ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.05.2023 Справа № 917/370/23

Господарський суд Полтавської області у складі судді Тимощенко О.М., при секретарі судового засіданні Михатило А. В.., розглянувши справу № 917/370/23

за позовом Державної установи "Полтавська виправна колонія (№64)", вул. Старокотелевська, 6, м. Полтава, 36015

до відповідача Акціонерного товариства "Полтавський турбомеханічний завод", вул. Зінківська, 6, м. Полтава, 36029

про стягнення 113 831,97 грн, -

Без виклику учасників справи

ВСТАНОВИВ:

07.03.2023 року до Господарського суду Полтавської області надійшла позовна заява Державної установи "Полтавська виправна колонія (№64)" до відповідача Акціонерного товариства "Полтавський турбомеханічний завод" про стягнення 113 831,97 грн внаслідок неналежного виконання умов договору № Г-2 про залучення засуджених до суспільно-корисної праці на контрагентському об`єкті від 03.01.2022 року, з яких: 76 003,46 грн - заборгованість за отримані послуги робочої сили спецконтингенту (з урахуванням відшкодування заробітної плати за травень 2022 року у розмірі 22 159,05 грн, відшкодування простою в сумі 29 544,00 грн, сплати ЄСВ в сумі 11 374,65 грн, нарахування в розмірі 25% на заробітну плату та на відшкодування простою в сумі 12 925,76 грн.), 27 039,46 грн - пеня, 9 167,05 грн - інфляційні втрати, 1622,00 грн - 3% річних (вх. № 397/23).

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач не виконав умови укладеного між сторонами договору про залучення засуджених до суспільно-корисної праці на контрагентському об`єкті № Г-2 від 03.01.2022 року, зокрема, не здійснив оплату послуг робочої сили за травень 2022 року у розмірі та відшкодування простою у загальному розмірі 76 003,46 грн.

Також позивач просив в позовній заяві стягнути на його користь сплачений судовий збір в сумі 2 684,00 грн.

Ухвалою від 09.03.2023 року суд залишив позовну заяву Державної установи "Полтавська виправна колонія (№64)" без руху та надав позивачу строк 5 дні з дня вручення даної ухвали для усунення вказаних у ній недоліків позовної заяви.

15.03.2023 року на електронну адресу суду від позивача надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви з додатком - виправленою позовною заявою (вх. № 3302, без ЕЦП) на виконання вимог ухвали суду від 09.03.2023 року про залишення позовної заяви без руху.

24.03.2023 року до суду через засоби поштового зв`язку надійшла ідентична заява про усунення недоліків позовної заяви (вх. №3766) на виконання вимог ухвали суду від 09.03.2023 року про залишення позовної заяви без руху.

Відповідно до даної заяви, позивачем уточнено організаційно-правову форму відповідача - Приватне акціонерне товариство; надано інформацію, що заходи забезпечення доказів або позову до подання позовної заяви ним не здійснювалися, а також зазначено, що оригінали письмових доказів, копії яких додано до позовної заяви наявні у позивача та відповідача, оригінал акту приймання - передачі виконаних робіт від 31.04. 2022 року №98, табель обліку робочого часу за травень, акт приймання - передачі виконаних робіт (щодо простою) від 14.06.2022 року №107 знаходиться у відповідача.

Суд зазначає, що у прохальній частині позову позивач просив розглянути клопотання про витребування доказів в ПАТ "Полтавський турбомеханічний завод" (що додається до позовної заяви), при цьому в додатках до даного позову таке клопотання відсутнє і в переліку не зазначено.

Ухвалою суду від 27.03.2023 року прийнято позовну заяву до розгляду і відкрито провадження у справі, ухвалено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін (без проведення судового засідання). Встановив відповідачу строк для подання відзиву на позов з урахуванням вимог ст. 165 ГПК України протягом 15 днів з дня отримання ухвали; після отримання від позивача відповіді на відзив - подати до суду заперечення в строк 5 днів з дня отримання такої відповіді від позивача з урахуванням вимог ст. 167, 184 ГПК України. Встановив позивачу строк для подання відповіді на відзив з урахуванням вимог ст. 166 ГПК України - 5 днів з моменту отримання від відповідача відзиву на позов.

Відповідно до довідки про доставку електронного листа копія ухвали від 27.03.2023 року була надіслана позивачу в його електронний кабінет та доставлена 27.03.2023 року (а. с. 79).

Відповідач копію ухвали від 27.03.2023 року одержав 30.03.2023 року, що підтверджується поштовим рекомендованим повідомленням (а. с. 80).

Відповідно до п. 3 ч. 6 ст. 242 ГПК України днем вручення судового рішення є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про вручення судового рішення.

Відповідач своїм правом на подання відзиву на позов у визначений у відповідності до положень Господарського процесуального кодексу України строк не скористався.

За таких обставин, справа підлягає вирішенню за наявними матеріалами з огляду на приписи ч. 9 ст. 165 та ч. 2 ст. 178 Господарського процесуального кодексу України.

У разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення (ч. 4 ст. 240 ГПК України).

Датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення (ч. 5 ст. 240 ГПК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 233 ГПК України дане рішення прийнято, складено та підписано в нарадчій кімнаті.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд встановив наступне.

03.01.2022 року між Державною установою "Полтавська виправна колонія (№ 64)" (далі - позивач, виконавець) та Акціонерним товариством "Полтавський турбомеханічний завод" (далі - відповідач, замовник) був укладений договір № Г-2 про залучення засуджених до суспільно - корисної праці на контрагентському об`єкті (далі - договір, а. с. 15 - 16), на умовах якого виконавець виконує на об`єктах замовника за адресою: м. Полтава, вул. Старокотелевська, 2, роботи загальногосподарського характеру в період з дати підписання і по 31.12.2022 року силами засуджених Державної установи "Полтавська виправна колонія (№ 69)" в кількості до 20 чоловік з погодинною оплатою праці та заробітною платою за кожний відпрацьований чол./місяць 7930,00 грн. з врахуванням ЄСВ (п. 1.1 договору).

При цьому сторони узгодили, зокрема, наступне :

- замовник забезпечує зайнятість засуджених роботою протягом усього терміну дії договору з урахуванням тривалості робочого тижня відповідно до КЗпП України (5 денний робочий тиждень), з особливостями, обумовленими кримінально-виконавчим законодавством (п. 1.3 договору);

- виконавець зобов`язується щомісяця до 3-го числа місяця, наступним за звітним, надати замовнику оформлену виконавцем документацію по оплаті за виконану засудженими роботу (табель робочого часу) та акт виконаних робіт (п. 2.5 договору);

- замовник зобов`язаний не пізніше ніж за одну добу до виконання робіт повідомляти виконавцю розрахунок потреби в робітниках, з урахуванням режиму та графіку роботи замовника, забезпечувати повну трудову зайнятість засуджених, виділених виконавцем відповідно до погодженої потреби (п. 3.1 договору);

- за виконану засудженими роботу замовник перераховує заробітну плату засуджених на розрахунковий рахунок виконавця не пізніше 10 числа наступного місяця. Факт виконання робіт за договором підтверджується актом виконаних робіт, який підписується сторонами. На нараховану оплату за виконані засудженими роботи замовник робить нарахування в розмірі 25% відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 22.04.1999 року № 653 «Про заходи для забезпечення діяльності Пенітенціарної служби України» (в редакції Постанови Кабінету Міністрів України від 9 жовтня 2020 р. № 934), та перераховує разом з заробітною платою засуджених (пп. 4.1, 4.2 договору);

- на кожного залученого до праці засудженого замовник робить нарахування в розмірі 1430,00 грн (22% єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування , передбачений ЗУ "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування") та перераховує на розрахунковий рахунок виконавця разом з заробітною платою засуджених (п. 4.3);

- простої робочої сили з числа засуджених, допущені з вини замовника, оплачуються замовником відповідно до КЗпП України (п. 4.4 договору);

- за невиконання або неналежне виконання зобов`язань, передбачених цим договором, сторони несуть відповідальність відповідно до чинного законодавства України. У разі порушення строків оплати замовник сплачує виконавцю пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожен день прострочення включаючи день оплати (п. 5.1-5.2 договору);

- у випадку дострокового розірвання договору і відмовлення від використання праці засуджених замовник письмово попереджає виконавця про це не пізніше, ніж за 15 діб (п. 10.2. договору);

- термін дії даного договору встановлюється з дати підписання і до 31.12.2022 року включно, але у будь-якому випадку до повного виконання сторонами своїх зобов`язань (п. 11.1 договору).

На виконання умов укладеного договору позивач надав відповідачу послуги робочої сили спецконтингенту у період з 02.05.2022 року по 06.05.2022 року та з 09.05.2022 року по 20.05.2022 року на загальну суму 76 003,46 грн відповідно до актів приймання-передачі виконаних робіт (а. с. 20, 24):

- № 98 від 31.05.2022 року за травень 2022 року на суму 32 573,81 грн. (заробітна плата 22159,05 грн, нарахування на з/п 25% - 5539,76 грн, нарахування ЄСВ 4875,00 грн);

- № 107 від14.06.2022 року за період з 09 по 20 травня 2022 року на суму 43 429,65 грн (відшкодування простою спецконтингенту у розмірі 29 544,00 грн, нарахування на відшкодування простою 25% - 7 386,00 грн, нарахування ЄСВ за простій 6 499,65 грн).

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем було направлено на адресу позивача лист за вих. № 12/16-001351 від 06.05.2022 року (а. с. 25), яким було проінформовано виконавця про те, що субота та неділя, відповідно до правил внутрішнього трудового розпорядку та режиму роботи замовника, зокрема, на території ливарного виробництва, розташованого: м. Полтава, вул. Старокотелевська, 2, є вихідними днями. Починаючи з 09.05.2022 року, розрахунок потреби замовника в робітниках, які надаються виконавцем за договором, становить 0 (нуль) чоловік. Також даним листом замовник проінформував виконавця про повну відмову замовника від використання праці засуджених починаючи з 15 (п`ятнадцятої) доби від дати отримання виконавцем даного листа.

У відповідь на вказаний лист Державна установа "Полтавська виправна колонія (№ 64)" направила претензію щодо недотримання умов договору (вих. № 15/19-1769-22 від 09.05.2022 року, а. с. 26, 27). В даній претензія зазначено, що потреба АТ "Полтавський турбомеханічний завод" в кількості 0 (нуль) працівників і є відмовою від використання праці засуджених, що в свою чергу є порушенням вимог договору (п. 1.3, 10.2 договору). Дані дії замовника кваліфікуються як простій. Виконавець вимагав від замовника до закінчення терміну дії договору у зв`язку із заявою про дострокове розірвання (починаючи з 09.05.2022 року по 21.05.2022 року) продовжити використання праці засуджених або виплатити 2/3 від розміру заробітної плати, встановленої в. п. 1.1 та п.п. 4.2 - 4.4. договору.

Дана претензія була наручно передана через представника замовника (відмітка про отримання - 0905.2022 року Антоненко А. А.), а також направлена 09.05.2022 року на електронну адресу відповідача та (а. с. 28).

Листом (вих. № 15/191995-22 від 27.05.2022 року, а. с. 29, 30) позивач вимагав замовника здійснити повну оплату заборгованості за березень-травень 2022 року за договором №Г-2 від 03.01.2022 року, а також просив направити до 03.06.2022 року на адресу установи:

- табель про залучення засуджених на об`єкті АТ "Полтавський турбомеханічний завод" за травень 2022 року для розрахунку заробітної плати засуджених за період з 01.05.2022 по 06.05.2022 року,

- акти виконаних робіт, що знаходяться у розпорядженні АТ "Полтавський турбомеханічний завод".

Дана претензія була направлена 27.05.2022 року на електронну адресу відповідача та (а. с. 31).

Листом (вих. № 15/10-2142-22 від 07.06.2022 року, а. с. 35) позивач направив на адресу відповідача рахунки № 98, 99 від 31.05.2022 року, акт приймання - передачі виконаних робіт від 31.05.2022 року №98 (2 екземпляра), табель обліку використаного робочого часу (2 екземпляра) та просив повернути підписаний екземпляр акту та табелі обліку використаного робочого часу на адресу ДУ "Полтавська виправна колонія (№ 64)", а також здійснити оплату згідно наданих документів.

Листом (вих. № 15/10-2229-22 від15.06.2022 року, а. с. 38) позивач направив на адресу відповідача рахунки № 107, 108 від 14.06.2022 року, акт приймання - передачі виконаних робіт від 14.06.2022 року №107 (2 екземпляра) та просив повернути підписаний екземпляр акту на адресу ДУ "Полтавська виправна колонія (№ 64)", а також здійснити оплату згідно наданих документів.

Також, для досудового врегулювання спору, позивачем було направлено на адресу відповідача претензії (вих. № 15/19-2636 та вих. № 15/19-2637 від 14.07.2022 року, а. с. 39-42), в яких вимагав сплатити наявну заборгованість у місячний термін. Дані претензії були отримані відповідачем 19.07.2022 року (відповідно до поштового рекомендованого повідомлення № 808, а. с. 43).

Як стверджує позивач, на дату подачі позовної заяви до суду заперечення чи відмова щодо підписання актів замовником на адресу ДУ "Полтавська виправна колонія (№ 64)" не надходила.

В порушення умов договору, відповідач заборгованість по рахунках №№98, 99 від 31.05.2022 року та №№107, 108 від 14.06.2022 року не сплатив.

Враховуючи вищезазначене згідно до вимог п. 1.3, 4.5 Договору та діючого КЗпП України з урахуванням вимог кримінально-виконавчого законодавства позивач наголошує, що відповідач зобов`язаний здійснити оплату згідно актів приймання - передачі виконаних робіт №98 від 31.05.2022, №107 від 14.06.2022 року та рахунків № 98, №99 від 31.05.2022 року, №107, №108 від 14.062022 року.

Вважаючи свої права порушеними, позивач просить суд стягнути з відповідача заборгованість за договором №Г-2 від 03 січня 2022 року про залучення засуджених до суспільно-корисної праці за наданні послуги протягом травня 2022 року у розмірі 113 831,97 грн (в т.ч.: 22 159,05 грн - заробітна плата засуджених (02.05.2022 року - 06.05.2022 року), 5539,76 грн - за нарахування в розмірі 25 % на оплату за виконанні роботи за травень 2022 року, 4 875,00 грн - відшкодування ЄСВ за травень 2022 року, 29 544,00 грн - відшкодування простою за період з 09.05.2022 року по 20.05.2022 року, 7 368,00 грн - за нарахування в розмірі 25 % за відшкодування простою з 09.05. по 20.05.2022 року, 6 499,65 грн - відшкодування ЄСВ за простій з 09.05. по 20.05.2022 року, 27 039,46 грн - пеня, 9 167,05 грн - інфляційні втрати, 1622,00 грн - 3% річних).

На підтвердження обґрунтованості позовних вимог позивач надав наступні докази (копії): виписку з ЄДРЮОФОПГФ відносно позивача, наказ №1117/5 від 20.03.2020 року, положення про ДУ "Державної установи "Полтавська виправна колонія (№64)", договір №Г-2 від 03.01.2022 року, лист №12/16-021351 від 06.05.2022 року, лист №15/19-1769-22 від 09.05.2022 року з доказом направлення на електронну адресу, лист №15/19-1995-22 від 27.05.2022 року з доказом направлення на електронну адресу; рахунки №98, №99, №108, №107, акт приймання-передачі виконаних робіт №98 від 31.05.2022 року та №107 від 14.06.2022 року, табель обліку використаного робочого часу, супровідні листи №15/10-2142 від 07.06.2022 року та № 15/10-2229-22 від 15.06.2022 року, претензії №15/19-2636-22 та № 15/19-2637-22 від 14.07.2022 року, поштове рекомендоване повідомлення №808.

Відповідач відзиву на позовну заяву та доказів на заперечення позовних вимог суду не надав.

Судом досліджено всі докази, наявні у матеріалах справи.

Згідно з ч. 2-3 ст. 13 ГПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Верховний Суд неодноразово наголошував щодо необхідності застосування категорій стандартів доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, це й принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони.

Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Реалізація принципу змагальності сторін в процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, в тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час вирішення судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

До того ж, Верховний Суд наголошував, що 17.10.2019 набув чинності Закон України від 20.09.2019 № 132-IX "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні", яким було, зокрема внесено зміни до ГПК України та змінено назву статті 79 ГПК України з "Достатність доказів" на нову - "Вірогідність доказів" та викладено її у новій редакції з фактичним впровадженням у господарський процес стандарту доказування "вірогідність доказів".

Стандарт доказування "вірогідність доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач.

Відповідно до статті 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду і на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.

Зазначений підхід узгоджується з судовою практикою ЄСПЛ, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyondreasonabledoubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".

Відповідно до ч. 1 ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За приписами ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За приписами ч. 1 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Допустимість доказів має загальний і спеціальний характер. Загальний характер полягає в тому, що незалежно від категорії справ слід дотримуватися вимоги щодо отримання інформації з визначених законом засобів доказування з додержанням порядку збирання, подання і дослідження доказів. Спеціальний характер полягає в обов`язковості певних засобів доказування для окремих категорій справ чи заборона використання деяких з них для підтвердження конкретних обставин справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Шабельник проти України" (заява № 16404/03) від 19.02.2009 зазначається, що хоча стаття 6 (Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод) гарантує право на справедливий судовий розгляд, вона не встановлює ніяких правил стосовно допустимості доказів як таких, бо це передусім питання, яке регулюється національним законодавством (див. рішення у справі "Шенк проти Швейцарії" від 12.07.1998 та у справі "ТейшейрадіКастру проти Португалії" від 09.06.1998).

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (стаття 76 ГПК України).

Принцип належності доказів полягає в тому, що господарський суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Верховний Суд відзначає, що правило належності доказів обов`язкове не лише для суду, а й для осіб, які є суб`єктами доказування (сторони, треті особи), і подають докази суду. Питання про належність доказів остаточно вирішується судом.

Вирішуючи спір суд виходив із наступного.

Згідно ст.11 Цивільного кодексу (далі - ЦК) України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до п. 5 ст. 16 ЦК України одним із засобів захисту цивільних прав є примусове виконання обов`язку в натурі, яке в даному випадку полягає у виконанні відповідачем договірних зобов`язань з оплати наданих послуг робочої сили спецконтингенту.

У відповідності до ст. 509 ЦК України, ст. 173 Господарського кодексу України (далі - ГК) України, в силу господарського зобов`язання, яке виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання, один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК України).

Відповідно до вимог ст. 526 ЦК, ст. 193 ГК України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Стаття 627 ЦК України встановлює, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладені договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту. вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

За приписом ч. 1 сі. 628 ЦК У країни, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно зі статтею 629 ЦК України договір є обов`язковим до виконання сторонами.

Суд при вирішенні спору враховує, що правовідносини, що склалися між сторонами, регулюються нормами про договір надання послуг.

Ч. 1 ст. 901 ЦК України визначено, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 903 ЦК України, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Відносно суми ЄСВ на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та доходи від працевлаштування засуджених суд зазначає наступне.

У преамбулі до Закону України від 08.07.2010 № 2464-VI "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" (далі Закон № 2464) зазначено, що законом, який визначає правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку, є Закон № 2464.

Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених Законом № 2464, або у частині, що не суперечить Закону № 2464 (пункт 1 статті 2 Закону № 2464).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 4 Закону № 2464 платниками єдиного внеску є, зокрема, підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством чи за цивільно-правовими договорами.

Базою нарахування єдиного внеску для зазначених платників є сума нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України від 24.03.1995 № 108/95-ВР "Про оплату праці та сума винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами" (абзац перший пункту 1 частини першої статті 7 Закону № 2464).

Порядок обчислення і сплати єдиного внеску, а також відповідальність у разі несвоєчасної або не у повному обсязі сплати єдиного внеску передбачені статтями 9 та 25 Закону № 2464.

Платник єдиного внеску зобов`язаний, зокрема, своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок, вести облік виплат (доходу) застрахованої особи та нарахування єдиного внеску за кожним календарним місяцем і календарним роком, зберігати такі відомості в порядку, передбаченому законодавством (пункти 1 та 2 частини другої статті 6 Закону № 2464), подавати звітність з єдиного внеску за основним місцем обліку платника єдиного внеску у строки, порядку та за формою, визначені законодавством (пункт 4 частини другої статті 6 Закону № 2464).

Обчислення єдиного внеску здійснюється на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) виплат (доходу), на які згідно з Законом №2464 нараховується єдиний внесок (частина друга статті 9 Закону № 2464).

Платники єдиного внеску зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 20 числа наступного місяця (частина восьма статті 9 Закону № 2464).

Згідно з частиною дванадцятою статті 9 Закону № 2464 єдиний внесок підлягає сплаті незалежно від фінансового стану платника.

Страхувальники, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, у частині подання Звіту за таких осіб, зобов`язані формувати та подавати до органів доходів і зборів Звіт протягом 20 календарних днів, що настають за останнім днем звітного періоду. Звітним періодом є календарний місяць.

Звіт подається за формою згідно з додатком 4 до Порядку формування та подання страхувальниками звіту щодо сум нарахованого єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 14.04.2015 №435 (далі Порядок). Звітним періодом є календарний місяць (пункт 1 розділу III Порядку).

Пенсійний фонд України відповідно до покладених завдань формує та веде реєстр застрахованих осіб Державного реєстру (далі Реєстр) (пункт 1 частини першої статті 121 Закону № 2464).

Згідно з нормами п. 1 ст. 122 Кримінально-виконавчого кодексу України (далі КВК) засуджені до позбавлення волі, залучені до суспільно корисної оплачуваної праці за строковим трудовим договором, підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню.

Відповідно до п. 1 ст. 118 КВК засуджені до позбавлення волі мають право працювати та залучаються до суспільно корисної праці у місцях і на роботах, визначених адміністрацією колонії, з урахуванням наявних виробничих потужностей, зважаючи при цьому на стать, вік, працездатність, стан здоров`я і спеціальність. Засуджені залучаються до оплачуваної праці, як правило, на підприємствах, у майстернях колоній, а також на державних або інших форм власності підприємствах за строковим трудовим договором, що укладається між засудженим і виправною колонією (слідчим ізолятором), за умови забезпечення їх належної охорони та ізоляції. Праця засуджених до позбавлення волі регулюється законодавством про працю з особливостями, визначеними КВК.

Відповідно до ч. 1 статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Умовами договору встановлено, що за виконану засудженими роботу замовник перераховує заробітну плату засуджених на розрахунковий рахунок виконавця не пізніше 10 числа наступного місяця. Факт виконання робіт за договором підтверджується актом виконаних робіт, який підписується сторонами. На нараховану оплату за виконані засудженими роботи замовник робить нарахування в розмірі 25% відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 22.04.1999 року № 653 «Про заходи для забезпечення діяльності Пенітенціарної служби України» (в редакції Постанови Кабінету Міністрів України від 9 жовтня 2020 р. № 934), та перераховує разом з заробітною платою засуджених (пп. 4.1, 4.2 договору).

Відповідно до п. 4.3 договору на кожного залученого до праці засудженого замовник робить нарахування в розмірі 1430,00 грн (22% єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування , передбачений ЗУ "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування") та перераховує на розрахунковий рахунок виконавця разом з заробітною платою засуджених.

Матеріалами справи підтверджено, що позивач відповідно до акту приймання-передачі виконаних робіт від 31.05.2022 року та рахунків № 98, 99 від 31.05.2022 року, підписаних представником позивача, протягом 02.05.2022 року - 06.05.2022 року надав відповідачу послуги робочої сили спецконтингенту на суму 32 573,81 грн (єдиний соціальний внесок у розмірі 4875,00 грн та нарахування в розмірі 25% відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 22.04.1999 року № 653 у розмірі 5539,76 грн також включно у вартість послуг робочої сили, які відповідач мав сплатити на користь позивача).

Як зазначає позивач, ним було направлено на адресу відповідача оформлену документацію по оплаті за виконану засудженими роботу (табель використаного робочого часу за травень 2022), акт виконаних робіт № 98 від 31.05.2022 року та рахунки № 98, 99 від 31.05.2022 року.

Проте, відповідач підписаний акт приймання-передачі послуг позивачу не повернув, при цьому вмотивованої відповіді про підстави не підписання цього акту не надав.

14.07.2022 року позивачем направлено на адресу відповідача претензію за вих. № 15/19-2636-22 про сплату заборгованості у розмірі 32 573,81 грн за договором № Г-2 від 03.01.2022 року. Однак, відповідач вимоги в претензії не задовольнив, відповіді не надав.

Отже, між сторонами укладено господарський договір, який регулюється цивільним та господарським законодавством. Питання сплати єдиного соціального внеску жодним чином не залежить від відповідача, а є обов`язком саме позивача утримувати та сплачувати його при нарахуванні заробітної плати засудженим. В свою чергу, відповідач був зобов`язаний виконати умови господарського договору та перерахувати грошові кошти, що ним зроблено не було. Самі засуджені не є працівниками відповідача, а їх заробітна плата в т.ч. єдиний соціальний внесок та нарахування в розмірі 25% входять до ціни договору, яку відповідач мав сплатити позивачу.

Доказів у спростування вищевикладеного, а також у спростування факту отримання послуг по договору, відповідач суду не надав.

Враховуючи те, що відповідач не надав будь-яких заперечень стосовно заявленої до стягнення суми та підстав її виникнення; не подав документально обґрунтованого контррозрахунку, в разі незгоди із розміром позовних вимог в частині стягнення заборгованості у розмірі 32 573,81 грн за надані послуги спецконтингенту в кількості 15 чоловік за період з 02.05.2022 року по 06.05.2022 року, позовні вимоги в частині стягнення основного боргу за договором в сумі 32 573,81 грн задовольняються судом повністю.

Відносно заявленої позивачем вимоги про стягнення відшкодування простою за період з 09.05.2022 року по 20.05.2022 року суд зазначає наступне.

Статтею 34 КЗпП України, передбачено, що простій - це зупинення роботи, викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами.

За положеннями ч. 2,4 ст. 113 КЗпПУ про початок простою, крім простою структурного підрозділу чи всього підприємства, працівник повинен попередити власника або уповноважений ним орган чи бригадира, майстра або посадових осіб. За час простою, коли виникла виробнича ситуація, небезпечна для життя чи здоров`я працівника або для людей, які його оточують, і навколишнього природного середовища не з його вини, за ним зберігається середній заробіток. Час простою з вини працівника не оплачується.

Згідно з частинами першою та другою статті 113 КЗпП України час простою не з вини працівника, в тому числі на період оголошення карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, оплачується з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу).

Частиною 3 ст. 64 ГК України визначено, що підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис.

Відповідно до ч.2 ст. 65 ГК України передбачено, що власник здійснює свої права щодо управління підприємством безпосередньо або через уповноважені ним органи відповідно до статуту підприємства чи інших установчих документів.

Відповідно до п. 3.1 договору замовник зобов`язаний не пізніше ніж за одну добу до виконання робіт повідомляти виконавцю розрахунок потреби в робітниках, з урахуванням режиму та графіку роботи замовника, забезпечувати повну трудову зайнятість засуджених, виділених виконавцем відповідно до погодженої потреби.

Відповідно до п. 4.4 договору простої робочої сили з числа засуджених, допущені з вини замовника, оплачуються замовником відповідно до КЗпП України.

Згідно п. 10.2 договору у випадку дострокового розірвання договору і відмовлення від використання праці засуджених замовник письмово попереджає виконавця про це не пізніше, ніж за 15 діб.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач, на виконання вимог п. 3.1 та п. 10.2 договору, листом за вих. № 12/16-021351 від 06.05.2022 року проінформував позивача, що починаючи з 09.05.2022 року потреби замовника в робітниках, які надаються виконавцем за договором, становить 0 (нуль) чоловік. Також він повідомив виконавця про повну відмову замовника від використання праці засуджених починаючи з 15 (п`ятнадцятої) доби від дати отримання виконавцем даного листа.

Як зазначає позивач, ним було направлено на адресу відповідача супровідний лист з додатком - оформленою документацією, а саме: 2 примірники акту приймання передачі виконаних робіт від 14.06.2022 року №107 (відшкодування простою спецконтингенту за період з 09.05.2022 року по 20.05.2022 року, 25% нарахування на відшкодування простою, нарахування ЄСВ на простій) та рахунки №108, 107 від 14.06.2022 року.

Проте, відповідач підписаний акт приймання-передачі послуг позивачу не повернув, при цьому вмотивованої відповіді про підстави не підписання цього акту не надав.

14.07.2022 року позивачем направлено на адресу відповідача претензію за вих. № 15/19-2637-22 про сплату заборгованості у розмірі 43 429,65 грн за договором № Г-2 від 03.01.2022 року. Однак, відповідач вимоги в претензії не задовольнив, відповіді не надав.

Суд зазначає, що умовами договору не передбачено обов`язку замовника забезпечувати зайнятість засуджених роботою кожного робочого дня протягом строку дії договору.

Повідомлення замовника про те, що розрахунок потреби в робітниках починаючи з 09.05.2022 року по дату розірвання договору становить 0 (нуль) чоловік не передбачає правових підстав для оформлення у цей період простою.

Позивач помилково кваліфікує відсутність потреби в робітниках як простій. В матеріалах справи відсутній акт простою, в якому зафіксувати обставини, внаслідок яких виник простій, дату виникнення простою тощо; також відсутній відповідний наказ власника або уповноваженого ним органу, який міститиме перелік структурних підрозділів (працівників), на які поширюється простій.

З урахуванням вищезазначеного, підстави для задоволення позовних вимог в частині стягнення 43 429,65 грн заборгованості, з яких: 29 544,00 грн - відшкодування простою спецконтингенту за період з 09.05.2022 року по 20.05.2022 року, 7386,00 грн - 25% нарахування на відшкодування простою, 6499,65 грн - нарахування ЄСВ за простій, у суду відсутні.

Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Стаття 611 ЦК України передбачає, що у разі порушення зобов`язань настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Ст. 612 ЦК України встановлює, що боржник вважається таким, що прострочив виконання зобов`язання, якщо він не почав його виконувати або не виконав його у строк, встановлений договором.

Відповідно до статті 193 Господарського Кодексу України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язань, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Відповідно до частин першої, третьої статті 549 ЦК України та частини першої статті 230 ГК України неустойкою (штрафними санкціями) визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

За змістом частин четвертої і шостої статті 231 ГК України, у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг). Штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Відповідно до Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань", п. 6 ст. 231 Господарського кодексу України, за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань підлягають стягненню штрафні санкції у вигляді пені, розмір якої повинен визначатися обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами та узгоджуватися в договорі.

Відповідно до частини 6 статті 232 Господарського Кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Згідно з частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інше не встановлено договором.

Умовами договору (п. 5.2) передбачено, що у разі порушення строків оплати замовник сплачує виконавцю пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожний день.

У зв`язку із невиконанням відповідачем обов`язку з оплати перерахунку заробітної плати, нарахування в розмірі 25%, нарахування ЄСВ, та відшкодування простою, позивач нарахував відповідачу:

- пеню у загальному розмірі 27 039,46 грн;

- інфляційні втрати у загальному розмірі 9 167,05 грн,

- 3 % річних у загальному розмірі 1622,00 грн.

Враховуючи умови п. 4.1. -4.3. договору, суд розглянув розрахунок пені, наведений позивачем, та встановив, що позивачем неправильно визначений період нарахування пені за зобов`язанням згідно акту №98 від 31.05.2022 року, а саме: не враховано приписи частини 6 статті 232 Господарського Кодексу України (нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано), оскільки позивач зазначає період нарахування з 11.06.2022 рок по 28.02.2023 року, тоді як необхідно - з 11.06.2022 року по 10.12.2022 року.

Перевірка правильності розрахунку пені здійснена за допомогою програми "Калькулятор підрахунку заборгованості та штрафних санкцій" системи інформаційно-правового забезпечення "Ліга: закон".

За здійсненим судом розрахунком, нарахування пені за період з 11.06.2022 року по 10.12.2022 року є правомірним у розмірі 8 165,76 грн. Позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню. В іншій частині вимоги про стягнення пені в розмірі 1 724,83 грн відхиляються за їх безпідставністю.

При перевірці розрахунку інфляційних втрат та 3% річних за період з 11.06.2022 року по 28.02.2023 року за зобов`язанням згідно акту №98 від 31.05.2022 року на суму боргу 32 573,81 грн, суд встановив, що розмір інфляційних втрат становить 4184,44 грн, розмір 3% річних - 704,13 грн, тоді як позивач просить стягнути лише 3928,82 грн та 701,00 грн відповідно.

Відповідно до частини 2 статті 237 Господарського процесуального кодексу України при ухваленні рішення суд не може виходити у рішенні за межі позовних вимог.

Враховуючи вказане, а також те, що позивачем розраховано та заявлено до стягнення у вказаному вище періоді інфляційні втрат та 3% річних, розмір яких є менший ніж розрахований судом, суд, у відповідності до положень частини 2 статті 237 Господарського процесуального кодексу України, вважає, що саме такий їх розмір (3928,82 грн - інфляційні втрати, 701,00 грн - 3% річних) підлягають стягненню з відповідача.

Вимоги позивача про стягнення пені, інфляційних втрат та 3 % річних стосовно акту №107 приймання - передачі виконаних робіт від 14.06.2022 року у загальному розмірі 21 508,10 грн відхиляються за безпідставністю, зважаючи на те, що суд прийшов до висновку про відсутність підстав для стягнення частини основної заборгованості за вказаним актом.

Таким чином, всього підлягають до стягнення з відповідача:

- пеня в сумі 8 165,76 грн,

- 3 % річних в сумі 701,00 грн,

- інфляційні втрати в сумі 3 928,82 грн.

Підстави для задоволення позовних вимог в частині стягнення 18 873,70 грн пені, 921,00 грн 3 % річних та 5 238,23 грн інфляційних втрат у суду відсутні.

Допустимих доказів в спростування зазначеного чи будь-яких обґрунтованих заперечень по суті спору відповідач суду не надав.

З огляду на викладене вище, суд дійшов висновку, що у даному випадку мало місце порушення договірних зобов`язань з боку відповідача щодо перерахування заробітної плати (у тому числі нарахування 25 % та ЄСВ) і позовні вимоги про стягнення основного боргу в сумі 32 573,81 грн., пені в сумі 8 165,76 грн, 3% річних в сумі 701,00 грн та інфляційних втрат у сумі 3 928,82 грн є правомірними, обґрунтованими, підтвердженими документально та нормами матеріального права та такими, що підлягають задоволенню.

В іншій частині стягнення основного боргу (43 429,65 грн), пені (18 873,70 грн), інфляційних втрат (5 238,23 грн) та 3 % річних (921,00) грн позов є безпідставним, а отже задоволенню не підлягає.

У відповідності до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на відповідача пропорційно розміру задоволених вимог.

Керуючись статтями 129, 232-233, 237-238, 240 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з Приватного акціонерного товариства "Полтавський турбомеханічний завод" (вул. Зіньківська, 6, м. Полтава, Полтавська область, 36014, ) на користь Державної установи "Полтавська виправна колонія (№ 64)" (вул. Старокотелевська, 6, м. Полтава, 36015, ) 32 573,81 грн основного боргу, 8 165,76 грн пені, 701,00 грн 3% річних, 3 928,82 грн. інфляційних втрат та 1069,75 грн. витрат по сплаті судового збору.

Видати наказ із набранням цим рішенням законної сили.

3. В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Рішення підписано 29.05.2023 року.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції (ст. 257 ГПК України).

Суддя О. М. Тимощенко