ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 травня 2023 року

м. Київ

cправа № 910/12774/21

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Кондратова І.Д. - головуючий, судді - Вронська Г.О., Губенко Н.М.

за участю секретаря судового засідання - Коровай Л.В.;

за участю представників учасників справи:

позивача - Андрейків О.В. (адвокат), Гордієнко Н.П. (адвокат),

відповідача - Надточиєва А.П. (адвокат)

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу

на рішення Господарського суду міста Києва

(суддя Головіна К.І.)

від 23.06.2022

та постанову Північного апеляційного господарського суду

(головуючий - Михальська Ю.Б., судді - Скрипка І.М., Тищенко А.І.)

від 13.12.2022

у справі за первісним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Іоніті"

до Приватного підприємства "Автоентерпрайз"

про стягнення 127 050,00 грн,

та за зустрічним позовом Приватного підприємства "Автоентерпрайз"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Іоніті"

про визнання недійсним договору,

Короткий зміст позовних вимог та зустрічних позовних вимог

1. У серпні 2021 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Іоніті" (далі - Товариство) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Приватного підприємства "Автоентерпрайз" (далі - Підприємство) про стягнення 127 050, 00 грн штрафу.

2. Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням Підприємством зобов`язань за договором про надання послуг з розміщення обладнання від 12.07.2019 (далі - договір), а саме зобов`язання щодо забезпечення підключення обладнання, визначеного в акті приймання-передавання від 12.07.2019, що позбавило Товариство можливості використати таке обладнання у господарській діяльності, внаслідок чого виникли передбачені пунктом 5.4. договору підстави для стягнення з відповідача штрафу за період з 11.09.2020 по 26.11.2020.

3. У серпні 2021 Підприємство звернулось до Господарського суду міста Києва із зустрічним позовом до Товариства про визнання недійсним договору.

4. Зустрічний позов обґрунтований таким:

- Підприємство видавало довіреність від 05.07.2019 на ОСОБА_1 з обмеженням щодо укладення правочинів, яке передбачало їх укладення тільки за погодженням із директором Підприємства. Довіреність без відповідного обмеження Підприємство не видавало;

- договір та укладений акт приймання-передавання від 12.07.2019 мають всі ознаки фальсифікації, оскільки були підписані неуповноваженим представником Підприємства, без згоди директора Підприємства;

- договір, дублікат якого надано суду, укладено зі сторони Підприємства ОСОБА_1, який є фактично власником та засновником Товариства, адже 100 % частки Товариства він отримав від своєї дружини, що свідчить про укладення договору на свою користь, тому він підлягає визнанню недійсним відповідно до частини першої статті 232 ЦК України (правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості);

- за весь час дії договору не було вчинено жодної оплати, що є ознакою фіктивності правочину, що є підставою для визнання його недійсним згідно з частиною першою та другою статті 234 ЦК України (фіктивний правочин);

- договір укладався для стягнення штрафних санкцій, а не для створення інших правових наслідків, що суперечить частині другій статті 235 ЦК України (правочин був вчинений для приховання іншого правочину, який сторони насправді вчинили).

Фактичні обставини справи, встановлені судами

5. 12.07.2019 Товариство (замовник) та Підприємство (виконавець), з урахуванням того, що між виконавцем та ТОВ "Бета-Рент" 08.06.2019 було укладено договір №1717/1799, уклали договір про надання послуг з розміщення обладнання.

6. Товариство надало копію дубліката договору.

7. Відповідно до умов дублікату договору:

виконавець зобов`язується надавати замовнику послуги з розміщення зарядних пристроїв постійного та/або змінного струму для заряджання електромобілів, за адресами та на умовах, визначених в окремих актах приймання-передавання до цього договору, а замовник зобов`язується прийняти та оплатити такі послуги (п. 1.1. договору);

місце розміщення обладнання визначається сторонами в акті приймання-передавання. Місцем виконання цього договору є місце розміщення обладнання (п. 1.2. договору);

обладнання замовника належить йому на праві власності або користування. Замовник має право здійснювати управління обладнанням (п. 1.3. договору);

на виконавця покладене зобов`язання: надати можливість замовнику розмістити обладнання у погоджених сторонами місцях (пп. 2.1.1.); не використовувати обладнання замовника для власних комерційних потреб (пп. 2.1.3.); забезпечити безперебійне електричне живлення обладнання замовника; забезпечити охорону обладнання від викрадення, пошкодження, знищення (пп. 2.1.7.); у будь-яких без виключень випадках отримувати письмовий дозвіл замовника на відключення обладнання від електричної мережі (пп. 2.1.11.);

замовник зобов`язується, зокрема, своєчасно сплачувати за надані послуги, а також компенсувати вартість витрат електричної енергії (п. 2.2. договору);

за надані за договором послуги замовник щомісячно сплачує виконавцеві винагороду у розмірі 30, 00 грн (в т.ч. ПДВ 5,00 грн), а також 60 коп. (в т.ч. ПДВ 20 коп.) за кожен спожитий кВт електроенергії за місяць, яку споживала кожна окрема одиниця обладнання замовника (п. 3.1. договору);

з метою популяризації обладнання замовника серед користувачів місця та інших клієнтів замовника, виконавець звільняє замовника від оплати винагороди виконавцю та компенсації вартості витрат фактично використаної електроенергії, спожитої внаслідок роботи обладнання, на період з дати укладення договору до 30.04.2020 включно (п. 3.5. договору);

у випадку будь-якого порушення виконавцем умов даного договору, що призвело до неможливості використання замовником для ведення своєї господарської діяльності обладнання або окремих зарядних пристроїв для заряджання електромобілів, визначених в акті (актах) приймання-передавання до цього договору (у тому числі, але не виключно, внаслідок припинення постачання електроенергії, пошкодження обладнання, створення перешкод для вільного доступу користувачів позивача за первісним позовом, неможливості підключення обладнання до операційної та облікової системи позивача, відключення обладнання від електричної мережі) за кожен день, впродовж якого існувала така неможливість використання, виконавець сплачує замовнику штраф у розмірі, що вираховується за наведеною у цьому договорі формулою: P = DC*1500+AC*150, де Р - сума штрафу у гривнях, що підлягає сплаті за день надання послуг, впродовж якого існувала неможливість використання обладнання або окремих одиниць обладнання: зарядних пристроїв для заряджання електромобілів, визначених в акті (актах) приймання-передачі; DC - кількість одиниць обладнання, а саме зарядних пристроїв постійного струму, які було неможливо використовувати в день, за який розраховується сума штрафу; AC - кількість одиниць обладнання, а саме зарядних пристроїв змінного струму, які було неможливо використовувати в день, за який розраховується сума штрафу (п. 5.4. договору).

8. 12.07.2019 сторони підписали акт приймання-передавання до договору, відповідно до якого замовник розміщує, а виконавець надає місце для розміщення наступного обладнання: зарядний пристрій змінного струму для заряджання автомобілів (АC): "BILLA на Багговутівській", місце розміщення - м. Київ, вул. Багговутівська, 17/21; зарядний пристрій постійного струму для заряджання автомобілів (DC): "BILLA на Багговутівській", місце розміщення - м. Київ, вул. Багговутівська, 17/21.

9. Дублікат договору від 12.07.2019, акт приймання-передавання від 12.07.2019 від Підприємства підписав ОСОБА_1 який діяв на підставі наказу №17/07 від 05.07.2019 та довіреності від 05.07.2019, від Товариства - директор Гулей Сергій Володимирович.

10. 22.05.2020 представниками Товариства - директором Гулеєм С.В. та монтажником електричного устаткування Панчелюгою О.С. було здійснене обстеження обладнання за адресою: м. Київ, вул. Багговутівська, 17/21, за результатами якого встановлена неможливість використання обладнання (зарядних пристроїв для заряджання електромобілів) у зв`язку з його відключенням, про що складений акт обстеження від 22.05.2020.

11. Постановою Північного апеляційного господарського суду від 12.07.2021 у справі №910/13873/20 встановлено порушення Підприємством умов договору щодо забезпечення електричним живленням обладнання Товариства, що розташоване за адресою: м. Київ, вул. Багговутівська, 17/21, у період з 22.05.2020 по 10.09.2020.

12. Порушення договору, встановлене у справі № 910/13873/20, Підприємством у подальшому не було усунуте та на час розгляду цієї справи використання позивачем обладнання після його відключення (22.05.2020) не відновлено.

13. 26.11.2020 директор Товариства - Гулей С.В. та монтажник електричного устаткування - Кубарко О.Ю. склали акт обстеження обладнання від 26.11.2020 про відсутність підключення обладнання.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції

14. Рішенням Господарського суду міста Києва від 23.06.2022, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 13.12.2022, первісний позов задоволено. Стягнуто з Підприємства на користь Товариства штраф у сумі 127 050, 00 грн та судовий збір у сумі 2 270, 00 грн. У задоволенні зустрічного позову відмовлено.

15. Суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з такого.

Щодо первісної позовної вимоги:

- факт порушення Підприємством умов договору надання послуг за попередній період встановлений судом у справі № 910/13873/20, яка має преюдиційне значення і не потребує повторного доказування у цій справі згідно з частиною четвертою статті 75 ГПК України;

- оскільки порушення договору, встановлене у справі № 910/13873/20, Підприємство у подальшому не усунуло (у межах розгляду справи № 910/13873/20 було складено акт від 26.11.2020) та на час розгляду справи, яка переглядається і використання позивачем обладнання після його відключення (22.05.2020) не відновлено, первісні позовні вимоги Товариства про сплату штрафу за період з 11.09.2020 по 26.11.2020, є правомірними;

- розрахунок здійснений відповідно до формули, наведеної у п. 5.4 Договору, тому підлягають задоволенню у заявленій сумі;

щодо зустрічної позовної вимоги:

- представник ОСОБА_1 мав право укладати договір від імені Підприємства на підставі довіреності, виданої 05.07.2019 директором цього Підприємства Ніконовим Д.А.;

- сторони уклали договір з урахуванням вимог чинного законодавства та вчинили дії, направлені на реальне виконання цієї угоди шляхом підписання акту приймання-передавання обладнання від 12.07.2019, тому доводи Підприємства про укладення удаваного або фіктивного договору, чи договору за зловмисною домовленістю, без наміру створення правових наслідків, для досягнення сторонами якоїсь особистої користі, є недоведеними та безпідставними.

Суд апеляційної інстанції додатково зазначив про необґрунтованість доводів Підприємства щодо укладення договору ОСОБА_1 у власних інтересах, оскільки рішення єдиного учасника Товариства №9 про перехід до ОСОБА_1 частки у статутному капіталі первісного позивача в розмірі 100 % було прийняте попереднім власником цих корпоративних прав - ОСОБА_2 07.05.2020, тобто після укладення спірного договору та закінчення строку дії довіреності від 05.07.2019. Тобто, станом на дату укладення договору ОСОБА_1 не був ні учасником Товариства, ні його керівником.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та підстава (підстави) відкриття касаційного провадження. Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу, та викладені у відзиві на касаційну скаргу

16. 03.02.2023 Підприємство звернулося з касаційною скаргою, в якій просить рішення судів попередніх інстанцій скасувати та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

17. Скаржник визначає підставами касаційного оскарження судових рішень пункти 1, 3 та 4 частини другої статті 287 ГПК України.

18. В обґрунтування підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, скаржник зазначає, що суди попередніх інстанцій неправильно застосували:

- частину першу статті 238 ЦК України, оскільки дійшли помилкового висновку щодо наявності у ОСОБА_1 повноважень на укладення оспорюваного договору, та не врахували висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 13.09.2022 у справі № 911/731/18, від 22.02.2022 у справі № 18/257, від 04.12.2018 у справі № 31/160 (29/170(6/77-5/100), від 10.02.2021 у справі № 6/1-1, від 24.05.2022 у справі № 910/19998/20, щодо застосування принципу приватного права ''nemo plus iuris ad alium transferre potest, quam ipse haberet", який означає, що "ніхто не може передати більше прав, ніж має сам";

- частину першу статті 232 та частину третю статті 238 ЦК України, оскільки укладення ОСОБА_1 від імені Підприємства оспорюваного договору було всупереч інтересам довірителя, в інтересах Товариства та у своїх власних інтересах. Суди не врахували висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 06.07.2022 у справі № 909/276/21 та від 01.12.2021 у справі № 908/3467/19, від 05.07.2022 у справі № 911/3448/20 з цього питання; від 22.10.2019 у справі № 923/876/16 щодо необхідності дослідження питання добросовісності представника; від 31.05.2022 у справі № 638/20248/19, від 29.08.2018 у справі № 522/15095/15-ц щодо наявності умислу в діях представника; від 30.06.2020 у справі № 638/18231/15-ц, від 21.02.2020 у справі № 182/3593/17 щодо презумпції спільності інтересів подружжя;

- статтю 241 ЦК України, оскільки суди дійшли помилкового висновку щодо схвалення правочину та не врахували висновки, викладені у постанові Верховного Суду України від 13.09.2017 у справі № 910/28080/14, постановах Верховного Суду від 31.07.2019 у справі № 910/2030/18, від 14.08.2018 у справі № 910/15151/17, що схвалення правочину має відбуватися особою, яку представляють, а не особою, яка є представником;

- статей 231, 232 ГК України, 549 ЦК України, оскільки суди дійшли помилкового висновку, що неустойка, визначена у п. 5.4 договору, і яка обчислюється за кожен день невиконання зобов`язання, є штрафом, а не пенею, та помилково стягнули пеню, яка обчислена не в процентному співвідношенні до суми невиконаного майнового зобов`язання, а в твердій грошовій сумі за кожний день прострочення, та не врахували висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 06.04.2021 у справі № 910/821/20, від 08.02.2022 у справі № 903/261/21 і помилково не врахували строк, за який заявлено неустойку (за 189 днів) та не врахували висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 20.08.2021 у справі № 910/13575/20, від 20.08.2020 у справі № 902/959/19 щодо обмеження неустойки 6 місяцями;

- пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України, оскільки не врахували висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 08.12.2021 у справі № 910/5953/17, від 28.09.2022 у справі № 916/2302/21, від 13.01.2020 у справі № 902/855/18, Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 902/417/18 щодо стандарту поведінки розумного і добросовісного підприємця.

19. В обґрунтування підстави, передбаченої пунктом 3 частини другої статті 287 ГПК України, скаржник зазначає, що суди неправильно застосували норми частини другої статті 16 ЦК України та частини шостої статті 91 ГПК України, оскільки не надали оцінки обставинам і безпідставно визнали дублікат оспорюваного договору належним доказом існування правовідносин між сторонами. Скаржник зазначає, що потребують правового висновку Верховного Суду питання застосування зазначених норм права щодо:

1) чи може вважатись оригіналом господарського договору його дублікат, якщо договір не був посвідчений нотаріально, одна із сторін заперечує наявність такого договору і матеріалами справи не підтверджується ані відповідність цього дублікату оригіналу, ані існування договору взагалі;

2) на кого має покладатись обов`язок доведення існування оригіналу договору, відповідність змісту дублікату договору його оригіналу та виготовлення цього дублікату в межах дії довіреності, виданої представнику, якщо контрагент за договором не звертався до іншої сторони за виготовленням копії втраченого договору, а звернувся до представника, строк повноважень якого обмежений строком виданої довіреності;

3) чи підлягає визнанню недійсним дублікат договору, якщо оригінал договору відсутній і одна із сторін заперечує факт існування договору, однак при цьому дублікат вже спричинив для однієї зі сторін несприятливі наслідки, або порушене право сторони підлягає захисту в інший спосіб.

20. Також підставою касаційного оскарження скаржник визначає пункт 4 частини другої статті 287 ГПК України, оскільки суди порушили норми:

- частини другої статті 50, статті 267 ГПК України, прийняли рішення про права, інтереси та обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, а саме ОСОБА_1 (пункт 8 частини першої статті 310 цього Кодексу). Посилається на висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 15.06.2021 у справі № 904/5726/19, від 26.10.2022 у справі № 463/3226/16-ц, від 25.06.2019 у справі № 910/17792/17, від 20.08.2019 у справі №с 910/13209/18 щодо зазначеного питання;

- статті 75 ГПК України, не дослідили зібрані у справі докази (щодо сплати Підприємством, за період, за який стягнуто штрафні санкції, ТОВ "Бета-Рент" рахунки за спожиту зарядними станціями електричну енергію; перебування зарядних станцій безперервно у білінгу та використання їх третіми особами для зарядки електромобілів), оскільки помилково дійшли висновку щодо наявності преюдиційних обставин у справі № 910/13873/20, з огляду на те, що в ній міститься оцінка доказів за стандартом "вірогідності доказів". Скаржник посилається на висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 02.02.2022 у справі № 909/671/20, від 07.06.2022 у справі № 910/5814/17, від 17.02.2022 у справі № 9901/88/21, від 15.02.2022 у справі № 922/2250/20 щодо права сторони на спростування під час судового розгляду обставин, які зазначені в іншому судовому рішенні (пункт 1 частини третьої статті 310 ГПК України).

21. 17.04.2023 до Верховного Суду від Товариства надійшов відзив на касаційну скаргу.

22. Відзив на касаційну скаргу обґрунтовано таким:

- скаржник не визначав підставою зустрічного позову частину першу статті 238 ЦК України та необхідність застосування принципу ''nemo plus iuris ad alium transferre potest, quam ipse haberet" (ніхто не може передати більше прав, ніж має сам);

- доводи скаржника щодо виданої на ім`я ОСОБА_1 довіреності у судах першої та апеляційної інстанцій були різними. В суді першої інстанції Підприємство вказувало, що видавало довіреність від 05.07.2019, однак її було відкликано 27.03.2020, а в суді апеляційної інстанції - довіреність не надавала повноважень представнику на вчинення догорів без попереднього погодження з директором Підприємства. При цьому довіреність, видана ОСОБА_1 , жодних обмежень на вчинення правочинів не містила;

- посилання скаржника, що договір є змішаним і містить умови договору надання послуг і договору найму, є безпідставними. На Підприємство було покладено обов`язок забезпечити схоронність обладнання, який не передбачав практичного здійснення охорони, а передбачав лише організаційні обов`язки. Чинне законодавство та положення договору №1717/1799 від 08.06.2019 (укладеного з ТОВ "Бета-Рент" про надання місця для розміщення обладнання) не обмежували право Підприємства укладати договір про надання послуг щодо розміщення обладнання;

- доказом схвалення договору є факт функціонування обладнання в білінговій системі Підприємства, в межах якої здійснювався облік спожитої електроенергії та грошових коштів. Також суди правомірно виходили з того, що схваленням є підписання акту приймання-передавання;

- скаржник не довів всі необхідні підстави для кваліфікації правочину недійсним на підставі статті 232 ЦК України (встановлення умислу, домовленість з боку іншої сторони);

- посилання скаржника, що дублікат договору може виготовлятися нотаріусом у порядку, передбаченому Законом України "Про нотаріат" та Порядком про вчинення нотаріальних дій є необґрунтованими, оскільки вказаними нормативно-правовими актами передбачено порядок видачі дублікатів документів, виданих нотаріусами. Натомість норми ЦК і ГК України не обмежують учасників господарських правовідносин укладати правочини у простій письмовій формі, що виключає застосування спеціального законодавства;

- клопотання про залучення до участі у справі ОСОБА_1 було подано з пропуском строку без наведення поважних причин його пропуску. Оскаржуваними рішеннями не вирішувалось питання про права та обов`язки ОСОБА_1 , тому підстави для його залучення відсутні.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосоване законодавство

Щодо дублікату договору

23. Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

24. Договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом (частина перша статті 639 ЦК України).

25. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти правочини між юридичними особами.

26. Договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору (частина перша статті 628 ЦК України).

27. Можливість видачі дублікату посвідченого документу передбачено нормами Закону України "Про нотаріат".

28. Відповідно до частин першої, восьмої та дев`ятої статті 53 Закону України "Про нотаріат" у разі втрати або зіпсування документа, посвідченого або виданого нотаріусом чи посадовою особою органу місцевого самоврядування за письмовою заявою осіб, за дорученням яких або щодо яких вчинялася нотаріальна дія, нотаріусом чи посадовою особою органу місцевого самоврядування видається дублікат втраченого або зіпсованого документа. Дублікат документа повинен містити весь текст посвідченого або виданого документа, оригінал якого вважається таким, що втратив чинність. На дублікаті документа робиться відмітка про те, що він має силу оригіналу, і вчиняється посвідчувальний напис. Крім того, про видачу дубліката нотаріус робить відмітку на примірнику документа, який зберігається у справах державної нотаріальної контори, державного нотаріального архіву чи приватного нотаріуса.

29. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 14.11.2018 у справі №161/3245/15-ц зробила висновок, що дублікатом договору є другий примірник документа, що повинен містити ті ж відомості, що й оригінал документа, а його видача полягає у відтворенні тексту документа, дублікат якого видається, що спрямоване на відновлення такого документа у випадку неможливості використання останнього з певних причин. Виходячи із цього, Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що оспорюваний дублікат договору, який повністю відповідає оригіналу, не має самостійного значення, оскільки його видання не встановлює, не змінює і не припиняє цивільних прав та обов`язків, а є документом, який лише дублює, відтворює зміст договору, та не може порушувати права позивача. Отже, за висновком Великої Палати Верховного Суду, недійсним може бути визнаний лише сам договір як правочин, а не документ, у якому відображено текст договору (зокрема, дублікат договору).

30. Висновок Великої Палати Верховного Суду в постанові від 14.11.2018 у справі №161/3245/15-ц стосується наслідків видання дублікату договору, що був посвідчений нотаріально і можливості визнання його недійсним.

31. Чинне законодавство України відносить до компетенції нотаріуса чи посадової особи органу місцевого самоврядування вчинення такої дії, як видача дублікатів документів (в тому числі договорів). Така дія вчиняється за письмовою заявою осіб, за дорученням яких або щодо яких вчинялася нотаріальна дія.

32. Водночас особи, за дорученням яких або щодо яких вчинялася нотаріальна дія, не беруть участь у створенні дублікату документу. Зокрема, сторони договору, що був нотаріально посвідчений, повторно не підписують цей договір. На дублікаті документа робиться відмітка нотаріусом (чи посадовою особою органу місцевого самоврядування) про те, що він має силу оригіналу, і вчиняється посвідчувальний напис, що передбачено в абзаці дев`ятому статті 53 Закону України "Про нотаріат".

33. На відміну від справи № 161/3245/15-ц, що розглядалась Великою Палатою Верховного Суду, спір у справі, що переглядається, стосується договору, що не був посвідчений нотаріусом. Дублікат договору був створений та підписаний сторонами. Тому висновок Великої Палати Верховного Суду, що оспорюваний дублікат договору, який повністю відповідає оригіналу, не має самостійного значення, оскільки його видання не встановлює, не змінює і не припиняє цивільних прав та обов`язків, а є документом, який лише дублює, відтворює зміст договору, та не може порушувати права позивача, слід враховувати з урахуванням таких особливостей: відсутність у нотаріуса та сторін примірника оригіналу договору; факт укладання договору заперечує одна із сторін; дублікат підписав представник сторони, повноваження якого також заперечує сторона.

34. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.09.2020 у справі № 916/667/18 вказала, що необхідно розрізняти договір як правочин - з одного боку, і договір як документ - з іншого.

35. Дублікат договору, що не був посвідчений нотаріально, але підписаний сторонами - це другий екземпляр (примірник) документа, який має таку ж юридичну силу, що й оригінал договору. Він може підтверджувати факт укладення договору та породжувати відповідні правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), якщо його оформлено у вигляді єдиного документа, укладеного з додержанням умов, передбачених статтею 179 ГК України, за загальними правилами, встановленими ЦК України, що визначають чинність та укладеність договору.

36. Відповідно, якщо між сторонами існує спір, наявність заперечень однією із сторін факту вчинення правочину, обставини, пов`язані з укладанням оригіналу договору та підписанням дублікату договору, в тому числі й щодо наявності повноважень у особи, яка підписала такий дублікат, є предметом доказування у справі.

37. Такі обставини встановлюються за загальними правилами, встановленими у статті 74 ГПК України, щодо доказування і подання доказів. Зокрема, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (частина 1). У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події (частина 2). У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (частина 3).

38. Підприємство зазначало, що уповноважувало ОСОБА_1 на підписання договорів лише за погодженням керівника.

39. Суди попередніх інстанцій встановили, що у ОСОБА_1 були наявні повноваження на підписання спірного договору, що підтверджується довіреністю від 05.07.2019 на представництво інтересів Підприємства без наявності обмежень щодо погодження керівника на укладення договору. Суди дійшли висновку, що така довіреність є більш вірогідним доказом ніж надана Підприємством копія довіреності від 05.07.2019 з наявним обмеженням щодо погодження договорів, оскільки надана Товариством копія довіреності без обмежень на укладення правочинів була посвідчена нотаріально.

40. Верховний Суд, в силу частини другої статті 300 ГПК України, не вирішує питання про достовірність того чи іншого доказу та не може надавати перевагу одним доказам над іншими, а тому встановлені судами попередніх інстанцій обставини щодо наявності у ОСОБА_1 повноважень на укладення спірного договору не переоцінюються судом.

41. Крім того, Підприємство наголошувало, що не укладало спірний правочин взагалі, а дублікат правочину було укладено поза межами дії довіреності, оскільки строк дії останньої було встановлено до 31.12.2019 і її також було відкликано 27.03.2020.

42. Підприємство, звертаючись із зустрічним позовом, також заявило клопотання про призначення експертизи для встановлення строку давності створення дублікату договору, обґрунтовуючи це тим, що такий був вчинений після припинення повноважень ОСОБА_1 та почеркознавчої експертизи довіреності, виданої ОСОБА_1. для встановлення належності підпису керівника Підприємства. Скаржник послідовно вказував, що дублікат виготовлено перед поданням позову і виключно з цією метою, оскільки інші докази наявності правовідносин між сторонами відсутні.

43. Представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє (частина перша статті 237 ЦК України).

44. Отже, вчинення дублікату договору, який не був посвідчений нотаріально може здійснювати представник, який уповноважений юридичною особою, саме на момент вчинення відповідної дії.

45. Вирішуючи поставлене скаржником питання щодо того, чи підлягає визнанню недійсним дублікат договору, якщо оригінал договору відсутній і одна із сторін заперечує факт існування договору, однак при цьому дублікат вже спричинив для однієї зі сторін несприятливі наслідки, Верховний Суд вважає, що такий дублікат договору може бути визнаний недійсним, оскільки він є фактично іншим екземпляром договору.

46. На відміну від справи № 161/3245/15-ц, предметом розгляду якої було визнання недійсним дублікату нотаріально посвідченого договору, у справі, яка переглядається заявлено вимогу про визнання недійсним дублікату договору, укладеного в простій письмовій формі. Ця різниця є суттєвою, оскільки на відміну від видачі дублікату нотаріально посвідченого договору (де його сторони не вчиняють юридично значимих дій, окрім звернення із заявою про його видачу), виготовлення дублікату правочину, вчиненого у простій письмовій формі передбачає активні дії сторін щодо повторного складення та підписання договору, як документу. Відповідно, встановлення наявності повноважень у особи представника сторони на момент вчинення такого дублікату входить до предмету доказування у такій справі.

47. Суд першої інстанції відмовив у задоволенні клопотання про призначення експертизи, мотивуючи це відсутністю такої необхідності та відсутністю оригіналу довіреності в обох сторін. Суд апеляційної інстанції погодився з таким висновком.

48. Суд апеляційної інстанції додатково зазначив, що обставини щодо моменту підписання дублікату договору не мають значення для правильного вирішення спору, оскільки відкликання довіреності та її неповернення довірителю після відкликання не може свідчити про підписання правочину неуповноваженою на те особою саме на час вчинення такої дії (12.07.2019). Однак, такі висновки не відповідають наведеній вище позиції.

49. Також Північний апеляційний господарський суд вказав, що особа, яка видала довіреність і згодом скасувала її, повинна негайно повідомити про це представника, а також відомих їй третіх осіб, для представництва перед якими була видана довіреність (частина друга статті 249 ЦК України), проте у матеріалах справи відсутні докази повідомлення ОСОБА_1 і Товариства про відкликання Підприємством довіреності від 05.07.2019.

50. Водночас суди не надали оцінки тому факту, що у самій довіреності було встановлено строк її дії - до 31.12.2019. А тому, як представник, так і Товариство були обізнані зі строком дії такої довіреності. Відповідно, висновок Північного апеляційного господарського суду, що обставини щодо моменту підписання дублікату договору не мають значення для правильного вирішення спору є помилковим.

51. Суди попередніх інстанцій встановили, що дублікат договору містить умови договору, підписи керівника Товариства і представника Підприємства - ОСОБА_1 та напис, що це "дублікат договору про надання послуг з розміщення обладнання, укладеного 12.07.2019 між ТОВ "Іоніті" та ТОВ "Автоентерпрайз".

52. Проте судами не встановлено дати виготовлення дублікату, а враховуючи заперечення Підприємства щодо припинення повноважень ОСОБА_1 , відсутності у дублікаті договору відомостей про дату його складання, такі обставини мають значення для правильного вирішення спору у справі і, відповідно, входять до предмету доказування, оскільки підписання дублікату правочину особою, яка не мала на це повноваження на такі дії на момент складення дублікату, не відображатиме дійсної волі сторони.

Щодо недійсності договору

53. Однією із підстав зустрічного позову є обставина укладення оспорюваного правочину представником Підприємства - ОСОБА_1 не в інтересах Підприємства, а у власних інтересах та інтересах Товариства, засновником якого був він.

54. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що відповідно до принципу jura novit curia ("суд знає закони") неправильна юридична кваліфікація сторонами спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм. Такі висновки сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.09.2019 у справі №265/6582/16-ц, від 12.06.2019 у справі №487/10128/14-ц, від 11.09.2019 у справі №487/10132/14-ц. У пункті 7.43 постанови від 25.06.2019 у справі №924/1473/15 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що суд, з`ясувавши у розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу в обґрунтування своїх вимог або заперечень послалися не на ті норми, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує у прийнятті рішення саме такі норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16.06.2020 по справі №145/2047/16-ц).

55. Підприємство не кваліфікувало підставу позову згідно з частиною третьою статті 238 ЦК України. Водночас Верховний Суд зазначає, що правова кваліфікація спірних правовідносин лежить в площині виключних повноважень суду, оскільки він самостійно обирає норму права, яку необхідно застосувати при вирішенні спору.

56. Суд апеляційної інстанції, на відміну від суду першої інстанції, послався на положення частини третьої статті 238 ЦК України та частину першу статті 232 ЦК України (на останню посилався і суд першої інстанції) та зазначив, що Підприємство не надало доказів наявності факту зловмисної домовленості між ОСОБА_1 та Товариством і не довело наявність умислу обох сторін правочину на його укладення шляхом зловмисної домовленості.

57. При цьому суд апеляційної інстанції зазначив, що станом на дату укладення договору ОСОБА_1 не був ні учасником Товариства, ні його керівником, а рішення єдиного учасника Товариства про перехід до ОСОБА_1 частки у статутному капіталі Товариства в розмірі 100 % було прийняте попереднім власником цих корпоративних прав - ОСОБА_2 07.05.2020, тобто після укладення спірного договору.

58. Здійснивши перевірку вказаних висновків в частині застосовування судами до спірних правовідносин приписів частини третьої статті 238 ЦК України, Верховний Суд вважає їх передчасними з огляду на таке.

59. Відповідно до положень частин першої, третьої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1 - 3, 5, 6 статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

60. Відповідно до частин першої, третьої статті 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

61. Представництво характеризується такими ознаками: цивільні права та обов`язки належать одній особі, а здійснюються безпосередньо іншою; представник вчиняє певні юридичні дії (вчинення виключно фактичних (не юридичних) дій представництвом не охоплюється); представник діє не від свого імені, а від імені іншої особи; представник діє виключно в межах наданих йому повноважень; правові наслідки настають не для представника, а для особи, яку він представляє (постанова Верховного Суду від 17.03.2021 у справі №360/1742/18).

62. Тобто, правочин завжди має вчинятися в інтересах сторони, яку представляють, незалежно від того, вчиняється такий правочин з перевищенням наданих представнику повноважень чи без такого перевищення.

З метою забезпечення інтересів цієї особи представнику заборонено вчиняти представницький правочин у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є. Вказане знайшло своє відображення у нормі ЦК України, а саме у частині третій статті 238 цього Кодексу, якою чітко і однозначно визначено, що представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом (пункт 34 постанови Верховного Суду від 07.06.2022 у справі № 925/632/20).

63. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30.06.2020 у справі №638/18231/15, на яку посилається скаржник, зробила висновок, що при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. За таких обставин за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя. Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя (пункти 50 - 52).

64. Підприємство в зустрічному позові та в апеляційній скарзі посилалося на те, що ОСОБА_1 був засновником Товариства і 100 % частки Товариства отримав від своєї дружини - ОСОБА_2 та на те, що остання була власницею такої частки.

65. Суд апеляційної інстанції встановивши, що ОСОБА_1 був засновником Товариства і факт переходу йому 100 % частки Товариства від ОСОБА_2 , дійшов висновку про відсутність доказів вчинення правочину в своїх інтересах, тому що на момент вчинення оспорюваного правочину ОСОБА_1 не був учасником Товариства.

66. Водночас такий висновок зроблено без оцінки доказів (витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань), на які посилалось Підприємство та без урахування висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 30.06.2020 у справі № 638/18231/15 щодо наявності інтересу у ОСОБА_1 (як представника Підприємства) у вчиненні правочину з Товариством, 100 % частки якого ОСОБА_2 у подальшому передала ОСОБА_1 та не встановили мети та інтересу останнього у вчинені спірного правочину. Тому доводи скаржника знайшли часткове підтвердження, а висновки судів попередніх інстанцій у цій частині визнаються передчасними.

67. Верховний Суд у постанові від 01.12.2021 у справі №908/3467/19, на яку посилається скаржник, зробив висновок, що у частині третій статті 238 ЦК України міститься заборона на вчинення представником правочинів з самим собою ("у своїх інтересах") або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, оскільки, у такому разі представник діє в умовах очевидного конфлікту інтересів, який презюмується, тобто не потребує доведення.

Верховний Суд у вказаній постанові вказав, що у випадку укладення представником правочину з самим собою довіритель не повинен доводити, що цей правочин укладено не в його інтересах, збитковість правочину, недобросовісність чи нерозумність дій довірителя. По суті, положення частини третьої статті 238 ЦК України надають довірителю право визнати недійсним відповідний правочин, незалежно від того, на яких умовах він укладений. На довірителя не покладається тягар доведення невигідності умов такого договору, його збитковості. Його укладення не в інтересах довірителя презюмується.

68. У свою чергу у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.10.2019 у справі № 923/876/16, на яку посилається скаржник, вказано, що представник має завжди діяти у найкращих інтересах довірителя. Вчинення правочину щодо самого себе, тобто не в інтересах довірителя, а у своїх власних, є підставою для визнання такого правочину недійсним. Правило, передбачене частиною 3 статті 238 ЦК України, покликане гарантувати інтереси особи, яку представляють, від можливих зловживань з боку представника.

69. Отже, висновок судів попередніх інстанцій про недоведеність саме Підприємством того, що оспорювані правочини вчинено не в його інтересах без встановлення обставин, хто був власником Товариства на момент укладення спірного договору є передчасним. Урахування висновків Великої Палати Верховного Суду, зроблених у постановах від 22.10.2019 у справі № 923/876/16, від 30.06.2020 у справі № 638/18231/15 та Верховного Суду у постанові від 01.12.2021 у справі №908/3467/19, на які у своїй касаційній скарзі посилається скаржник, залежить від встановлених обставин.

70. Скаржник також посилається на неправильне застосування статті 241 ЦК України щодо подальшого схвалення правочину.

71. Відповідно до статті 241 ЦК України правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання.

Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов`язки з моменту вчинення цього правочину.

72. Згідно з висновком Верховного Суду, зробленим у постанові № 910/15151/17 від 14.08.2018, на який посилається скаржник, загальне правило, що випливає зі змісту норм статті 241 ЦК України, таке: представництво з перевищенням повноважень не породжує властиві представництву наслідки, тобто не створює діями представника права й обов`язки в іншої особи, від імені якої вчинено правочин. У наведеній статті зазначається лише про один варіант поведінки особи, представник якої вийшов за межі наданих йому повноважень, а саме - схвалення нею цих його дій.

При оцінці судами обставин, що свідчать про схвалення правочину особою, яку представляла інша особа, необхідно брати до уваги, що незалежно від форми схвалення, воно повинно виходити від органу або особи, уповноваженої відповідно до закону, установчих документів або договору вчиняти такі правочини або здійснювати дії, які можуть розглядатися як схвалення (пункт 4.25. постанови).

73. Верховний Суд зазначає, що не може вважатися правочин схвалений особою, від імені якої його укладено, якщо дії, що свідчать про прийняття його до виконання, вчинено тією ж особою, яка і підписала спірний правочин. У справі, яка переглядається першочергово підлягає з`ясуванню обставина щодо наявності у ОСОБА_1 повноважень на вчинення дублікату договору. А тому висновки судів попередніх інстанцій про факт схвалення спірного договору є передчасними.

74. Водночас Верховний Суд відхиляє доводи скаржника щодо порушення судами попередніх інстанцій приписів частини першої статті 238 ЦК України, з посиланням на відповідні постанови Верховного Суду, оскільки обставина щодо відсутності повноважень у ОСОБА_1 вчиняти спірний правочин, тому що таке право було відсутнє у самого Підприємства, не була підставою позову, а відповідно до приписів частини третьої статті 300 ГПК України у суді касаційної інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Зміна предмета та підстав позову у суді касаційної інстанції не допускається.

Щодо первісних позовних вимог

75. Скаржник зазначає про помилкове визначення природи неустойки, яка передбачена пунктом 5.4. договору, згідно з яким за кожен день, впродовж якого існувала неможливість використання обладнання, виконавець сплачує замовнику штраф у розмірі, що вираховується за формулою: P=DC*1500+AC*150.

76. Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

77. Скаржник вказує, що за своє природою неустойка, визначена у пункті 5.4. договору, є пенею, оскільки обчислюється за кожний день прострочення і зазначає про неврахування висновку Верховного Суду у постанові від 06.04.2021 у справі № 910/821/20.

78. У справі №910/821/20 Верховний Суд розглядав питання можливості стягнення пені, розмір якої визначено у твердій грошовій сумі за кожен день прострочення, що не відповідає нормам статті 549 ЦК України та статті 231 ГК України.

У пункті 6.17. указаної постанови Верховний Суд зробив висновок, що пеня це санкція, розмір якої збільшується залежно від продовження правопорушення, а залежністю суми пені від кількості днів прострочення виконання зобов`язання пеня відрізняється від неустойки, як одного з видів санкцій за господарське порушення, враховуючи, що жодне з положень Господарського кодексу України не визначає неустойку як санкцію, яка нараховується за кожен день прострочення виконання зобов`язання.

Оскільки встановлений договором вид забезпечення виконання зобов`язання у вигляді пені не відповідає змісту цього поняття та її правовій природі як грошової суми, що обчислюється у відсотках до суми зобов`язання, колегія суддів дійшла висновку про невідповідність цієї умови договору вимогам закону та безпідставність її застосування судами першої та апеляційної інстанцій (пункт 6.21. постанови Верховного Суду від 06.04.2021 у справі № 910/821/20).

79. У пункті 5.4. спірного договору передбачено нарахування штрафу, а не пені. Нарахування штрафу в твердій грошовій сумі не протирічить природі такої штрафної санкції.

80. Водночас суди попередніх інстанцій не надали оцінки правомірності застосування такого виду неустойки, як штраф з можливістю його стягнення за кожен день прострочення виконання згідно з природою такої штрафної санкції та її відповідності нормі частини другої статті 549 ЦК України. А тому доводи скаржника у вказаній частині визнаються частково обґрунтованими.

81. На відміну від пені, штраф застосовується одноразово у випадку порушення боржником зобов`язання (постанова Верховного Суду від 19.03.2019 у справі №917/889/17).

82. Водночас враховуючи вищевикладене, Верховний Суд відхиляє посилання скаржника на висновки Верховного Суду, викладені в постановах від 20.08.2020 у справі №902/959/19, від 20.08.2021 у справі № 910/13575/20 щодо припинення нарахування штрафних санкцій через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано відповідно до частини шостої статті 232 ГК України, оскільки у вказаних справах предметом стягнення була пеня, а не штраф, як у справі, що переглядається, який застосовується одноразово.

Щодо порушення норм процесуального права

83. Так, скаржник зазначає про порушення статті 75 ГПК України, оскільки суди дійшли помилкового висновку щодо наявності преюдиційних обставин у справі №910/13873/20 в той час, як це є фактично оцінкою доказів в межах іншого провадження.

84. Відповідно до частини четвертої статті 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

85. Відповідно до пункту 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2018 у справі № 917/1345/17 преюдиціальне значення у справі надається обставинам, встановленим судовими рішеннями, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно ті обставини, які безпосередньо досліджувались і встановлювались судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення. Преюдиціальні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи.

86. У постанові Верховного Суду від 08.08.2019 у справі № 922/2013/18, на яку посилається скаржник, викладено правовий висновок, відповідно до якого звільнення від доказування, навіть у разі наявності преюдиційних обставин, встановлених у рішенні суду, не може мати, абсолютного характеру і не може сприйматися судами як неможливість спростування під час судового розгляду обставин, які зазначені в іншому судовому рішенні. Господарські суди не повинні сприймати як обов`язкові висновки щодо фактичних обставин справи, наведені у чинних судових рішеннях в інших господарських справах. Для спростування преюдиційних обставин, передбачених статтею 75 ГПК України, учасник господарського процесу, який ці обставини заперечує, повинен подати суду належні та допустимі докази. Ці докази повинні бути оцінені судом, що розглядає справу, у загальному порядку за правилами, встановленими ГПК України. Якщо суд дійде висновку про те, що обставини у справі, що розглядається, є інакшими, ніж установлені під час розгляду іншої господарської справи, то справу належить вирішити відповідно до тих обставин, які встановлені безпосередньо судом, який розглядає справу.

Отже, господарський суд під час розгляду конкретної справи на підставі встановлених ним обставин (у тому числі з урахуванням преюдиційних обставин) повинен самостійно оцінювати обставини (факти), які є предметом судового розгляду, та ухвалити рішення з відповідним застосуванням необхідних матеріально-правових норм.

87. Суди попередніх інстанцій виходили з того, що постановою апеляційного господарського суду у справі № 910/13873/20 було встановлено:

- обставини порушення Підприємством умов договору щодо забезпечення електричним живленням обладнання Товариства, які є преюдиційними та не можуть ставитись під сумнів, а рішення у цій справі не можуть їм суперечити;

- обставини реального виконання спірного договору та настання правових наслідків його укладення підтверджується неналежністю виконання договору Підприємством;

- що обладнання функціонувало в білінговій системі AUTOENTERPRISE (AECharginPoint), адміністрованій групою компаній Автоентерпрайз, в межах якої здійснювався облік спожитої обладнанням електроенергії та грошових коштів.

88. Також суд апеляційної інстанції зазначив про суперечливість позиції Підприємства під час розгляду справи № 910/13873/20 і цієї справи, оскільки в межах розгляду справи № 910/13873/20 Підприємство зазначало, що не від`єднувало обладнання Товариства від живлення, а під час розгляду цієї справи, що взагалі не вчиняло жодних дій на виконання умов договору.

89. Верховний Суд зазначає, що питання недійсності дублікату договору та обставини, які входять до предмету доказування в такому спорі, не розглядались в межах розгляду справи № 910/13873/20, а тому за загальними правилами доказування, передбаченими статтею 74 ГПК України, такі обставини підлягають встановленню в межах розгляду справи, яка переглядається, що відповідає висновку Верховного Суду, зробленому в постанові від 08.08.2019 у справі №922/2013/18.

90. Крім того, неналежність виконання договору (відсутність вчинення активної дії) не може підтверджувати факт реального виконання спірного договору в розумінні статті 241 ЦК України, якою передбачено вчинення дій, що свідчать про прийняття його до виконання, тобто вчинення активних юридично значимих дій спрямованих на його виконання. А тому факт неналежного виконання договору не може підтверджувати обставин реального виконання договору.

91. Також Верховний Суд зазначає, що висновок суду апеляційної інстанції про суперечливу позицію Підприємства у цій справі та у справі № 910/13873/20 є необґрунтованим, оскільки доводи Підприємства про те, що воно не вчиняло дій з відключення обладнання Товариства від живлення і те, що воно не вчиняло жодних дій на виконання умов договору не суперечать одне одному, адже невчинення дії з відключення обладнання не свідчить про виконання умов договору.

92. При цьому суди попередніх інстанцій не дослідили зібрані у справі докази, про які послідовно зазначало Підприємство щодо сплати останнім за період, за який стягнуто штрафні санкції, ТОВ "Бета-Рент" рахунки за спожиту зарядними станціями електричну енергію; перебування зарядних станцій безперервно у білінгу та використання їх третіми особами для зарядки електромобілів. Наведені обставини стосуються виконання / невиконання умов спірного договору, а тому входять до предмету доказування у цій справі.

93. З огляду на наведене суди попередніх інстанцій помилково обмежилися посиланням на обставини, встановленими у справі № 910/13873/20, не з`ясувавши в повному обсязі обставини, що входять до предмета доказування у цій справі. Зокрема, суд не дослідив обставини виконання договору. Не дослідили суди й інших наданих Підприємством на підтвердження позовних вимог доказів: рахунків на оплату за електроенергію, оплати за неї, перебування обладнання у білінгу в спірний період.

94. Верховний Суд, в силу частин першої і другої статті 300 ГПК України, позбавлений процесуальної можливості з`ясувати всі істотні обставини справи, які входять до предмета доказування у цій справі.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

95. Відповідно до пунктів 2 частини першої статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд.

96. Частиною третьою статті 310 ГПК України визначено, що підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 287 цього Кодексу.

97. Враховуючи вищевикладене, Верховний Суд зазначає, що суди попередніх інстанцій в порушення частини п`ятої статті 236 ГПК України не дослідили витяг з ЄДРПОУ для встановлення особи власника Товариства на момент вчинення спірного правочину, не встановили дату укладення дублікату договору для визначення наявності повноважень підписанта, що впливає на правильність висновків щодо застосування статей 232, 238, 241 ЦК України, у зв`язку з чим дійшли передчасних висновків у справі. Також суди, в порушення частини четвертої статті 75 ГПК України, не оцінили надані Підприємством докази на спростування обставин, встановлених в іншій справі.

98. Водночас, суд касаційної інстанції в силу частини другої статті 300 ГПК України обмежений в праві встановлювати обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду, а наведені обставини мають значення для правильного вирішення справи в контексті заявлених Підприємством підстав зустрічного позову, вирішення якого впливатиме на вирішення первісного позову.

99. Під час нового розгляду справи суду необхідно з`ясувати обставини справи щодо особи власника Товариства на момент вчинення спірного правочину та з урахуванням наведених висновків Верховного Суду встановити наявність або ж відсутність підстав для визнання дублікату договору недійсним, з урахуванням документів, що підтверджують або ж спростовують відповідні обставини.

Розподіл судових витрат

100. У зв`язку із скасуванням судових рішень і передачею справи на новий розгляд, розподіл судових витрат у справі, в тому числі понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, здійснює господарський суд, який приймає рішення за результатами нового розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.

Керуючись статтями 300, 301, пунктом 2 частини першої статті 308, статтями 310, 314 - 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Приватного підприємства "Автоентерпрайз" задовольнити.

2. Постанову Північного апеляційного господарського суду від 13.12.2022 та рішення Господарського суду міста Києва від 23.06.2022 у справі №910/12774/21 скасувати.

3. Справу № 910/12774/21 передати на новий розгляд до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий І. Кондратова

Судді Г. Вронська

Н. Губенко