РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

07.06.2023Справа № 910/9455/22

Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді: Ломаки В.С.,

за участю секретаря судового засідання: Видиш А.В.,

розглянувши у порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні матеріали справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Агротрейдлінк"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Торгова компанія "Кормапром"

про стягнення 148 760,10 грн.,

Представники сторін:

від позивача: Сагайдак А.В. за ордером від 19.09.2022 року серії АЕ № 1153880;

від відповідача: Глова Н.Ю. за довіреністю від 05.01.2022 року.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Агротрейдлінк" (далі - позивач, Товариство) звернулося до господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Торгова компанія "Кормапром" (далі - відповідач, Компанія) про стягнення грошових коштів у загальному розмірі 148 760,10 грн., з яких: 122 624,01 грн. - основний борг, 1 546,34 грн. - пеня, 2 518,63 грн. - 3 % річних, 22 071,12 грн. - інфляційні втрати.

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилався на неналежне виконання відповідачем зобов`язань, взятих на себе за укладеним між сторонами 29.11.2021 року договором поставки № КП 15/21, в частині повної та своєчасної оплати поставленої Компанії продукції, внаслідок чого за останньою утворилась заборгованість та виникли підстави для нарахування штрафних санкцій та компенсаційних виплат.

Крім того, у наведеному позові Товариство у порядку частини 10 статті 238 Господарського процесуального кодексу України просило суд зазначити про нарахування 3 % річних на суму боргу до моменту виконання рішення, з урахуванням приписів законодавства України, що регулюють таке нарахування.

Також позивач вказав, що попередній (орієнтовний) розрахунок витрат останнього на професійну правничу допомогу в даній справі в суді першої інстанції становить 20 000,00 грн.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 26.09.2022 року відкрито провадження у справі № 910/9455/22, вирішено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) сторін.

Слід також зазначити, що 23.09.2022 року через систему "Електронний суд" надійшло клопотання позивача від 23.09.2022 року про долучення до матеріалів справи доказів на підтвердження розміру понесених Товариством витрат на оплату професійної правничої допомоги у розмірі 20 000,00 грн., зокрема копії ордеру від 19.09.2022 року серії АЕ № 1153880 та копії платіжного доручення від 19.09.2022 року № 2481 на суму 20 000,00 грн.

02.12.2022 року через систему "Електронний суд" надійшов відзив Компанії на позовну заяву від 02.12.2022 року, в якому остання заперечила проти задоволення позовних вимог з огляду на те, що у відповідача на підставі пунктів 4.5, 4.6 договору поставки від 29.11.2021 року № КП 15/21 виникло право затримати (притримати) оплату товару в розмірі, що дорівнює сумі ПДВ не зареєстрованих позивачем податкових накладних - 125 803,50 грн. Враховуючи наведене, відповідач зазначив, що Компанією не було порушено строку оплати товару за спірними видатковими накладними. Крім того, відповідач заперечив проти стягнення з нього нарахованих позивачем сум пені, 3 % річних та інфляційних втрат, а також вказав про необґрунтованість здійсненого позивачем розрахунку пені та відсутність підстав для застосування до спірних правовідносин положень частини 10 статті 238 Господарського процесуального кодексу України. Означений відзив прийнятий судом до розгляду.

13.12.2022 року через систему "Електронний суд" надійшла відповідь Товариства від 13.12.2022 року на відзив на позовну заяву, в якій останнє вказало, що положення пунктів 4.5, 4.6 договору поставки від 29.11.2021 року № КП 15/21, які фактично звільняють боржника від обов`язку сплатити продавцеві повну ціну переданого товару, є нікчемними, тоді як відповідачем у встановленому порядку не було доведено наявності правових підстав для звільнення його від відповідальності за невиконання спірних договірних зобов`язань. Позивач також зазначив, що реєстрація чи не реєстрація податкових накладних не є підставою для не оплати отриманого товару у визначений договором строк, як і не є підставою для відстрочення виконання зобов`язання з оплати товару згідно з приписами статті 613 Цивільного кодексу України.

19.12.2022 року через систему "Електронний суд" надійшло клопотання Товариства від 19.12.2022 року, в якому останнє просило суд зупинити провадження у даній справі до вирішення та набрання законної сили рішеннями Дніпропетровського окружного адміністративного суду в справах № 160/18406/22 та № 160/18408/22, постановленими за результатами розгляду адміністративних позовних заяв Товариства до ГУ ДПС у Дніпропетровській області та ДПС України про визнання протиправними та скасування рішень, зобов`язання вчинити дії, відносно податкових накладних від 22.12.2021 року № 11 та від 30.12.2021 року № 15 (внаслідок не реєстрації яких відповідач затримав (притримав) оплату спірного у справі № 910/9455/22 товару в розмірі, що дорівнює відповідній сумі ПДВ).

Ухвалою господарського суду міста Києва від 22.12.2022 року розгляд справи № 910/9455/22 вирішено здійснювати за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 25.01.2023 року.

Проте підготовче засідання у вказаній справі, призначене на 25.01.2023 року, не відбулося, у зв`язку із оголошенням у місті Києві повітряної тривоги.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 25.01.2023 року підготовче засідання у справі № 910/9455/22 призначено на 15.02.2023 року.

До початку призначеного підготовчого засідання 15.02.2023 року через систему "Електронний суд" надійшло клопотання позивача, до якого останній долучив, зокрема, копії рішень Дніпропетровського окружного адміністративного суду в справах № 160/18406/22 та № 160/18408/22.

Підготовче засідання у вказаній справі, призначене на 15.02.2023 року, також не відбулося, у зв`язку із чим, ухвалою господарського суду міста Києва від 27.02.2023 року підготовче засідання призначено на 29.03.2023 року.

У підготовчому засіданні 29.03.2023 року судом без виходу до нарадчої кімнати постановлено протокольну ухвалу про продовження строку проведення підготовчого провадження у справі № 910/9455/22 на 30 днів, підготовче засідання відкладено на 26.04.2023 року. Разом із тим, у наведеному підготовчому засіданні суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення клопотання Товариства від 19.12.2022 року про зупинення провадження у справі.

25.04.2023 року через систему "Електронний суд" надійшла заява позивача від 24.04.2023 року, в якій останній на підставі частини 3 статті 237 Господарського процесуального кодексу України просив суд визнати недійсним укладений між сторонами договір поставки від 29.11.2021 року № КП 15/21 в частині положень пунктів 4.5, 4.6, 6.6, як пов`язаний з предметом спору правочин, який в оспорюваних частинах суперечить закону. В обґрунтування означених вимог Товариство посилалося на те, що означені положення договору, які не є цивільними зобов`язаннями, звільняють боржника від обов`язку сплатити продавцеві (постачальнику) повну ціну переданого товару (покупець має право затримати (притримати) оплату товару у розмірі, яка дорівнює сумі ПДВ не зареєстрованої податкової накладної чи утримати оплату при розрахунках за наступні поставки за даним договором в т.ч. відносно суми ПДВ вартості не зареєстрованої податкової накладної до моменту реєстрації податкової накладної в ЄРПН, до наявності статусу документа "Успішно зареєстрована в ЄРПН і відправлена покупцеві"), є нікчемним.

Так, обов`язок здійснити реєстрацію податкової накладної у ЄРПН протягом передбаченого законодавством строку не є господарським зобов`язанням та/або правилом здійснення господарської діяльності, тому невиконання або неналежне виконання цих умов договору, на думку позивача, не є правопорушенням у сфері господарювання, що виключає можливість притягнення учасника господарських правовідносин до відповідальності у вигляді оперативно-господарських санкцій, навіть якщо їх сплата передбачена у договорі.

Оскільки обов`язок зі складання та реєстрації податкових накладних виникає у покупця саме на підставі податкового законодавства, то питання дотримання суб`єктом господарювання відповідних вимог не перебуває в площині цивільно-правових (господарсько-правових) відносин. При цьому, покладання сторонами договору на постачальника обов`язку скласти, зареєструвати та надати покупцю податкову накладну не призводить до зміни характеру відповідних правовідносин з податкових на господарські, а право покупця затримати (притримати) оплату товару в розмірі, яка дорівнює сумі ПДВ не зареєстрованої податкової накладної чи утримати оплату при розрахунках за наступні поставки за даним договором (за умови протиправних дій ДПС з нереєстрації податкової накладної, як у даному випадку), є незаконним та протиправним утримуванням грошових коштів постачальника за товар протягом невизначеного періоду часу.

За таких обставин, Товариство вказувало, що спірними пунктами договору порушується взаємний баланс інтересів та умови взаємного дисциплінування, оскільки постачальник, належним чином виконуючи зобов`язання з поставки товару невизначений проміжок часу, не отримує повної оплати за товар, при тому, що покупець, отримуючи товар від постачальника, невизначений проміжок часу не сплачує за товар, утримуючи кошти постачальника.

У підготовчому засіданні 26.04.2023 року судом, з метою забезпечення відповідачу можливості ознайомитися з поданою позивачем у порядку частини 3 статті 237 Господарського процесуального кодексу України заявою від 24.04.2023 року, відкладено підготовче засідання на 24.05.2023 року, а також встановлено Компанії строк для подання письмової правової позиції щодо цієї заяви до 19.05.2023 року. Питання про прийняття до розгляду заяви позивача від 24.04.2023 року, враховуючи положення частини 3 статті 184 Господарського процесуального кодексу України, судом було відкладено.

09.05.2023 року через систему "Електронний суд" надійшов відзив Компанії від 09.05.2023 року, в якому відповідач зазначив про відсутність правових підстав для визнання недійсними оспорюваних пунктів договору поставки від 29.11.2021 року № КП 15/21, оскільки сторони при укладенні цього правочину мали право визначити та погодити на власний розсуд його умови, зокрема щодо порядку та строків виконання грошових зобов`язань, тоді як пункти 4.5, 4.6, 6.6 наведеної угоди не суперечать вимогам чинного законодавства.

23.05.2023 року через систему "Електронний суд" надійшли додаткові письмові пояснення позивача, до яких Товариство долучило, зокрема, копії ухвал Третього апеляційного адміністративного суду від 15.05.2023 року в справі № 160/18408/22 та від 16.05.2023 року в справі № 160/18406/22, якими повернуто апеляційні скарги ГУ ДПС у Дніпропетровській області на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду в справах № 160/18406/22 та № 160/18408/22, постановленими за результатами розгляду адміністративних позовних заяв Товариства до ГУ ДПС у Дніпропетровській області та ДПС України про визнання протиправними та скасування рішень, зобов`язання вчинити дії, відносно податкових накладних від 22.12.2021 року № 11 та від 30.12.2021 року № 15.

Ухвалою від 24.05.2023 року господарський суд міста Києва відмовив у прийнятті заяви Товариства від 24.04.2023 року про визнання недійсним договору поставки від 29.11.2021 року № КП 15/21 в частині положень пунктів 4.5, 4.6, 6.6 цього правочину, закрив підготовче провадження у справі № 910/9455/22 та призначив її до судового розгляду по суті на 07.06.2023 року.

При цьому, відмовляючи у прийнятті заяви Товариства від 24.04.2023 року, суд врахував, що всупереч вимогам частини 3 статті 237 Господарського процесуального кодексу України Товариством не було наведено жодних обставин, що свідчать про неможливість включення ним вимог про визнання недійсним договору поставки від 29.11.2021 року № КП 15/21 в частині положень пунктів 4.5, 4.6, 6.6 до позовної заяви із незалежних від позивача причин, а також не подано суду жодних доказів на підтвердження таких обставин.

У судовому засіданні 07.06.2023 року представник позивача підтримав вимоги, викладені у позовній заяві, та наполягав на їх задоволенні.

Представник відповідача у наведеному судовому засіданні проти задоволення вимог Товариства заперечив з підстав, викладених, зокрема, у відзиві на позовну заяву від 02.12.2022 року.

У судовому засіданні 07.06.2023 року проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

29.11.2021 року між позивачем (постачальник) та відповідачем (покупець) було укладено договір поставки № КП 15/21 (далі - Договір), за умовами якого Товариство зобов`язалося поставити й передати у власність, а Компанія - прийняти й оплатити макуху соняшникову, ріпакову та соєву, шрот соняшниковий та соєвий, олію соєву та соняшникову (виробництва України) (далі - Товар).

Вказаний правочин підписаний уповноваженими представниками сторін та скріплений печатками цих суб`єктів господарювання.

Згідно з пунктом 1.2 Договору найменування, асортимент, вартість за одиницю, кількість, якість, умови поставки, строк оплати Товару покупцем узгоджуються в Специфікаціях, які є невід`ємною частиною даного Договору, та товарно-супровідних документах на кожну окрему партію товару.

За умовами пункту 3.1 Договору поставка Товару здійснюється автомобільним транспортом на умовах DDP склад покупця: 84105, Донецька область, Костянтинівський район, с. Бересток, вул. Докучаєва, 1, відповідно до Офіційних правил тлумачення торговельних термінів Міжнародної торгової палати ІНКОТЕРМС-2010 чи інших умовах, визначених в Специфікаціях. Дата та умови поставки, найменування та кількість кожної окремої партії Товару визначаються в Специфікаціях, які є невід`ємною частиною даного Договору.

На кожну партію Товару постачальник зобов`язаний надати покупцеві наступні документи: товарно-транспортну накладну, видаткову накладну, якісне посвідчення чи сертифікат якості заводу виробника, рахунок, але не пізніше 5 (п`яти) днів з моменту поставки (пункт 3.2 цієї угоди).

Відповідно до пункту 3.3 Договору приймання по кількості (маса брутто/нетто, кількість мішків) проводиться на вагах покупця (у пунктах прийому Товару). Підписання покупцем видаткової накладної без зауважень та розбіжностей свідчить про те, що у покупця відсутні претензії по кількості товару.

Право власності на Товар і ризик випадково загибелі Товару переходить від постачальника до покупця в момент фактичної передачі Товару, що підтверджується підписанням покупцем ТТН або видаткової накладної (пункт 3.7 Договору).

У пунктах 4.1, 4.2 Договору сторони передбачили, що ціна по кожному найменуванню і на кожну партію Товару вказується у Специфікаціях до даного Договору та/або в накладних на кожну партію Товару. Оплата за Товар проводиться покупцем шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок постачальника протягом 30 календарних днів з моменту поставки товару, якщо інше не передбачено у Специфікації до даного Договору.

Оплата за товар вважається здійсненою з моменту надходження грошових коштів на банківський рахунок постачальника (пункт 4.3 цієї угоди).

У Специфікації від 20.12.2021 року № 1 сторони погодили найменування товару: макуха соєва (сирий протеїн 41,9 %, сирий жир 7-8 %, кислотне число жиру не більше 30 мг КОН, перекісне число жиру не більше 0,3 % І2, вологість 7-10 %, уреаза 0,1-0,3, клійковина до 7 %, вміст люпину, гороху, карбомідів та протеїну не білкового походження - не допускається, виробництво Україна). Кількість товару: 24,10 тон. Ціна товару становить 17 052,32 грн. за 1 тону, у тому числі ПДВ 20 % - 2 842,05 грн. Сума поставки по Специфікації становить 410 960,91 грн., у тому числі ПДВ 20 % - 68 493,48 грн.

Порядок оплати: покупець здійснює оплату за Товар шляхом перерахування коштів на поточний рахунок постачальника протягом 30 (тридцяти) календарних днів після отримання товару, згідно з виставленим рахунком від постачальника.

Строк поставки: до 23.12.2021 року. Датою поставки вважається дата фактичного одержання товару покупцем відповідно до підписаної сторонами видаткової накладної та/або відміток покупця про одержання товару в товарно-транспортній накладній.

У Специфікації від 29.12.2021 року № 2 сторони погодили найменування товару: макуха соєва (сирий протеїн не менше 39,5 %, сирий жир 7-8 %, кислотне число жиру не більше 30 мг КОН, перекісне число жиру не більше 0,3 % І2, вологість 7-10 %, уреаза 0,1-0,3, клійковина до 7 %, вміст люпину, гороху, карбомідів та протеїну не білкового походження - не допускається, виробництво Україна). Кількість товару: 20,84 тон. Ціна товару становить 16 500,00 грн. за 1 тону, у тому числі ПДВ 20 % - 2 750,00 грн. Сума поставки по Специфікації становить 343 860,00 грн., у тому числі ПДВ 20 % - 57 310,00 грн.

Порядок оплати: покупець здійснює оплату за Товар шляхом перерахування коштів на поточний рахунок постачальника протягом 30 (тридцяти) календарних днів після отримання товару, згідно з виставленим рахунком від постачальника.

Строк поставки: до 31.12.2021 року. Датою поставки вважається дата фактичного одержання товару покупцем відповідно до підписаної сторонами видаткової накладної та/або відміток покупця про одержання товару в товарно-транспортній накладній.

За умовами пункту 4.4 Договору загальна сума цього правочину визначається сумою всіх специфікацій або видаткових накладних за період дії даного Договору.

Відповідно до пунктів 9.1, 9.2 Договору останній набирає сили з моменту його підписання уповноваженими на те особами й діє до 31.12.2022 року. Якщо за один календарний місяць до закінчення строку дії даного Договору сторони письмово не повідомлять одна одну про намір його розірвати або змінити, даний Договір вважається продовженим (пролонгованим) на тих же умовах на кожний наступний календарний рік.

З матеріалів справи вбачається, що на виконання умов Договору та Специфікації № 1 до нього позивач згідно з підписаними уповноваженими представниками сторін та скріпленими їх печатками товарно-транспортною накладною від 21.12.2021 року № 211202 та видатковою накладною від 22.12.2021 року № 186 поставив відповідачу погоджений між сторонами у Специфікації № 1 товар на загальну суму 410 961,01 грн.

Крім того, на виконання умов Договору та Специфікації № 2 до цієї угоди позивач згідно з підписаними уповноваженими представниками сторін та скріпленими їх печатками товарно-транспортною накладною від 30.12.2021 року № 301203 та видатковою накладною від 30.12.2021 року № 188 поставив у власність відповідача погоджений між сторонами у Специфікації № 2 товар на загальну суму 343 860,00 грн.

Слід зазначити, що у матеріалах справи наявні копії виставлених позивачем рахунків на оплату вищенаведеного товару: від 21.12.2021 року № 181 на суму 410 961,01 грн. та від 30.12.2021 року № 183 на суму 343 860,00 грн.

Про належне виконання позивачем своїх зобов`язань з поставки товару свідчить також відсутність з боку відповідача претензій та повідомлень про порушення постачальником своїх зобов`язань за Договором.

Обґрунтовуючи пред`явлені вимоги, Товариство вказувало, що, зважаючи на передбачений у Договорі та Специфікаціях № 1 і № 2 строк оплати товару, Компанія була зобов`язана оплатити товар, поставлений за видатковою накладною від 22.12.2021 року № 186 на суму 410 961,01 грн. - до 21.01.2022 року включно, а товар, поставлений за видатковою накладною від 30.12.2021 року № 188 на суму 343 860,00 грн. - до 29.01.2022 року.

Проте, Компанія оплату вартості поставленого їй товару здійснила не у повному обсязі, перерахувавши позивачу згідно з платіжними дорученнями від 25.01.2022 року № 1289 на суму 250 000,00 грн., від 26.01.2022 року № 1302 на суму 80 000,00 грн., від 27.01.2022 року № 1319 на суму 20 000,00 грн., від 31.01.2022 року № 1356 на суму 150 000,00 грн. та від 01.02.2022 року № 1377 на суму 132 197,00 грн. (з призначенням цих платежів: "За макуху соєву з-но договору № КП 15/21 від 29.11.2021 в т.ч. ПДВ 20 %") грошові кошти у загальному розмірі лише 632 197,00 грн., та заборгувавши таким чином Товариству, за твердженням позивача, 122 624,01 грн.

Зважаючи на те, що спірна сума боргу відповідачем у добровільному порядку погашена не була, позивач звернувся до суду з наведеним позовом.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, та безпосередньому їх дослідженні, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до частини 1 статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

В силу положень статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

З огляду на правову природу укладеного між сторонами Договору, який у розумінні статей 173, 174 Господарського кодексу України та статей 11, 509 Цивільного кодексу України є належною підставою для виникнення у його сторін кореспондуючих прав і обов`язків, спірні правовідносини за наведеним правочином регламентуються положеннями глави 54 Цивільного кодексу України та § 1 глави 30 Господарського кодексу України.

Відповідно до частини 1 статті 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (частина 2 статті 712 Цивільного кодексу України).

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 Цивільного кодексу України).

Згідно з частиною 1 статті 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Статтею 629 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до частини 1 статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Аналогічні положення містить частина 1 статті 193 Господарського кодексу України.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 Цивільного кодексу України).

Дослідивши матеріали справи та надані сторонами документи, суд, з урахуванням приписів частини 5 статті 254 Цивільного кодексу України, дійшов висновку про те, що, зважаючи на передбачений у Договорі та Специфікаціях № 1 і № 2 строк оплати товару, Компанія була зобов`язана оплатити товар, поставлений за видатковою накладною від 22.12.2021 року № 186 - до 21.01.2022 року включно, а товар, поставлений за видатковою накладною від 30.12.2021 року № 188 - до 31.01.2022 року включно (беручи до уваги те, що останній день строку на оплату цього товару припав на вихідний день - суботу, 29.01.2022 року).

Разом із тим, заперечуючи проти позову, відповідач вказував, що у нього на підставі пунктів 4.5, 4.6 Договору виникло право затримати (притримати) оплату товару в розмірі, що дорівнює сумі ПДВ не зареєстрованих позивачем податкових накладних - 125 803,50 грн. Враховуючи наведене, відповідач зазначив, що Компанією не було порушено строку оплати товару за спірними видатковими накладними. На підтвердження вказаних обставин Компанія надала суду копії відповідних податкових накладних від 22.12.2021 року № 11 та від 30.12.2021 року № 15, а також квитанцій про їх реєстрацію в Єдиному реєстрі податкових накладних з відомостями про зупинення такої реєстрації.

Судом встановлено, що відповідно до пункту 4.5 Договору постачальник зобов`язаний скласти та зареєструвати податкову накладну та/або розрахунок коригування податкової накладної у ЄРПН з урахуванням граничних строків, викладених у п. 201.10 ст. 201 Податкового кодексу України.

За умовами пункту 4.6 Договору в разі не реєстрації податкової накладної в граничні строки з будь-яких підстав, покупець має право затримати (притримати) оплату товару у розмірі, яка дорівнює сумі ПДВ не зареєстрованої податкової накладної чи утримати оплату при розрахунках за наступні поставки за даним Договором, що не буде являтись порушенням з боку покупця по оплаті поставленого товару. В разі проведенні покупцем повної оплати, постачальник зобов`язаний повернути покупцю суму, яка дорівнює сумі ПДВ вартості не зареєстрованої податкової накладної до моменту реєстрації податкової накладної в ЄРПН, до наявності статусу документа "Успішно зареєстрована в ЄРПН і відправлена покупцеві".

Пунктом 6.6 Договору встановлено, що постачальник зобов`язується скласти та зареєструвати в Єдиному реєстрі податкових накладних податкові накладні та/або розрахунки коригування до податкових накладних у граничні строки реєстрації, встановлені Податковим кодексом України, та надати їх покупцю у встановлений законодавством спосіб.

За умовами пункту 201.10 статті 201 Податкового кодексу України при здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов`язаний в установлені терміни скласти податкову накладну, зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних та надати покупцю за його вимогою.

Податкова накладна, складена та зареєстрована в Єдиному реєстрі податкових накладних платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, є для покупця таких товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Податкова накладна та/або розрахунок коригування до неї, складені та зареєстровані після 1 липня 2017 року в Єдиному реєстрі податкових накладних платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, є для покупця таких товарів/послуг достатньою підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту, та не потребує будь-якого іншого додаткового підтвердження.

Податкові накладні, які не надаються покупцю, а також податкові накладні, складені за операціями з постачання товарів/послуг, які звільнені від оподаткування, підлягають реєстрації в Єдиному реєстрі податкових накладних.

Підтвердженням продавцю про прийняття його податкової накладної та/або розрахунку коригування до Єдиного реєстру податкових накладних є квитанція в електронному вигляді у текстовому форматі, яка надсилається протягом операційного дня.

З метою отримання податкової накладної/розрахунку коригування, зареєстрованих в Єдиному реєстрі податкових накладних, покупець надсилає в електронному вигляді запит до Єдиного реєстру податкових накладних, за яким отримує в електронному вигляді повідомлення про реєстрацію податкової накладної/розрахунку коригування в Єдиному реєстрі податкових накладних та податкову накладну/розрахунок коригування в електронному вигляді. Такі податкова накладна/розрахунок коригування вважаються зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних та отриманими покупцем.

Покупцю товарів/послуг податкова накладна/розрахунок коригування можуть бути надані продавцем таких товарів/послуг в електронній формі з дотриманням вимог законів України "Про електронні документи та електронний документообіг" та "Про електронні довірчі послуги".

З метою отримання продавцем зареєстрованого в Єдиному реєстрі податкових накладних розрахунку коригування, що підлягає реєстрації в Єдиному реєстрі податкових накладних покупцем, такий продавець надсилає в електронному вигляді запит до Єдиного реєстру податкових накладних, за яким отримує в електронному вигляді повідомлення про реєстрацію розрахунку коригування в Єдиному реєстрі податкових накладних та розрахунок коригування в електронному вигляді. Такий розрахунок коригування вважається зареєстрованим в Єдиному реєстрі податкових накладних та отриманими продавцем.

Датою та часом надання податкової накладної та/або розрахунку коригування в електронному вигляді до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, є дата та час, зафіксовані у квитанції.

Реєстрація податкових накладних та/або розрахунків коригування до податкових накладних у Єдиному реєстрі податкових накладних повинна здійснюватися з урахуванням граничних строків, зокрема:

для податкових накладних/розрахунків коригування до податкових накладних, складених з 1 по 15 календарний день (включно) календарного місяця, - до останнього дня (включно) календарного місяця, в якому вони складені;

для податкових накладних/розрахунків коригування до податкових накладних, складених з 16 по останній календарний день (включно) календарного місяця, - до 15 календарного дня (включно) календарного місяця, наступного за місяцем, в якому вони складені.

З матеріалів справи вбачається, що податкова накладна № 11, складена позивачем 22.12.2021 року за результатами господарської операції з поставки Компанії товару за видатковою накладною від 22.12.2021 року № 186 на суму 410 961,01 грн. (у тому числі 68 493,50 грн. ПДВ), а також податкова накладна № 15, складена позивачем 30.12.2021 року за результатами господарської операції з поставки відповідачу товару за видатковою накладною від 30.12.2021 року № 188 на суму 343 860,00 грн. (у тому числі 57 310,00 грн. ПДВ), були подані на реєстрацію 14.01.2022 року, що підтверджується наявними у матеріалах справи копіями цих податкових накладних та квитанцій про їх реєстрацію.

Порядок ведення Єдиного реєстру податкових накладних, як це передбачено абзацом сімнадцятим пункту 201.10 статті 201 Податкового кодексу України, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до пункту 201.10 статті 201 Податкового кодексу України постановою Кабінету Міністрів України від 29.12.2010 року № 1246 затверджено Порядок ведення Єдиного реєстру податкових накладних (далі - Порядок).

Цей Порядок визначає механізм внесення до ЄРПН відомостей, що містяться у податковій накладній та/або розрахунку коригування кількісних і вартісних показників до неї. Так, згідно з положеннями пункту 2 Порядку податкова накладна - електронний документ, який складається платником податку на додану вартість відповідно до вимог Податкового кодексу України в електронній формі у затвердженому в установленому порядку форматі (стандарті) та надсилається для реєстрації.

У Порядку не міститься визначення поняття "реєстрація податкової накладної". Натомість, за визначенням підпункту 14.1.60 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України ЄРПН - це реєстр відомостей щодо податкових накладних та розрахунків коригування, який ведеться центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, в електронному вигляді згідно з наданими платниками податку на додану вартість електронними документами.

Наведені нормативні положення дають підстави для висновку, що в процедурі внесення інформації (відомостей щодо податкових накладних та розрахунків коригування) до ЄРПН є дві окремі стадії: 1) надання платником податку на додану вартість податкової накладної (розрахунку коригування); 2) прийняття/неприйняття податкової накладної (розрахунку коригування) та внесення відомостей щодо неї (нього) безпосередньо до ЄРПН. Перша із цих стадій залежить від платника податку на додану вартість і є результатом його дій, тоді як друга - це результат виконання роботи програмного забезпечення, що контролюється ДФС, та/або безпосередніх дій працівників ДФС, на яку (які) платник податку не має впливу.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 03.04.2020 року в справі № 160/5380/19.

З матеріалів справи вбачається, що за результатами обробки податкових накладних № 11 та № 15, автоматизованою системою ДПС України Товариству надіслано квитанції про зупинення їх реєстрації відповідно до пункту 201.16 статті 201 Податкового кодексу України.

Судом встановлено, що не погоджуючись із зупиненням реєстрації податкових накладних, Товариство звернулося до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з відповідними вимогами.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 20.01.2023 року в справі № 160/18406/22 за позовом Товариства до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області, Державної податкової служби України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, вимоги позивача у цій справі задоволено. Визнано протиправним та скасовано рішення комісії Головного управління ДПС у Дніпропетровській області з питань зупинення реєстрації податкової накладної/розрахунку коригування в Єдиному реєстрі податкових накладних або відмову в такій реєстрації від 04.10.2022 року № 7422047/39700208 про відмову у реєстрації податкової накладної від 22.12.2021 року № 11, а також зобов`язано Державну податкову службу України зареєструвати в Єдиному реєстрі податкових накладних подану Товариством податкову накладну від 22.12.2021 року № 11 датою її фактичного подання.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 20.01.2023 року в справі № 160/18408/22 за позовом Товариства до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області, Державної податкової служби України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, вимоги позивача у цій справі задоволено. Визнано протиправним та скасовано рішення комісії Головного управління ДПС у Дніпропетровській області з питань зупинення реєстрації податкової накладної/розрахунку коригування в Єдиному реєстрі податкових накладних або відмову в такій реєстрації від 04.10.2022 року № 7422046/39700208 про відмову у реєстрації податкової накладної від 30.12.2021 року № 15, а також зобов`язано Державну податкову службу України зареєструвати в Єдиному реєстрі податкових накладних подану Товариством податкову накладну від 30.12.2021 року № 15 датою її фактичного подання.

Означені судові рішення адміністративного суду на час розгляду даної справи набрали законної сили.

Разом із тим, у матеріалах справи відсутні докази виконання означених судових рішень у справах № 160/18406/22 та № 160/18408/22, так само як і документи, що свідчать про фактичну реєстрацію вищенаведених податкових накладних (на загальну суму ПДВ 125 803,50 грн.).

Як було зазначено вище, за змістом пункту 4.6 Договору в разі не реєстрації податкової накладної в граничні строки з будь-яких підстав, покупець має право затримати (притримати) оплату товару у розмірі, яка дорівнює сумі ПДВ не зареєстрованої податкової накладної, що не буде являтись порушенням з боку покупця по оплаті поставленого товару.

Вищенаведеним пунктом Договору прямо встановлено право покупця на затримку оплати товару в сумі ПДВ не зареєстрованої податкової накладної, а також узгоджено, що така затримка не буде являтись порушенням умов Договору в частині оплати поставленого на таку суму товару. При цьому, виникнення у покупця наведеного права не обмежено будь-якими підставами не реєстрації податкових накладних у граничні строки, а також не пов`язане з наявністю вини у діях постачальника, покупця чи третіх осіб.

Відповідно до статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 Цивільного кодексу України). Крім того, положення умов договору мають відповідати засадам цивільного законодавства, зокрема, зазначеним у статті 3 Цивільного кодексу України.

Разом із тим, за частиною 3 статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Приписами частин 2, 3 статті 6 та статті 627 Цивільного кодексу України встановлено, що сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Особам надається право вибору: використати вже існуючі диспозитивні норми законодавства для регламентації своїх відносин або встановити для себе правила поведінки на свій розсуд. Відтак цивільний (господарський) договір як домовленість двох або більше сторін, що спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, виявляє автономію волі сторін щодо врегулювання їхніх правовідносин на власний розсуд (у межах, встановлених законом), тобто є актом встановлення обов`язкових правил для сторін договору, регулятором їх відносин.

Приписи частин 2, 3 статті 6 та статті 627 Цивільного кодексу України визначають співвідношення між актами цивільного законодавства і договором. Допустимість конкуренції між актами цивільного законодавства і договором випливає з того, що вказані норми передбачають ситуації, коли сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства та врегулювати свої відносини на власний розсуд, і коли вони не вправі цього робити.

Свобода договору, як одна з принципових засад цивільного законодавства, є межею законодавчого втручання у приватні відносини сторін. Водночас сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, крім випадків, коли такий відступ неможливий в силу прямої вказівки акта законодавства, а також якщо відносини сторін регулюються імперативними нормами.

Відповідно сторони не можуть врегулювати свої відносини (визначити взаємні права та обов`язки) у спосіб, який суперечить існуючому публічному порядку, порушує положення Конституції України, не відповідає загальним засадам цивільного законодавства, передбаченим статтею 3 Цивільного кодексу України, які обмежують свободу договору (справедливість, добросовісність, розумність).

З огляду на вищенаведені приписи, а також зважаючи на відсутність ознак нікчемності, зокрема, пункту 4.6 Договору, та не встановлення судом обставин порушення сторонами положень Конституції України при укладенні Договору (його окремих пунктів) чи невідповідності умов Договору загальним засадам цивільного законодавства, передбаченим статтею 3 Цивільного кодексу України, які обмежують свободу договору, суд дійшов висновку про те, що Компанія правомірно скористалася наданим їй правом затримати (притримати) оплату товару в розмірі, яка дорівнює сумі ПДВ не зареєстрованих податкових накладних. Суд також констатує, що спір у даній справі не пов`язаний із стягненням збитків чи штрафних санкцій, нарахованих внаслідок несвоєчасної реєстрації стороною Договору податкових накладних.

Стаття 610 Цивільного кодексу України передбачає, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (частина 1 статті 612 Цивільного кодексу України).

Під виконанням зобов`язання розуміється вчинення боржником та кредитором взаємних дій, спрямованих на виконання прав та обов`язків, що є змістом зобов`язання.

Невиконання зобов`язання має місце тоді, коли сторони взагалі не вчиняють дій, які складають зміст зобов`язання, а неналежним виконанням є виконання зобов`язання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання.

Отже, обов`язок відповідача оплатити вартість поставленого йому товару за видатковою накладною від 22.12.2021 року № 186 (на суму ПДВ у розмірі 68 493,50 грн.) та видатковою накладною від 30.12.2021 року № 188 (на суму ПДВ у розмірі 57 310,00 грн.) на суму 122 624,01 грн. (спірну в даній справі) на час звернення Товариства з цим позовом до суду не був порушений.

Відповідно до частини 1 статті 2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Враховуючи наведені обставини, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні вимог Товариства до Компанії про стягнення основного боргу за Договором у розмірі 122 624,01 грн., зважаючи на передчасність таких вимог. Разом із тим, у разі реєстрації спірних податкових накладних та невиконання Компанією у добровільному порядку грошових зобов`язань з оплати на користь постачальника коштів у розмірі 122 624,01 грн., Товариство не позбавлене можливості звернутися до суду з відповідним позовом про їх примусове стягнення у загальному порядку із зазначенням відповідних підстав означених вимог.

Враховуючи неналежне виконання Компанією своїх зобов`язань за Договором, позивач просив суд стягнути з покупця 1 546,34 грн. пені, нарахованої на прострочені суми основного боргу за вищевказаними накладними (з урахуванням здійснених відповідачем часткових погашень) згідно з наданим позивачем розрахунком.

Згідно з частиною 1 статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Положеннями статті 216 Господарського кодексу України передбачено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Одним із різновидів господарських санкцій, які застосовуються до правопорушника у сфері господарювання, є штрафні санкції у вигляді грошової суми (неустойки, штрафу, пені), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання (стаття 230 Господарського кодексу України).

За змістом частини 1 статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Згідно з частиною 3 вищезазначеної статті пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання (частина 1 статті 550 Цивільного кодексу України).

Частиною 1 статті 552 Цивільного кодексу України встановлено, що сплата (передання) неустойки не звільняє боржника від виконання свого обов`язку в натурі.

Преамбулою Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" передбачено, що цей Закон регулює договірні правовідносини між платниками та одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань. Суб`єктами зазначених правовідносин є підприємства, установи та організації незалежно від форм власності та господарювання, а також фізичні особи - суб`єкти підприємницької діяльності.

Згідно зі статтями 1, 3 цього Закону платники грошових коштів за прострочення платежу сплачують на користь одержувачів цих коштів пеню в розмірі, що встановлюється за погодженням сторін. Зазначений розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу і не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до частини 6 статті 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

За умовами пункту 6.2 Договору, у випадку порушення строків оплати за поставлений товар, покупець виплачує пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діє в період, за який нараховується пеня, від суми боргу за кожний день прострочення оплати, але не більше 0,1 % від вартості заборгованості.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок пені, суд вважає його таким, що не повністю відповідає приписам чинного законодавства в силу допущених методологічних помилок при визначенні бази нарахування та періодів прострочення і кількості днів за такі періоди прострочення оплати товару, що призвело до заявлення суми пені у завищеному розмірі.

Так, згідно з частиною другою статті 252 Цивільного кодексу України термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.

Статтею 253 Цивільного кодексу України передбачено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Згідно з частиною 5 статті 254 Цивільного кодексу України, якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день.

Відповідно до частини першої статті 255 Цивільного кодексу України, якщо строк встановлено для вчинення дії, вона може бути вчинена до закінчення останнього дня строку.

Як було зазначено вище, зважаючи на передбачений у Договорі та Специфікаціях № 1 і № 2 строк оплати товару, а також беручи до уваги відсутність реєстрації податкових накладних та використання відповідачем права на притримання оплати відповідного товару на суми ПДВ по кожній спірній накладній, Компанія була зобов`язана оплатити товар на суму 342 467,51 грн. (410 961,01 грн. - 68 493,50 грн. ПДВ), поставлений за видатковою накладною від 22.12.2021 року № 186, до 21.01.2022 року включно, а товар на суму 286 550,00 грн. (343 860,00 грн. - 57 310,00 грн. ПДВ), поставлений за видатковою накладною від 30.12.2021 року № 188 - до 31.01.2022 року включно.

Враховуючи вищенаведене, а також зважаючи на дійсні бази нарахування та періоди прострочення відповідачем оплати товару за кожною спірною накладною (з урахуванням часткових погашень, вихідних, святкових та інших неробочих днів, а також притримання оплати товару на суму ПДВ по спірним накладним), обґрунтованою сумою пені, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, є 399,97 грн., з яких: 342,47 грн. - пеня, нарахована на суму основного боргу за видатковою накладною від 22.12.2021 року № 186 у розмірі 342 467,51 грн. у період з 22.01.2022 року по 24.01.2022 року (що не перевищу 0,1 % від вартості заборгованості); 50,67 грн. - пеня, нарахована на суму основного боргу за видатковою накладною від 22.12.2021 року № 186 у розмірі 92 467,51 грн. у період з 25.01.2022 року по 25.01.2022 року; 6,83 грн. - пеня, нарахована на суму основного боргу за видатковою накладною від 22.12.2021 року № 186 у розмірі 12 467,51 грн. у період з 26.01.2022 року по 26.01.2022 року.

За таких обставин, стягненню з Компанії на користь Товариства підлягає пеня у розмірі 399,97 грн., тоді як у задоволенні вимог постачальника про стягнення з покупця 1 146,37 грн. цієї штрафної санкції слід відмовити.

Разом із тим, у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем своїх грошових зобов`язань в частині повної та своєчасної оплати поставленого товару, позивач просив суд стягнути з Компанії 3 % річних у загальному розмірі 2 518,63 грн., нараховані на відповідні суми боргу (з урахуванням сум ПДВ) за вищевказаними накладними у період з 22.01.2022 року по 19.09.2022 року, а також 22 071,12 грн. інфляційних втрат, нарахованих на означені суми основного боргу протягом наведених періодів згідно з наданим Товариством розрахунком.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, законом установлено обов`язок боржника у разі прострочення виконання грошового зобов`язання сплатити на вимогу кредитора суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та відсотків річних за весь час прострочення виконання зобов`язання.

Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у виді інфляційного нарахування на суму боргу та процентів річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Отже, у розумінні положень наведеної норми позивач як кредитор, вправі вимагати стягнення у судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних до повного виконання грошового зобов`язання.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок 3 % річних та інфляційних втрат, суд вважає його таким, що не повністю відповідає приписам чинного законодавства в силу допущених аналогічних методологічних помилок при визначенні бази нарахування та періодів прострочення і кількості днів за такі періоди прострочення оплати товару.

Зважаючи на дійсні бази нарахування та періоди прострочення відповідачем оплати товару за кожною спірною накладною (з урахуванням часткових погашень, вихідних, святкових та інших неробочих днів, а також притримання оплати товару на суму ПДВ по спірним накладним), обґрунтованою сумою 3 % річних, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, є 93,06 грн., з яких: 84,44 грн. - 3 % річних, нараховані на суму основного боргу за видатковою накладною від 22.12.2021 року № 186 у розмірі 342 467,51 грн. у період з 22.01.2022 року по 24.01.2022 року; 7,60 грн. - 3 % річних, нараховані на суму основного боргу за видатковою накладною від 22.12.2021 року № 186 у розмірі 92 467,51 грн. у період з 25.01.2022 року по 25.01.2022 року; 1,02 грн. - 3 % річних, нараховані на суму основного боргу за видатковою накладною від 22.12.2021 року № 186 у розмірі 12 467,51 грн. у період з 26.01.2022 року по 26.01.2022 року.

Отже, стягненню з Компанії на користь Товариства підлягає 3 % річних у розмірі 93,06 грн., тоді як у задоволенні вимог постачальника про стягнення з покупця 2 425,57 грн. 3 % річних слід відмовити.

Разом із тим, у задоволенні вимог Товариства про стягнення з відповідача 22 071,12 грн. інфляційних втрат слід відмовити у повному обсязі, з огляду на таке.

Суд зазначає, що сума боргу, внесена за період з 1 до 15 числа включно відповідного місяця, індексується за період з урахуванням цього місяця, а якщо суму внесено з 16 до 31 числа місяця, то розрахунок починається з наступного місяця. За аналогією, якщо погашення заборгованості відбулося з 1 по 15 число включно відповідного місяця - інфляційна складова розраховується без урахування цього місяця, а якщо з 16 до 31 числа місяця - інфляційна складова розраховується з урахуванням цього місяця.

Отже, якщо період прострочення виконання грошового зобов`язання складає неповний місяць, то інфляційна складова враховується або не враховується в залежності від математичного округлення періоду прострочення у неповному місяці.

Методику розрахунку інфляційних втрат за неповний місяць прострочення виконання грошового зобов`язання доцільно відобразити, виходячи з математичного підходу до округлення днів у календарному місяці, упродовж якого мало місце прострочення, а саме:

- час прострочення у неповному місяці більше півмісяця (> 15 днів) = 1 (один) місяць, тому за такий неповний місяць нараховується індекс інфляції на суму боргу;

- час прострочення у неповному місяці менше або дорівнює половині місяця (від 1, включно з 15 днями) = 0 (нуль), тому за такий неповний місяць інфляційна складова боргу не враховується.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 20.11.2020 року в справі № 910/13071/19.

Враховуючи вищенаведене, а також зважаючи на те, що прострочення оплати відповідачем товару, поставленого за спірними видатковими накладними, за встановлених судом обставин тривало менше половини місяця і за такий неповний місяць інфляційна складова боргу не враховується, у стягненні з Компанії заявленої суми інфляційних втрат слід відмовити.

Згідно з частиною 2 статті 13 Господарського процесуального кодексу України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом.

Вказані положення означають, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює будь-який тиск однієї сторони на іншу, ущемлення будь-чиїх процесуальних прав. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов`язки.

Відповідно до частини 1 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін.

Принцип змагальності тісно пов`язаний з процесуальною рівністю сторін і забезпечує повноту фактичного й доказового матеріалу, наявність якого є важливою умовою з`ясування обставин справи. Відповідно до вказаного принципу, особи, зацікавлені в результаті справи, вправі відстоювати свою правоту у спорі шляхом подання доказів; участі в дослідженні доказів, наданих іншими особами шляхом висловлення своєї думки з усіх питань, що підлягають розгляду у судовому засіданні.

Відповідачем не надано належних та допустимих доказів на спростування наведених вище висновків, як і не надано належних доказів вчасного погашення заборгованості за Договором.

Оскільки, як зазначалось вище, судом встановлено, що відповідач неналежним чином виконував взяті на себе грошові обов`язки за Договором, позовні вимоги підлягають задоволенню частково, з урахуванням наведеного.

Разом із тим, у позовній заяві Товариство у порядку частини 10 статті 238 Господарського процесуального кодексу України просило суд зазначити у рішенні суду про здійснення нарахування 3 % річних на суму боргу до моменту виконання рішення в частині основного боргу, з урахуванням приписів законодавства України, що регулюють таке нарахування.

Відповідно до частини 10 статті 238 Господарського процесуального кодексу України суд, приймаючи рішення про стягнення боргу, на який нараховуються відсотки або пеня, може зазначити в рішенні про нарахування відповідних відсотків або пені до моменту виконання рішення з урахуванням приписів законодавства України, що регулюють таке нарахування.

Остаточна сума відсотків (пені) у такому випадку розраховується за правилами, визначеними у рішенні суду, органом (особою), що здійснює примусове виконання рішення суду і відповідні дії (рішення) якого можуть бути оскаржені в порядку, передбаченому розділом VI цього Кодексу.

Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 Цивільного кодексу України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за час прострочення.

У той же час, зважаючи на відмову в задоволенні вимог Товариства про стягнення суми основного боргу в розмірі 122 624,01 грн., у зв`язку з передчасністю таких вимог, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для застосування приписів частини 10 статті 238 Господарського процесуального кодексу України до спірних правовідносин.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Що стосується понесених сторонами витрат на професійну правничу допомогу, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини 1 статті 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (пункт 1 частини 3 статті 129 Господарського процесуального кодексу України).

Положеннями частин 1-3 статті 126 Господарського процесуального кодексу України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно з приписами частини 8 статті 129 Господарського процесуального кодексу України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Товариство у позовній заяві та у відповіді на відзив, а Компанія - у відзиві на позовну заяву повідомили про наявність у них наміру подати докази на підтвердження розміру понесених ними витрат на оплату професійної правничої допомоги у цій справі у встановлений частиною 8 статті 129 Господарського процесуального кодексу України строк.

Відповідно до статті 221 Господарського процесуального кодексу України якщо сторона з поважних причин не може до закінчення судових дебатів у справі подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог. Для вирішення питання про судові витрати суд призначає судове засідання. У випадку, визначеному частиною другою цієї статті, суд ухвалює додаткове рішення в порядку, передбаченому статтею 244 цього Кодексу.

Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку про необхідність призначення судового засідання у справі для вирішення питання про судові витрати сторін на оплату професійної правничої допомоги.

Керуючись статтями 2, 13, 73, 74, 76-80, 86, 129, 221, 232, 233, 236-238, 240, 241, 247 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Торгова компанія "Кормапром" (01001, місто Київ, провулок Тараса Шевченка (Шевченківський р-н), будинок 13, квартира 44; ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Агротрейдлінк" (49081, Дніпропетровська область, місто Дніпро, проспект Мануйлівський, будинок 73, кімната 307; ) 399 (триста дев`яносто дев`ять) грн. 97 коп. пені, 93 (дев`яносто три) грн. 06 коп. 3 % річних, а також 8 (вісім) грн. 22 коп. витрат по сплаті судового збору.

3. Видати наказ після набрання рішенням суду законної сили.

4. У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

5. Призначити судове засідання для вирішення питання про витрати Товариства з обмеженою відповідальністю "Агротрейдлінк" та Товариства з обмеженою відповідальністю "Торгова компанія "Кормапром" на професійну правничу допомогу на 27.06.2023 року о 12:10 год. Засідання відбудеться у приміщенні господарського суду міста Києва за адресою: м. Київ, вул. Богдана Хмельницького, 44-В, корпус В, зал № 31.

6. Зобов`язати Товариство з обмеженою відповідальністю "Агротрейдлінк" та Товариство з обмеженою відповідальністю "Торгова компанія "Кормапром" протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду надати суду докази понесення ними заявлених до стягнення витрат на правничу допомогу.

7. Відповідно до статті 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

8. В силу приписів частини 1 статті 256 Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено та підписано 12.06.2023 року.

Суддя В.С. Ломака