язання (ст. 625 ЦК України).

Отже, укладаючи договір, сторони вільні у виборі умов, тож визначають їх на власний розсуд і за взаємною згодою, обираючи порядок розрахунків і платежів.

Відповідно до п. 2.4. Договору Відповідач компенсує будь-які витрати, понесені Позивачем для отримання платежів за неоплаченими інвойсами, включаючи, але не обмежуючись, витрати, пов`язані з пред`явленням вимоги та збором, а також розумну плату адвоката у розмірі щонайменше 15% від непогашеного залишку заборгованості.

Відтак, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що до моменту пред`явлення цього позову, позивач поніс витрати на юридичні послуги Адвокатського об`єднання Бачинський та партнери (Акт надання послуг та документ, що підтверджує оплату - Додаток 13), то, відповідно до п. 2.4. Договору, відповідач повинен компенсувати позивачеві такі витрати у сумі (станом на момент пред`явлення позову) 6 775,16 євро.

За приписами ч. 3 ст. 13 ГПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Згідно зі статтею 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Статтею 277 ГПК України передбачено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) не з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

З огляду на викладене, слід вважати, що відповідач висновків суду першої інстанції не спростував, а його посилання, викладені в апеляційній скарзі є такими, що зводяться до переоцінки доказів та встановлених судом обставин. Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції належно виконав свій обов`язок щодо мотивації прийнятого ним рішення у даній справі та дійшов вірного висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Статтею 276 ГПК України унормовано, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, Західний апеляційний господарський суд дійшов висновку, що рішення Господарського суду Тернопільської області від 28.03.2022 у справі № 914/249/21 необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

На підставі ст. 129 ГПК України судовий збір за розгляд апеляційної скарги покладається на відповідача.

П О С Т А Н О В И В :

1.Апеляційну скаргу Ітратос Лтд енд Ко. КаҐи (Itratos Ltd & Co. KG) б/н і дати (вх. № 01-05/1448/22 від 27.06.2022) залишити без задоволення.

2.Рішення Господарського суду Львівської області від 28.03.2022 у справі № 914/249/21 залишити без змін.

3.Судовий збір сплачений за апеляційну скаргу покласти на апелянта.

4.Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Строки та порядок оскарження постанов апеляційного господарського суду визначені в параграфі 1 глави 2 Розділу IV ГПК України.

Повний текст постанови виготовлено 09.06.2023.

Головуючий суддя О.С. Скрипчук

Суддя Р.І. Марко

Суддя Б.Д. Плотніцький