ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.05.2023 Справа № 917/277/23

Суддя Мацко О.С., розглянувши матеріали справи № 917/326/23

за позовом ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 ,

до Іноземного підприємства «Малахіт», 36008, м. Полтава, вул. Кагамлика, 37,

про визнання права власності на частку у статутному капіталі ІП «Малахіт» у розмірі 200 000,00 грн., що складає 100% статутного капіталу ІП «Малахіт» (в ред.заяви про уточнення позовних вимог, поданої на виконання ухвали про залишення позовної заяви без руху),

Секретар судового засідання Токар А.В.

Представники сторін: відсутні

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою від 14.03.2023р. прийнято позовну заяву ОСОБА_1 до Іноземного підприємства «Малахіт» про визнання права власності на частку у статутному капіталі ІП «Малахіт» у розмірі 200 000,00 грн., що складає 100% статутного капіталу ІП «Малахіт», до розгляду в загальному позовному провадженні, призначено підготовче засідання, встановлено процесуальні строки для подання заяв по суті спору.

10.04.2023 року від відповідача до суду надійшла заява про визнання позовних вимог. та клопотання про розгляд справи без участі представника відповідача, яке судом задовольняєтья. Ухвалою суду від 11.04.2023 р. відкладено підготовче засідання у справі на 04.05.2023 р. на 09:30.

Сторони представництво в підготовче засідання не забезпечили, хоча були належним чином повідомлені про дату, час та місце його проведення.

Ухвалою від 04.05.2023р. закрито підготовче повадження у справі, справу призначено до розгляду по суті на 17.05.2023р., про що повідомлено сторонам. У засідання 17.05.2023р. сторони не з`явилися; від позивача на адресу суду надійшло клопотання про розгляд справи без його участі (в електронній формі, засвідчене ЕЦП); відповідач також подав заяву про визнання позову (повторно) та росив провести розгляд справи без його участі. Судом явка представників обов`язковою не визнавалася, відтак суд розглядає справу без участі представників сторін.

У обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що власником 100% частки у статутному капіталі відповідача ІП «Малахіт», згідно даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, є Лініт Інк (Linit inc), юридична особа Беліз, Мепп Стріт,1. Іноземне підприємство «Малахіт» зареєстроване 19.12.2006р., про що внесено запис до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, номер запису 0031763. Статутний капітал підприємства 200 000,00 грн.

За даними позивача, юридична особа - Linit inc була припинена 03.01.2018р. Єдиним бенефіціарним власником та єдиним учасником був позивач ОСОБА_1 (який передав акції юридичної особи в управління Інтернешенл Корпорейт Сервісез Лімітед).

Таким чином, враховуючи факт ліквідації Linit inc, єдиним засновником, учасником та власником якого є (був) позивач, останній фактично став власником 100% статутного капіталу відповідача ІП «Малахіт». Однак, наразі він не може офіційно зареєструвати це, оскільки згідно приписів Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань» прийняття рішення про зміну складу учасників товариства належить до виключної компетенції його вищого органу, а зміни до статуту, пов`язані зі зміною складу такого товариства, підлягають державній реєстрації із внесенням відповідних відомостей до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Відтак, позивач звернувся до суду з позовною вимогою про визнання за ним права власності на частку у статутному капіталі ІП «Малахіт» у розмірі 200 000,00 грн., що складає 100% статутного капіталу ІП «Малахіт» (в ред.заяви про уточнення позовних вимог, поданої на виконання ухвали про залишення позовної заяви без руху).

Відповідач заперечень проти позову не надав.

Суд, дослідивши усі наявні у справі докази, при прийнятті рішення виходить з наступного:

Згідно ст.96-1 ЦК України, права учасників юридичних осіб (корпоративні права) - це сукупність правомочностей, що належать особі як учаснику (засновнику, акціонеру, пайовику) юридичної особи відповідно до закону та статуту товариства.

Корпоративні права набуваються особою з моменту набуття права власності на частку (акцію, пай або інший об`єкт цивільних прав, що засвідчує участь особи в юридичній особі) у статутному капіталі юридичної особи. Учасники (засновники, акціонери, пайовики) юридичної особи мають право у порядку, встановленому установчим документом та законом:

1) брати участь в управлінні юридичною особою у порядку, визначеному установчим документом, крім випадків, встановлених законом;

2) брати участь у розподілі прибутку юридичної особи і одержувати його частину (дивіденди), якщо така юридична особа має на меті одержання прибутку;

3) у випадках, передбачених законом та установчим документом, вийти з юридичної особи;

4) здійснити відчуження часток у статутному (складеному) капіталі товариства, цінних паперів, паїв та інших об`єктів цивільних прав, що засвідчують участь у юридичній особі, у порядку, встановленому законом;

5) одержувати інформацію про діяльність юридичної особи у порядку, встановленому установчим документом;

6) одержати частину майна юридичної особи у разі її ліквідації в порядку та у випадках, передбачених законом, установчим документом (право на ліквідаційну квоту).

Учасники юридичних осіб можуть також мати інші права, встановлені статутом та законом. Законом можуть бути встановлені для певних осіб обмеження щодо володіння корпоративними правами. Законом можуть бути встановлені умови та/або обмеження щодо реалізації окремих корпоративних прав певними особами.

Корпоративними відносинами є відносини між учасниками (засновниками, акціонерами, пайовиками) юридичних осіб, у тому числі які виникають між ними до державної реєстрації юридичної особи, а також відносини між юридичною особою та її учасниками (засновниками, акціонерами, пайовиками) щодо виникнення, здійснення, зміни і припинення корпоративних прав.

Згідно ст.62 ГК України, підприємство - самостійний суб`єкт господарювання, створений компетентним органом державної влади або органом місцевого самоврядування, або іншими суб`єктами для задоволення суспільних та особистих потреб шляхом систематичного здійснення виробничої, науково-дослідної, торговельної, іншої господарської діяльності в порядку, передбаченому цим Кодексом та іншими законами.

Згідно поданих позивачем документів, компанія ЛІЛІТ .ІНК (найменування компанії в Реєстрі міжнародних комерційних компаній), реєстраційний номер 83,749, процесуальним представником якої значиться Інтернешенл Корпорейт Сервісез Лімітед, зареєстрована 07 травня 2009 р. зі статутним капіталом 50 000,00, виключена з Реєстру 01.01.2015р. відповідно до статті 107 (5) Закону про міжнародні комерційні компанії за несплату річного ліцензійного збору, та визнана примусово ліквідованою 03.01.2018р. відповідно до статті 111 (1) Закону про міжнародні комерційні компанії, глава 270 законодавства Белізу («Якщо найменування компанії залишається виключеним з реєстру відповідно ос статті 107 та залишається виключеним увесь час протягом 3 років, компанія вважається припиненою».). Відтак, компанія вважається примусово ліквідованою.

Відповідно до Декларації бенефіціарного власника від 07.04.2009 р., власником компанії значиться позивач, який відповідно до Декларації про довірче управління від 28.04.2009р. передав 50 000,00 акцій на ім`я довірчого управителя (копії документів з нотаріально посвідченим перекладом - а.с.21-38).

В той же час, відповідно до отриманого судом Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, станом на час розгляду справи ІП «Малахіт» (код ЄДРПОУ 34756572) має одного засновника (учасника) ЛІЛІТ ІНК (Беліз), розмір частки засновника 200 000,00 грн., що становить 100% статутного капіталу. Кінцевим бенефіціарним власником підприємства є ОСОБА_1 , відсоток частки якого у статутному капіталі 100%.

Відтак, судом встановлено, що фактично саме позивачу, як єдиному власнику юридичної особи ЛІЛІТ ІНК (яка припинилася), яка в свою чергу була єдиним засновником та учасником ІП «Малахіт», належать права на частку у статутному капіталі відповідача.

Відповідно до ст.392 ЦК України, на яку позивач посилається у позові, власник майна може пред"явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Згідно ст.316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частка в статутному капіталі товариства (юридичної особи) є об`єктом цивільних прав, або, інакше кажучи, майном у розумінні ст.190 ЦК України.

Ст. 231 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) визнається непорушність прав власності. Частиною другою цієї статті встановлено, що особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно з ч. 2 ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплені в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950р., зокрема, в ст.1 Першого протоколу до неї (ратифіковано законом України від 17.07.1997р. №475/97-ВР), яка є складовою правової системи відповідно до ст.9 Конституції України, а також у вітчизняному законодавстві.

Так, відповідно до ч.4 ст.41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу (ст.16 Цивільного кодексу України).

Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції зазначає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. У розумінні Європейського суду з прав людини термін «майно» має автономне тлумачення. У науковометодичному посібнику «Застосування практики Європейського суду з прав людини при здійсненні правосуддя», який було підготовлено ОБСЄ, зазначено, що до поняття «майно» ЄСПЛ відносить, в тому числі, і акції компаній (ухвала щодо прийнятності заяв №№ 8588/79 та 8589/79 Lars Bramelid and Anne-Marie Malmstrцm v. Sweden від 12 жовтня 1982 р.; «Совтрансавто-Холдинґ проти України» (Sovtransavto Holding v. Ukraine), заява №48553/99,рішення від 25 липня 2002 р.).

Посилання позивача у позовній заяві не на ті норми, що фактично регулюють спірні правовідносини, не є підставою для відмови у задоволенні позову. Так, суд враховує правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 924/1473/15, та у п. 52 постанови Верховного Суду від 17.03.2020 у справі № 917/353/19 про те, що суд самостійно здійснює правову кваліфікацію спірних правовідносин і застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.

У постанові від 04.12.2019 у справі № 917/1739/17 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що «Відповідно до пунктів 4, 5 частини третьої статті 162 Господарського процесуального кодексу України позовна заява повинна містити зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів зміст позовних вимог щодо кожного з них, а також виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини; правові підстави позову.

З викладеного вбачається, що предмет позову це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Відповідно до частини третьої статті 46 Господарського процесуального кодексу України до закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви. Зміна предмета позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. Одночасна зміна і предмета, і підстав позову не допускається.

На відміну від викладеного, правові підстави позову це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. При цьому незгода суду з наведеним у позовній заяві правовим обґрунтуванням щодо спірних правовідносин не є підставою для відмови у позові, як помилково вважали суди попередніх інстанцій у цій справі.

При цьому суди, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини (аналогічну правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15 (провадження № 12-15гс19)). Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору (аналогічну правову позицію викладено у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 761/6144/15-ц (провадження № 61-18064св18).»

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04.12.2019 у справі № 917/1739/17 зазначила, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.

Велика палата Верховного Суду у постанові у справі № 662/397/15-ц вказала, що обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін, виходячи із установлених фактів, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню, є складовою класичного принципу jura novit curia. ВП ВС наголосила, що незгода суду з наведеним у позовній заяві правовим обґрунтуванням щодо спірних правовідносин не є підставою для відмови в позові. Адже згідно з принципом jura novit curia неправильна юридична кваліфікація позивачем і відповідачами спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм. Натомість відмова у задоволенні позову через помилкове правове обґрунтування позовних вимог є перешкодою в доступі до правосуддя, а відтак порушенням ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та ст.55, 124 Конституції. Отже, визначення предмета та підстав спору є правом позивача, у той час як встановлення обґрунтованості позову обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

З матеріалів справи вбачається, що інакше як у судовому порядку, захистити своє право власності позивач не має змоги, оскільки відповідач хоч і формально позов визнає, однак жодних дій, спрямованих на його фактичне визнання та вчинення реєстраційних дій, спрямованих на внесення змін до Державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, не вчиняє.

Судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 13 ГПК України). Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст.79 ГПК України).

У даному випадку, дослідивши матеріали справи, дійшов до висновку про правомірність і обгрунтуованість позовних вимог в повному обсязі. Судові витрати (судовий збір) покладається на відповідача відповідно до приписів ст.129 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 129, 231, 238- 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити.

2. Визнати за позивачем ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ) право власності на частку у статутному капіталі ІП «Малахіт» (36008. м.Полтава, вул.Кагамлика, 37, ) у розмірі 200 000,00 грн, що складає 100% статутного капіталу.

3. Стягнути з ІП «Малахіт» (36008, м.Полтава, вул.Кагамлика, 37, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ) 3000,00 грн. судового збору.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

4. Копії рішення направити сторонам.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч.1,2 ст.241 ГПК України). Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції (ст.256 ГПК України).

Повне рішення складено та підписано 26.05.2023р.

Суддя О.С.Мацко