ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 травня 2023 року Справа № 903/892/22

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Василишин А.Р., суддя Бучинська Г.Б. , суддя Філіпова Т.Л.

секретар судового засідання Мельников О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Ковельська ОТБ" на рішення Господарського суду Волинської області від 6 березня 2023 року та апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Ковельська оптово-торгова база" на додаткове рішення Господарського суду Волинської області від 16 березня 2023 року по справі №903/892/22 (суддя - Якушева І.О.)

час та місце ухвалення рішення: 6 березня 2023 року; м. Луцьк, пр. Волі, 54а; вступна і резолютивна частина проголошена о 15:00 год; повний текст рішення складено 10 березня 2023 року

час та місце ухвалення додаткового рішення: 16 березня 2023 року; м. Луцьк, пр. Волі, 54а; вступна і резолютивна частина проголошена о 14:05 год; повний текст додаткового рішення складено 17 березня 2023 року

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Ковельська оптово-торгова база"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Ковельська ОТБ"

про стягнення 336 312 грн

за участю представників сторін:

від Позивача - Данилік Ф.Я.;

від Відповідача - не з`явився.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Ковельська оптово-торгова база» (надалі Позивач) звернулось до Господарського суду Волинської області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «Ковельська ОТБ» (надалі Відповідач) про стягнення 336312 грн в рахунок відшкодування доходів, які набуті без правої підстави від використання складу металевого площею 587,2 кв.м. та частини складу С-1 площею 415 кв.м. за адресою Волинська область м. Ковель, провулок Володимира Кияна, 9 за період з 1 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 24 липня 2018 року між Позивачем і Ковельською оптово-торговою базою Волинської облспоживспілки (правонаступником якого є Відповідач) укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна, відповідно до предмету якого Позивач зобов`язався передати у власність Відповідача визначене цим договором нерухоме майно. Рішенням Господарського суду Волинської області від 9 вересня 2021 року в справі №159/6568/20 частково задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 , визнано недійсним договір купівлі-продажу від 24 липня 2018 року та відмовлено у задоволенні позову про припинення права власності Відповідача. Постановою Північно-Західного апеляційного господарського від 28 грудня 2021 року в справі №159/6568/20 рішення Господарського суду Волинської області від 9 вересня 2021 року в справі в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу залишено без змін, а в частині відмови у задоволенні позову про припинення права власності Відповідача - скасовано та задоволено позов у цій частині. Вищевказані об`єкти нерухомості 23 вересня 2022 року повернулися у власність Позивача. Позивач у позовній заяві стверджує, що з моменту укладення договору купівлі-продажу Відповідач використовував об`єкти нерухомості у господарській діяльності, що підтверджують договори оренди з фізичною особою -підприємцем Яцеленко В.В.. Позивач посилаючись на те, що за період з 1 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року Відповідач отримав дохід від передачі в оренду вказаних об`єктів в розмірі 376 776 грн, звернувся до суду з позовом про стягнення з Відповідача даних коштів на правовій підставі статті 1212 Цивільного кодексу України.

Рішенням Господарського суду Волинської області від 6 березня 2023 року позов задоволено частково.

Відповідне судове рішення ґрунтується на тому, що в процесі судового розгляду встановлено, що об`єкт оренди за договором оренди № 8/21 від 31 грудня 2020 року повернуто підприємцем Яцеленко В.В. на підставі акту повернення приміщення з оренди від 31 серпня 2021 року. На підтвердження цього факту Відповідач приєднав до відзиву копію акту повернення приміщення з оренди від 31 серпня 2021 року. Як встановлено місцевим господарським судом фактично об`єкт оренди за договором № 8/21 від 31 грудня 2020 року перебував у користуванні підприємця Яцеленко В.В. з 1 січня 2021 року по 31 серпня 2021 року, а тому підтверджується можливість отримання Відповідачем доходу від передачі майна в оренду лише за період з 1 січня 2021 року по 31 серпня 2021 року, виходячи з розрахунку: 13501 грн. х 8 місяців = 108 008 грн.

З огляду на встановлені судом фактичні обставини справи, враховуючи приписи статті 1214 Цивільного кодексу України, місцевий господарський суд в оскаржуваному рішенні вказав, що вимога Позивача про стягнення з Відповідача 336312 грн доходів від використання майна, яке набуто без правової підстави, підлягає до задоволення частково на суму 282308 грн, у задоволенні позову про стягнення з Відповідача 54004 грн 08) слід відмовити у зв`язку з безпідставністю нарахування.

10 березня 2023 року від Позивача надійшла заява №19 від 9 березня 2023 року про ухвалення додаткового рішення, в якій Позивач просив стягнути з Відповідача 30400 грн витрат на професійну правничу допомогу (а.с. 161-164).

Додатковим рішенням Господарського суду Волинської області від 16 березня 2023 року, заяву Позивача про ухвалення додаткового рішення задоволено частково. Покладено на Відповідача 9233 грн 40 коп. судових витрат на професійну правничу допомогу. У решті вимог заяви про стягнення витрат на професійну правничу допомогу відмовлено.

Відповідне судове рішення ґрунтується на тому, що розмір витрат (30400 грн) на оплату професійної правничої допомоги у справі № 903/892/22 заявлений до стягнення з Відповідача, не є розумним, виправданим та обгрунтованим як обов`язкової умови для відшкодування цих витрат іншою стороною.

Суд першої інстанції в додатковій постанові вказав, що з матеріалів справи вбачається, що ухвалою від 21 листопада 2022 року позовну заяву залишено без руху у зв`язку з недоплатою Позивачем судового збору у розмірі 4944 грн 68 коп. Матеріали справи свідчать про те, що спір, який виник між Позивачем і Відповідачем, не є складним, обсяг матеріалів, який підлягав правовому аналізу, не є значним, підготовка заяв про забезпечення позову не вимагала опрацювання великого обсягу матеріалів, адвокат Карпук А.С. приймав участь у 2-ох судових засіданнях, які тривали в межах 1 години.

З позиції місцевого господарського суду включення до складу витрат на правову допомогу вартості складання апеляційної скарги на ухвалу про відмову у забезпеченні позову (2500 грн) є безпідставним, оскільки правова допомога адвоката у цій частині стосується суду апеляційної інстанції.

Суд першої інстанції у додатковій постанові констатував, що на підставі аналізу обсягу наданих адвокатом Позивача правових послуг, виходячи з вимог розумності та справедливості, врахувавши обставини справи №903/892/22, тривалість розгляду справи, мотивів прийняття судового рішення у справі, суд дійшов висновку щодо доцільності відшкодування Позивачу за рахунок Відповідача витрат на надання правової допомоги в розмірі 11000 грн. Витрати у такому розмірі по справі №903/892/22, на переконання суду, відповідають критеріям пропорційності, добросовісності, розумності та справедливості.

В той же час, оскільки позов задоволено частково (на 83,94% від заявленої суми), то суд першої інстанції, витрати на правову допомогу стягнув з Відповідача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, виходячи з розрахунку: 11000 грн х 83,84% = 9233 грн 40 коп..

Не погоджуючи з рішенням суду, Відповідач звернувся до Північно-західного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просив скасувати рішення Господарського суду Волинської області від 6 березня 2023 року та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована порушенням місцевим господарським судом норм матеріального і процесуального права та неповним з`ясуванням всіх обставин справи.

Скаржник зазначає, що рішенням Господарського суду Волинської області від 9 вересня 2021 року по справі №159/6568/20 визнано недійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна. Постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 28 грудня 2021 року рішення суду залишено без змін в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу та задоволено позов в частині припинення права власності Відповідача оформленого записами: №27179927 на склад металевий площею 587,2 м.кв, (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1); № 27180570 на склад площею 514,3 м.кв (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна Г); №27180420 на склад металевий площею 933,4 м.кв (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1); № 27180236 на склад площею 1033.2 м.кв., (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1); №27180094 на прохідну площею 11 м.кв. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1), яке зареєстроване 24 липня 2018 року приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Веремчуком С.В. На переконання Відповідача, рішення Господарського суду Волинської області від 9 вересня 2021 року набрало законної сили 28 грудня 2021 року.

Таким чином, як вказує Відповідач в апеляційній скарзі з 28 грудня 2021 року, дати вступу в законну силу рішення суду про визнання недійсним договору купівлі-продажу, у Відповідача відпала правова підстава володіння спірними приміщеннями та виник обов`язок повернути їх Позивачу, а тому, на переконання Позивача, правових підстав для стягнення доходів за період володіння майном за 2021 рік немає. Відповідач констатує, що реєстрація права власності за Позивачем на вищевказані приміщення відбулася 23 вересня 2022 року, що вбачається з наданих Позивачем витягів з ДРРГІНМ. Крім того, апелянт зазначив, що за період користування вищевказаними приміщеннями складів Відповідач з доходів отриманих від орендної плати сплачував єдиний податок, податок на нерухоме майно, земельний податок та здійснював обслуговування нерухомості.

Водночас, не погоджуючись з додатковим рішенням суду від 7 квітня 2023 року, Позивач звернувся до Північно-західного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просив змінити додаткове рішення та стягнути з Відповідача на користь Позивача 25487 грн 37 коп. витрат на професійну правничу допомогу (а.с. 199-202).

Мотивуючи апеляційну скаргу Позивач зазначає, що безпідставно зменшуючи на власний розсуд розмір заявлених до стягнення понесених витрат, місцевий господарський суд лише навів сумнівний мотив щодо суми у 2500 гривень за складання апеляційної скарги на ухвалу про відмову у забезпеченні позову, оскільки правова допомога адвоката у цій частині стосується суду апеляційної інстанції. Позивач вказує, що адвокатський гонорар може встановлюватися в двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата. Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини. Неврахування судом умов договору про надання правової допомоги щодо порядку обчислення гонорару, на переконання Позивача, не відповідає принципу свободи договору, закріпленому у статті 627 Цивільного кодексу України. Оскільки до договору про надання правової допомоги застосовують загальні вимоги договірного права, то гонорар адвоката, хоч і визначається частиною першою статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» як форма винагороди адвоката, але в розумінні Цивільного кодексу України становить ціну такого договору. При цьому, фіксований розмір гонорару у цьому контексті означає, що у разі настання визначених таким договором умов платежу - конкретний склад дій адвоката, що були вчинені на виконання цього договору й призвели до настання цих умов, не має жодного значення для визначення розміру адвокатського гонорару в конкретному випадку. Таким чином, як вказує апелянт, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність».

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 17 квітня 2023 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Позивача на додаткове рішення Господарського суду Волинської області від 16 березня 2023 року (а.с. 209).

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 25 квітня 2023 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Відповідача на рішення Господарського суду Волинської області по справі №903/892/22. Об`єднано апеляційну скаргу Відповідача на рішення Господарського суду Волинської області від 22 листопада 2022 року та апеляційну скаргу Позивача на додаткове рішення Господарського суду Волинської області від 16 березня 2023 року по справі №903/892/22 в одне апеляційне провадження для спільного розгляду. Запропоновано Позивачу в строк протягом 7 днів з дня вручення даної ухвали надати до канцелярії суду відзив на апеляційну скаргу з доказами його (доданих до нього документів) надсилання в порядку частини 2 статті 263 Господарського процесуального кодексу України.

На адресу Північно-західного апеляційного господарського суду 8 травня 2023 року надійшов відзив від Позивача, в котрому Позивач заперечив проти доводів апеляційної скарги, просив залишити рішення місцевого господарського суду без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Позивач вказав, що у даному випадку незаконне заволодіння майном відбулося внаслідок порушення вимог Закону (фраудаторний правочин), тому Відповідач вважається таким, що знав або мав знати про володіння ним майном без достатньої правової підстави з моменту заволодіння майном, а саме з 24 липня 2018 року. З моменту укладення договору купівлі-продажу Відповідач використовував нерухоме майно в господарській діяльності, зокрема передавав в оренду. Відповідач збільшив вартість власного майна, а Позивач (потерпілий) втратив належне йому майно (доходи від орендної плати), зокрема за період з 1 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року (а.с. 218-219). Позивач зазначив, що оскільки у даному конкретному випадку майно вибуло із власності Позивача внаслідок порушення Закону, відтак Відповідач вважається таким що знав про володіння ним майном без достатньої правової підстави з моменту заволодіння майном, а саме з 24 липня 2018 року.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 8 травня 2023 року в справі №903/892/22 проведення підготовчих дій закінчено, розгляд апеляційних скарг призначено на 31 травня 2023 року об 14:00 год (а.с. 225).

В судове засідання від 31 травня 2023 року представник Відповідача не з`явився.

Частиною 1 статті 202 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Разом з тим, суд констатує, що ухвалою суду (від 8 травня 2023 року) сторони повідомлялися про дату, час та місце розгляду справи (в розумінні частини 2 статті 120 Господарського процесуального кодексу України) та не викликалися (в розумінні частини 1 статті 120 Господарського процесуального України).

При цьому сторони належним чином повідомленні про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги.

В той же час, згідно пункту 1 частини 3 статті 202 Господарського процесуального кодексу України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

З огляду на вказану норму процесу та описані вище обставини, апеляційний господарський суд без участі представників Позивача 1 та Позивача 2 за наявними в справі матеріалами.

При цьому суд констатує, що згідно з частинами 1 та 2, пунктами 1, 2, 6, 8-11 частини 3 статті 2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Таким чином, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Враховуючи вищевказане суд констатує, що відкладення розгляду апеляційної скарги, визначене статтею 273 Господарського процесуального кодексу України, по суті є неприпустимим з огляду на те, що це суперечить одному із завдань господарського судочинства, визначених частиною 1 статті 2 Господарського процесуального кодексу України (своєчасне вирішення судом спорів). При цьому апеляційний господарський суд наголошує на тому, що в силу дії частини 2 статті 2 Господарського процесуального кодексу України, суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншим міркуваннями в судовому процесі.

Відтак, колегія суду вважає за можливе провести розгляд апеляційних скарг за відсутності представника Відповідача за наявними в матеріалах справи доказами, враховуючи, що в матеріалах справи є апеляційна скарга Відповідача, в котрій висвітлено його позицію з приводу доводів та заперечень рішення суду.

В судовому засіданні від 31 травня 2023 року представник Позивача заперечив проти доводів апеляційної скарги Відповідача та просив рішення Господарського суду Волинської області залишити без змін, при цьому просив задоволити апеляційну скаргу Позивача на додаткове рішення Господарського суду Волинської області змінити його і стягнути з Відповідача на користь Позивача 25487 грн 37 коп.. Представники Позивача вказав, що у даному випадку незаконне заволодіння майном відбулося внаслідок порушення вимог Закону (фраудаторний правочин), тому Відповідач вважається таким, що знав або мав знати про володіння ним майном без достатньої правової підстави з моменту заволодіння майном, а саме з 24 липня 2018 року. Як зазначає представник Позивача, з моменту укладення договору купівлі-продажу Відповідач використовував нерухоме майно в господарській діяльності, зокрема передавав в оренду. Відповідач збільшив вартість власного майна, а Позивач (потерпілий) втратив належне йому майно (доходи від орендної плати), зокрема за період з 1 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року. Оскільки у даному конкретному випадку майно вибуло із власності Позивача внаслідок порушення Закону, відтак Відповідач вважається таким що знав про володіння ним майном без достатньої правової підстави з моменту заволодіння майном, а саме з 24 липня 2018 року. Що ж до поданої апеляційної скарги Позивача, то представник Позивача вказав, що безпідставно зменшуючи на власний розсуд розмір заявлених до стягнення понесених витрат, місцевий господарський суд лише навів сумнівний мотив щодо суми у 2500 гривень за складання апеляційної скарги на ухвалу про відмову у забезпеченні позову, оскільки правова допомога адвоката у цій частині стосується суду апеляційної інстанції. Адвокатський гонорар, за позицією представника Позивача, може встановлюватися в двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата. Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини. Оскільки до договору про надання правової допомоги застосовують загальні вимоги договірного права, то гонорар адвоката, хоч і визначається частиною першою статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» як форма винагороди адвоката, але в розумінні Цивільного кодексу України становить ціну такого договору. При цьому, на переконання представника Позивача, фіксований розмір гонорару у цьому контексті означає, що у разі настання визначених таким договором умов платежу - конкретний склад дій адвоката, що були вчинені на виконання цього договору й призвели до настання цих умов, не має жодного значення для визначення розміру адвокатського гонорару в конкретному випадку. Таким чином, як стверджує представник Позивача, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність».

Заслухавши пояснення представника Позивача, дослідивши матеріали справи та обставини на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційних скарг Позивача та Відповідача стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів Північнозахідного апеляційного господарського суду прийшла до висновку, що апеляційну скаргу Відповідача слід залишитти без задоволення, а оскаржуване рішення без змін; апеляційну скаргу Позивача на додаткове рішення слід задоволити частково, а оскаржуване додаткове рішення змінити. При цьому колегія виходила з наступного.

Як вбачається з доказів, долучених до матеріалів справи, 24 липня 2018 року між Позивачем та Відповідачем (правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю "Ковельська ОТБ") укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна (надалі Договір; а.с. 67-68).

Відповідно до предмету Договору, Позивач зобов`язався передати у власність Відповідача, а Відповідач зобов`язався прийняти нерухоме майно, і сплатити за нього обумовлену грошову суму, а саме: склад металевий площею 587,2 кв.м., реєстраційний номер об`єкта 1; склад Є-1 площею 514,3 кв.м., реєстраційний номер об`єкта 1; склад металевий площею 933,4 кв.м., реєстраційний номер 1; склад С-1 площею 1033,2 кв.м., реєстраційний номер 1; прохідна площею 11,7 кв.м., реєстраційний номер 1, що знаходяться за адресою: Волинська область, м. Ковель, провулок Володимира Кияна, 9, який посвідчений приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Веремчуком С.В.

Згідно з актом приймання-передачі від 24 липня 2018 року нерухоме майно фактично передане Відповідачу.

На підставі статті 610 Цивільного кодексу України та Договору за Відповідачем зареєстровано право власності на нерухоме майно, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с. 65).

Позивач в позовній заяві зауважує, що з моменту укладення Договору Відповідач використовував об`єкти нерухомості за адресою: Волинська область, м. Ковель, провулок Володимира Кияна, 9 склад металевий площею 587,2 кв.м., склад С-1 площею 1033,2 кв.м., у господарській діяльності, що підтверджують договори оренди.

Рішенням Господарського суду Волинської області від 9 вересня 2021 року в справі №159/6568/20 частково задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 та: визнано недійсним Договір, укладений між Позивачем та Відповідачем; відмовлено у задоволенні позову про припинення права власності Відповідача.

Постановою Північно-Західного апеляційного господарського від 28 грудня 2021 року в справі №159/6568/20 рішення Господарського суду Волинської області від 9 вересня 2021 року в справі у частині визнання недійсним договору купівлі-продажу залишено без змін, а в частині відмови у задоволенні позову про припинення права власності Відповідача - скасовано та задоволено позов у цій частині.

Задовольняючи апеляційну скаргу, суд апеляційної інстанції зазначив, що: «суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що договір купівлі-продажу нерухомого майна був укладений з метою штучного протиправного створення ситуації, коли у продавця юридично спірне нерухоме майно буде відсутнім, що в свою чергу може убезпечити його від можливого звернення стягнення на таке майно у випадку відсутності чи недостатності грошових коштів при вирішенні майнового спору. Тобто, оскаржуваний договір купівлі-продажу від 24 липня 2018 року є фраудаторним, був укладений на шкоду кредитору, порушує його майнові права як кредитора, направлений на не проведення з ним повного розрахунку з вартості частини майна товариства, пропорційно його частці у статутному капіталі, а його сторони діяли з метою заподіяння шкоди кредиторам, ухилення від виконання зобов`язань перед кредиторами з очевидним використанням приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню».

23 вересня 2022 року державним реєстратором Копачівської сільської ради Волинської області Данилевич І.Є. поновлено право власності на склад металевий площею 587,2 кв. м, та склад С-1 площею 1033,2 кв. м, що знаходяться за адресою: Волинська область, м. Ковель, провулок Володимира Кияна, 9 за Позивачем, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 29 вересня 2022 року (а.с. 16-17). Відповідно, вищевказані об`єкти нерухомості 23 вересня 2022 року повернулися у власність Позивача.

Позивач у позовній заяві в справі №903/892/22 стверджує, що з моменту укладення Договору Відповідач використовував об`єкти нерухомості за адресою: Волинська обл., м. Ковель, провулок Володимира Кияна, 9 (зокрема, склад металевий площею 587,2 кв. м., та частину складу С-1 площею 415 кв.) у господарській діяльності, що підтверджують договори оренди з фізичною особою -підприємцем Яцеленко В.В.

Позивач посилається на те, що за період з 1 січня 2021 по 31 грудня 2021 року Відповідач отримав дохід від передачі в оренду вказаних об`єктів в розмірі 376 776 грн, а саме: за договором № 8/21 від 31 грудня 2020 року 162 012 грн; за договором № 7/21 від 31 грудня 2020 року 174 300 грн.

На підтвердження наведених фактів Позивач надав копії договорів оренди № 8/21 від 31 грудня 2020 року, № 7/21 від 31 грудня 2020 року та актів про передачу приміщень в оренду (а.с. 10-13).

До позовної заяви Позивач долучив також копію досудової вимоги №109 від 2 листопада 2022 року направлену для Відповідача про сплату безпідставно отриманих коштів на суму 336312 грн, яка залишена Відповідачем без відповіді.

Позивач, з метою захисту порушеного, на його думку права, звернувся до суду з позовом про стягнення з Відповідача безпідставно збережених коштів в сумі 336312 грн.

Аналізуючи встановлені обставини справи та переглядаючи спірні правовідносини на предмет наявності правових підстав для задоволення позовних вимог, суд апеляційної інстанції приймає до уваги наступні положення діючого законодавства з урахуванням фактичних даних справи.

Частиною 1 статті 316 Цивільного кодексу України визначено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до положень частини 1 статті 317 Цивільного кодексу України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з частиною 1 статті 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частиною 1 статтею 390 Цивільного кодексу України визначено, що власник майна має право вимагати від особи, яка знала або могла знати, що вона володіє майном незаконно (недобросовісного набувача), передання усіх доходів від майна, які вона одержала або могла одержати за весь час володіння ним.

Суд констатує, що конструкція статті 1212 Цивільного кодексу України, як і загалом норм глави 83 Цивільного кодексу України, свідчить про необхідність установлення так званої "абсолютної" безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору.

Так, відповідно до статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: повернення виконаного за недійсним правочином; витребування майна власником із чужого незаконного володіння; повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

В силу дії статті 1214 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, зобов`язана відшкодувати всі доходи, які вона одержала або могла одержати від цього майна з часу, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави. З цього часу вона відповідає також за допущене нею погіршення майна.

Кондикційне зобов`язання виникає за наявності таких умов: 1) набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці Закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто, набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою Законом, іншими правовими актами чи правочином.

Загальна умова частини 1 статті 1212 Цивільного кодексу України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, або отримане однією із сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі статті 1212 Цивільного кодексу України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Тобто, у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 Цивільного кодексу України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Отже, у разі коли особа користувалася земельною ділянкою без достатньої правової підстави, у зв`язку з чим зберегла кошти, вона зобов`язана повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі частини 1 статті 1212 Цивільного кодексу України.

Як встановлено апеляційним господарським судом вище в даній постанові, з моменту укладення Договору Відповідач використовував об`єкти нерухомості за адресою: АДРЕСА_1 склад металевий площею 587,2 кв.м., склад С-1 площею 1033,2 кв.м., у господарській діяльності, що підтверджують договори оренди.

Рішенням Господарського суду Волинської області від 9 вересня 2021 року в справі №159/6568/20 частково задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 та: визнано недійсним Договір, укладений між Позивачем та Відповідачем; відмовлено у задоволенні позову про припинення права власності Відповідача.

Постановою Північно-Західного апеляційного господарського від 28 грудня 2021 року в справі №159/6568/20 рішення Господарського суду Волинської області від 9 вересня 2021 року в справі у частині визнання недійсним договору купівлі-продажу залишено без змін, а в частині відмови у задоволенні позову про припинення права власності Відповідача - скасовано та задоволено позов у цій частині.

23 вересня 2022 року державним реєстратором Копачівської сільської ради Волинської області Данилевич І.Є. поновлено право власності на склад металевий площею 587,2 кв. м, та склад С-1 площею 1033,2 кв. м, що знаходяться за адресою: Волинська область, м. Ковель, провулок Володимира Кияна, 9 за Позивачем, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 29 вересня 2022 року (а.с. 16-17).

Відповідно, вищевказані об`єкти нерухомості 23 вересня 2022 року повернулися у власність Позивача.

При цьому, основний довід апеляційної скарги базується на тому, що рішення Господарського суду Волинської області від 9 вересня 2021 року (про визнання недійсним Договору) набрало законної сили 28 грудня 2021 року (в день винесення постанови апеляційною інстанцією), розглянувши котрий колегія суддів зауважує наступне.

Оцінючи даний довід суд апеляційної інстанції звертає увагу Відповідача на наступне.

Згідно зі статтею 236 Цивільного кодексу України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Відтак, колегія суддів констатує, що оспорюваний або будь-який інший правочин, що визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення в силу Закону.

З огляду на вказане та зважаючи на пряму норму дії, котра визначає в часовому просторі момент недійсності правочину, колегія суддів вважає доводи апеляційної скарги щодо моменту визнання правочину недійсним безпідставними та такими, що нівелюються статтею 236 Цивільного кодексу України.

Поряд з тим суд апеляційної інстанції констатує, що Позивач посилається на те, що за період з 1 січня 2021 по 31 грудня 2021 року Відповідач отримав дохід від передачі в оренду вказаних об`єктів в розмірі 376 776 грн, а саме: за договором № 8/21 від 31 грудня 2020 року 162 012 грн; за договором № 7/21 від 31 грудня 2020 року 174 300 грн.

На підтвердження наведених фактів Позивач надав копії договорів оренди № 8/21 від 31 грудня 2020 року, № 7/21 від 31 грудня 2020 року та актів про передачу приміщень в оренду (а.с. 10-13).

Пунктами 4.1 - 4.2, 5.1 Договору оренди № 8/21 від 31 грудня 2020 року передбачено, що розмір орендної плати складає 13501 грн на місяць без ПДВ та сплачується на підставі виставлених Відповідачем рахунків до 15 числа розрахункового місяця; строк оренди з 1 січня 2021 року до 31 грудня 2021 року.

Пунктами 4.1 - 4.2, 5.1 Договору оренди № 7/21 від 31 грудня 2020 року передбачено, що розмір орендної плати складає 14525 грн на місяць без ПДВ та сплачується на підставі виставлених Відповідачем рахунків до 15 числа розрахункового місяця; строк оренди з 1 січня 2021 року до 31 грудня 2021 року.

Зважаючи на основний довід апеляційної скарги, котрий на переконання апелянта, є підставою для відмови задоволення позовних вимог, а саме щодо того, що рішення Господарського суду Волинської області від 9 вересня 2021 року набрало законної сили 28 грудня 2021 року, колегія суддів зазначає наступне.

З урахуванням нормативного регулювання та змісту договірних відносин сторін, судом надано оцінку доказам щодо того, що Договір оренди нерухомості №8/21 від 21 грудня 2020 року та Договір оренди об`єкта нерухомомтсі №7/21 від 31 грудня 2020 року припинив свою дію 31 серпня 2021 року, а об`єкт оренди повернуто фізичною особою-підприємцем Яцеленко В.В. на підставі актів повернення приміщення з оренди від 31 серпня 2021 року. При цьому, колегія суду констатує, що на підтвердження цього факту Відповідач приєднав до відзиву оригінали Договорів оренди об`єкта нерухомості та актів повернення приміщення з оренди від 31 серпня 2021 року (а.с. 146-148).

Отже, фактично об`єкт оренди за договором № 8/21, №7/21 від 31 грудня 2020 року перебував у користуванні підприємця Яцеленко В.В. з 1 січня 2021 року по 31 серпня 2021 року, а тому підтверджується можливість отримання Відповідачем доходу від передачі майна в оренду лише за період з 1 січня 2021 року по 31 серпня 2021 року, виходячи з розрахунку: 13501 грн х 8 місяців = 108 008 грн.

При цьому, встановлення строку дії договору оренди складського приміщення (складу металевого) загальною площею 587 кв. м., що знаходиться за адресою: провулок Володимира Кияна, 9, місто Ковель, Волинська область до 31 грудня 2021 року, не позбавляло права орендаря за договором повернути його до закінчення строку дії договору, а Відповідача його прийняти. Саме акт приймання-передачі майна свідчить про фактичне повернення майна з оренди, а не угода про розірвання договору.

Також, суд апеляційної інстанції констатує, що Позивач не надав доказів на підтвердження доводів про те, що на момент реєстрації переходу права власності складського приміщення до Позивача у серпні 2022 року склад металевий й надалі перебував у користуванні підприємця Яцеленка В.В. (окрім того встановлені зворотні обставини в оскаржуваному рішенні, котрі в свою чергу, не оспорюються Позивачем).

Враховуючи усе вищевказане апеляційний господрський суд приходить до висновку, що заборгованість Відповідача з відшкодування доходів від використання майна, яке набуто без правової підстави, становить: за період з 1 січня 2021 року по 31 серпня 2021 року за договором № 8/21 від 31 грудня 2020 року - 108008 грн; за період з 1 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року за договором № 7/21 від 31 грудня 2020 року - 174300 грн, а всього 282 308 грн. Вказана заборгованість підтверджується матеріалами справи, та не спростована Відповідачем належними й допустимими доказами.

З огляду на встановлені обставини справи, враховуючи приписи статті 1214 Цивільного кодексу України, колегія суддів приходить до висновку, що вимога Позивача про стягнення з Відповідача 336312 грн доходів від використання майна, яке набуто без правової підстави, підлягає до задоволення частково на суму 282308 грн. Враховуючи вказане, у задоволенні позову про стягнення з Відповідача 54004 грн 08) суд апеляційної інстанції відмовляє за безпідставністю.

Дане рішення було прийняте і місцевим господарським судом.

Відповідно приймаючи таке рішенні Північно-західний апеляційний господарський суд залишає рішення місцевого господарського суду без змін.

Таким чином, колегія суддів вважає посилання Відповідача, викладені в апеляційній скарзі, безпідставними, документально необґрунтованими, та такими, що належним чином досліджені судом першої інстанції при розгляді спору, та спростовані усім вищеописаним в даній постанові.

Судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно з`ясував обставини справи і дав їм правильну юридичну оцінку. Порушень чи неправильного застосування норм матеріального чи процесуального права при розгляді спору судом першої інстанції, судовою колегією не встановлено, тому мотиви, з яких подана апеляційна скарга, не можуть бути підставою для скасування прийнятого у справі рішення, а наведені в ній доводи не спростовують висновків суду.

Відтак Північно-західний апеляційний господарський суд відмовляє в задоволенні позовних вимог Позивача, а відтак залишає без змін оспорюване рішення, а апеляційну скаргу без задоволення.

Судові витрати зі сплати судового збору за розгляд апеляційної скарги на рішення суду покладаються на Відповідача, відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України.

Що ж стосується апеляційної скарги Позивача поданої на додаткове рішення від 16 березня 2023 року, то колегія суддів зазначає наступне.

10 березня 2023 року від Позивача надійшла заява №19 від 9 березня 2023 року про ухвалення додаткового рішення, в якій Позивач просив стягнути з Відповідача 30400 грн витрат на професійну правничу допомогу (а.с. 161-164).

Ухвалою Господарського суду Волинської області від 13 березня 2023 року заяву Позивача №19 від 9 березня 2023 року про ухвалення додаткового рішення прийнято до розгляду та призначено в судове засідання на 16 березня 2023 року (а.с. 175).

15 березня 2023 року через систему «Електронний суд» Господарського суду Волинської області надійшли заперечення від Відповідача, в котрих Відповідач, з підстав, наведених в даних запереченнях, просив зменшити розмір витрат на правничу допомогу (а.с. 177-178).

Відповідно до статті 244 Господарського процесуального кодексу України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо: стосовно якої-небудь позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення; суд вирішивши питання про право, не зазначив точної грошової суми, присудженої до стягнення, або майно, яке підлягає передачі, або дії, що потрібно виконати; судом не вирішено питання про судові витрати.

Суд констатує, що заяву про ухвалення додаткового рішення може бути подано до закінчення строку на виконання рішення. У разі необхідності суд може викликати сторони або інших учасників справи в судове засідання. Неприбуття у судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, не перешкоджає розгляду заяви.

Згідно зі статтею 16 Господарського процесуального кодексу України: учасники справи мають право користуватися правничою допомогою; представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

В силу дії пункту 12 частини 3 статті 2 Господарського процесуального кодексу України, однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи: попереднє визначення суми судових витрат на професійну правничу допомогу (стаття 124 ГПК України); визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (а саме: - подання (заяви (клопотання) про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу разом з детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, і здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, та доказами, що підтверджують здійснення робіт (наданих послуг) і розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи); зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу; розподіл судових витрат (стаття 129 Господарського процесуального України).

За положеннями частини 1 статті 123 Господарського процесуального кодексу України вбачається що, судові витрати складаються з: судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частин 1, 2 статті 126 Господарського процесуального кодексу України: витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Разом із тим, частиною 8 статті 129 ГПК України визначено, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Водночас, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

В силу дії статті 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність": гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту; порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

При цьому, як вже вказано вище у даній постанові, на адресу Господарського суду Волинської області надійшла заява №19 від 9 березня 2023 року про ухвалення додаткового рішення, в якій Позивач просив стягнути з Відповідача 30400 грн витрат на професійну правничу допомогу

В обґрунтування вимог заяви про стягнення судових витрат Позивачем зазначено, що 14 листопада 2022 року між адвокатом Карпук А.С. і Позивачем укладено договір про надання правової допомоги (а.с. 165-167).

У відповідності до пункту 1.2 договору про надання правової допомоги, Позивач делегує Адвокату наступні права: представляти інтереси Позивача та приймати участь у судових засіданнях, розробити правову позицію у справі, скласти позовну заяву, підготувати позовні матеріали та подати їх в суд, знайомитися з матеріалами справи, робити з них витяги, знімати копії з документів, долучених до справи, одержувати копії рішень, ухвал, брати участь в судових засіданнях, подавати докази, брати участь в дослідженні доказів, задавати питання іншим особам, які беруть участь в справі. Давати усні та письмові пояснення суду.

Згідно з пунктами 3.1, 3.2 договору про надання правової допомоги, Позивач сплачує адвокату гонорар за домовленістю, виходячи із витраченого часу, а також понесені адвокатом витрати на представництво. Гонорар може сплачуватися як почасово, так і фіксованою сумою.

Почасова оплата адвоката за домовленістю сторін складає 2500 грн за одну годину.

В силу дії пункту 5.1 Договору про надання правової допомоги, Договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання Сторонами і скріплення печатками Сторін (у разі наявності печаток) та діє до моменту набрання рішенням законної сили по справі або інших обставин за домовленістю між сторонами.

9 березня 2023 року між адвокатом Карпук А.С. і Позивачем підписано акт прийму наданих послуг, у якому наведено найменування послуг, дату їх виконання, кількість витраченого часу, вартість (а.с. 169).

Згідно Акту приймання-передачі наданих послуг до Договору Виконавцем надано, а Позивачем прийнято такі послуги:

· вивчення матеріалів наданих Позивачем, консультація та аналіз судової практики Верховного суду при розгляді подібних спорів дата виконання 14 листопада 2022 року; кількість витраченого часу 1 год.; вартість 2500 грн;

· складання позовної заяви дата виконання 15 листопада 2023 року; кількість витраченого часу 5 годин; вартість 12500 грн;

· складання заяви про забезпечення позову дата виконання 6 лютого 2023 року; кількість витраченого часу 3 години; вартість 7500 грн;

· складання апеляційної скарги на ухвалу про відмову у забезпеченні позову дата виконання 10 лютого 2023 року; кількість витраченого часу 1 годину; вартість 2500 грн;

· складання заяви про забезпечення позову дата виконання 17 лютого 2023 року; кількість витраченого часу 1 година; вартість 2500 грн;

· участь в судовому засіданні господарського суду Волинської області - дата виконання 1 березня 2023 року; 6 березня 2023 року; кількість витраченого часу 13 година; вартість 30400 грн;

Копіями платіжних інструкцій №5 від 23 лютого 2023 року, №13 від 7 березня 2023 року підтверджується факт перерахування адвокату 17400 грн за надані правові послуги (а.с. 170-171).

Повноваження адвоката Карпука А.С., який на підставі договору про надання правової допомоги від 14 листопада 2022 року надавав правову допомогу Позивачу, підтверджуються ордером серії АС №1005407 від 15 листопада 2022 року (а.с. 168).

Отже, матеріалами справи стверджено, що для Позивача надані правові послуги адвокатом Карпуком А.С., також представник Позивача був у судових засіданнях від 1 березня 2023 року та 6 березня 2023 року.

З долучених до матеріалів справи доказів вбачається дотримання представником Позивача вимог частини 8 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, а саме щодо подання доказів на підтвердження понесених витрат на правничу допомогу адвоката в суді першої інстанції протягом п`яти днів, після заявлення про такі судові витрати.

У постанові від 3 жовтня 2019 року в справі № 922/445/19 Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду сформулювала такі висновки щодо застосування норм права при вирішенні питання про розподіл судових витрат на правову допомогу: зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи; загальне правило розподілу судових витрат визначене в частині 4 статті 129 ГПК України, разом із тим, у частині 5 наведеної норми визначено критерії, керуючись якими, суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл судових витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення. При цьому на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат; розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору.

Згідно із частиною 5 статтею 126 Господарського процесуального кодексу України, у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

В силу дії частини 6 статті 126 Господарського процесуального кодексу України, обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Аналогічна позиції наведена Об`єднаною палатою Касаційного господарського суду у складі Верховного суду в справі № 922/445/19 від 3 жовтня 2019 року.

В той же час, надані Позивачем докази на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу адвоката не є безумовною підставою для відшкодування судом витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному розмірі з іншої сторони, адже їх розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.

Відповідач, заперечуючи проти стягнення витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 30400 грн в заяві про зменшення судових витрат на професійну правничу допомогу, зазначає, що для включення всієї суми витрат на професійну правничу допомогу, яка узгоджена адвокатом та клієнтом у договорі, та сплачених Позивачем адвокату для відшкодування за рахунок Відповідача відповідно до положень статті 126 Господарського процесуального кодексу України має бути встановлено, що за цих обставин справи такі витрати Позивача були необхідними, а розмір цих витрат є розумним та виправданим. Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою. Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та є неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг. Не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом на підставі укладеного ними договору у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і їх необхідність .

В той же час, заперечуючи проти оскаржуваного додаткового рішення, Позивач в апеляційній скарзі зауважує, що безпідставно зменшуючи на власний розсуд розмір заявлених до стягнення понесених витрат суд лише навів сумнівний, на думку Позивача, мотив щодо суми у 2500 гривень за складання апеляційної скарги на ухвалу про відмову у забезпеченні позову, оскільки правова допомога адвоката у цій частині стосується суду апеляційної інстанції. При цьому, на переконання Позивача, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність».

Враховуючи вищеописані позиції сторін суд апеляційної інстанції, дослідивши опис наданих послуг вказаних в Акті приймання-передачі наданих послуг до Договору (приймаючи до уваги заперечення Відповідача щодо співмірності заявлених судових витрат, обсяг та обґрунтованість підготовлених та поданих до суду адвокатом документів, їх значення для спору, враховуючи доводи апеляційної скарги Позивача), суд апеляційної інстанції прийшов до висновку, що заявлений до стягнення розмір витрат на професійну правничу допомогу є неспівмірним із складністю справи та наданими адвокатом послугами.

А саме: така послуга як вивчення матеріалів наданих Позивачем, консультація та аналіз судової практики Верховного суду при розгляді подібних спорів (кількість витраченого часу 1 год.; вартість 2500 грн) та послуга складання позовної заяви (кількість витраченого часу 5 годин; вартість 12500 грн) погланають одна одну, оскільки неможливо підготувати позовну заяву не вивчивши матеріалів справи та не провівши аналіз судової практики, відповідно судові витрати по даним послугам є неспівмірними, а відповідно підлягають зменшенню до 5 годин, що складає 12500 грн; така послуга як складання апеляційної скарги на ухвалу про відмову в забезпеченні позову взагалі не стосується розгляду справи в суді першої інстанції, оскільки виходить за межі надання послуг адвокатом в місцевому господарському суді, відповідно складають 0 (нуль) грн (при цьому апеляційний господарський суд звертає увагу Позивача, що первинно така заява мала подаватися саме суду першої інстнації і апеляційному господарському суду (такі витрати в подальшому мають бути розподілені місцевим господарським судом, вказавши в мотивувальній частині, яка сума вказаних витрат є обгрунтованою, що в подальшому слугувало б орієнтиром місцевому господарському суду при вирішенні спору щодо можливості покладання таких витрат на сторону, та її розміру; колегія суду констатує, що така заява до апеляційного господарського суду в передбачені Господарського процесуального кодексу України строки стороною не подавалася)); складання заяв про забезпечення позову має місце бути в даних правовідносинах та становить 1 годину 2500 грн; участь в судовому засіданні 2500 грн. Відтак, суд апеляційної інстанції вважає обгрунтованою сумою витрат на послуги адвоката - 22500 грн.

Водночас, суд апеляційної інстнації зауважує, що при здійсненні розрахунку витрат на правничу допомогу, суд не може переоцінювати розмір гонорару (годин) роботи, що визначена сторонами в договорі, укладеному між адвокатом і клієнтом, а лише має право, виходячи із доказів, котрі підтверджують обставини надання відповідної послуги та засад співмірності, зменшувати загальний розмір годин, котрі були витрачені на надання відповідної послуги.

Водночас, суд апеляційної інстанції з огляду на факт зменшення судом витрат на правничу допомогу до суми 22500 грн не бере до уваги доводи апелянта щодо того, що заявлені Позивачем витрати є більшими аніж витратами, котрі він в подальшому просив стягнути, адже вищенаведена сума витрат, визначена апеляційним господарським судом обгрунтованою - є меншою від суми, що попередньо заявлений Позивачем в позовній заяві.

За частиною першою статті 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), у тому числі в рішенні від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» (Lavents v. Latvia) за заявою № 58442/00 щодо судових витрат, зазначено що за статтею 41 Конвенції суд відшкодовує лише витрати, стосовно яких було встановлено, що вони справді були необхідними і становлять розумну суму (див., серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах «Ніколова проти Болгарії» та «Єчюс проти Литви», пункти 79 і 112 відповідно).

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так, у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (пункт 268).

Частина четверта статті 126 ГПК України передбачає, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Тобто в цілому нормами процесуального законодавства передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат, як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін.

Водночас, з огляду на те, що апеляційним господарським судом позов задоволено частково (на 83,94% від заявленої суми), то й витрати на правову допомогу суд апеляційної інстанції стягує з Відповідача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, виходячи з розрахунку: 22500 грн х 83,84% = 18886 грн 50 коп..

З огляду на усе вищеописане у даній судовій постанові, надавши оцінку доказам та доводам сторін щодо розподілу таких витрат, керуючись зокрема такими критеріями, як обґрунтованість, пропорційнійсть, співмірність та розумність їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, беручи до уваги доведення адвокатом Карпуком А. обставин надання професійної правничої допомоги в суді першої інстанції, враховуючи заперечення Відповідача щодо зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, колегія суддів прийшла до висновку, що заява Позивача про стягнення судових витрат підлягає частковому задоволенню шляхом покладення судових витрат на професійну правничу допомогу адвоката в суді першої інстанції в розмірі 18886 грн 50 коп. на Відповідача, в іншій частині заяви слід відмовити.

При цьому, суд апеляційної інстанції критично оцінює оспорюване додаткове рішення з огляду на те, що зменшуючи розмір витрат місцевим господарським судом безпосередньо в даному судовому рішенні не розписано обгрунтування з якого б вбачалося, як суд першої інстанції прийшов до визначення обгрунтування саме цієї суми, що вказує на необгрунтованість судом вказаної суми.

На переконання колегія суду, даний розподіл судових витрат є оптимальним та відповідає критерію необхідності та розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін, що відповідає вимогам статей вимогам статті 126, 129 Господарського процесуального кодексу України та сталій практиці Європейського суду з прав людини.

За змістом пункту 2 частини 1 статті 275 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право повністю або частково скасувати судове рішення і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.

Відповідно до статті 277 Господарського процесуального кодексу України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, зокрема, порушення норм матеріального та процесуального права.

Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Таким чином, колегія суддів вважає посилання Позивача, викладені в апеляційній скарзі щодо безпідставного зменшення судових витрат на правничу допомогу в суді першої інстанції що стосуються визначеного розміру вартості години адвокатських послуг, наданих в суді першої інстанції, частково підставними, документально обґрунтованими, та такими, що приймаються судом до уваги під час зменшення судових витрат.

Відповідно приймаючи таке рішення Північно-західний апеляційний господарський суд змінює додаткове рішення Господарського суду Волинської області від 16 березня 2023 року та приймає рішення, яким заяву Позивача про стягнення судових витрат задоволює частково та покладає судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката в суді першої інстанції в розмірі 18886 грн 50 коп. на Відповідача в іншій частині заяви суд апеляційної інстанції відмовляє.

Керуючись статтями 129, 269-276, 280, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Ковельська ОТБ" на рішення Господарського суду Волинської області від 6 березня 2023 року по справі №903/892/22 - залишити без задоволення.

2. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Ковельська оптово-торгова база" на додаткове рішення Господарського суду Волинської області від 16 березня 2023 року по справі №903/892/22 - задоволити частково.

3. Рішення Господарського суду Волинської області від 6 березня 2023 року по справі №903/892/22 - залишити без змін.

4. Додаткове рішення Господарського суду Волинської області від 16 березня 2023 року по справі №903/892/22 - змінити, виклавши пункт 3 Додаткового рішення в наступній редакції:

"3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю Ковельська ОТБ (45000, Волинська область, м. Ковель, вул. Володимира Кияна, 9, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю Ковельська оптово-торгова база (45000, Волинська область, м. Ковель, вул. Володимира Кияна, 9, ) - 18 886 грн 50 коп. витрат на професійну правничу допомогу."

5. В решті Додаткове рішення Господарського суду Волинської області від 16 березня 2023 року по справі №903/892/22 - залишити без змін.

6. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

7. Постанову апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

8. Справу №903/892/22 повернути Господарському суду Волинської області.

Повний текст постанови виготовлено 6 червня 2023 року.

Головуючий суддя Василишин А.Р.

Суддя Бучинська Г.Б.

Суддя Філіпова Т.Л.