ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 травня 2023 року

м. Київ

cправа № 910/9782/20

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Могил С.К. - головуючий (доповідач), Волковицька Н.О., Мачульський Г.М.,

за участю секретаря судового засідання Кравчук О.І.

та представників:

позивача: Коломієць Т.М., Безносик А.О.

відповідача: Пилипчук І.І.

третьої особи-1: не з`явився

третьої особи-2: Сойник О.В.

третьої особи-3: Грибов Д.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційні скарги Київської міської ради та Товариства з обмеженою відповідальністю "Санворд Київ"

на постанову Північного апеляційного господарського суду від 01.02.2023

та рішення Господарського суду міста Києва від 07.02.2022

у справі № 910/9782/20

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Транселектромонтажбуд"

до Київської міської ради

за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: 1. Товариства з обмеженою відповідальністю та іноземними інвестиціями "Санворд-Україна"; 2. Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації); 3. Товариства з обмеженою відповідальністю "Санворд Київ"

про визнання незаконним і скасування рішення, визнання права на оформлення в оренду земельної ділянки

В С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Транселектромонтажбуд" (далі - ТОВ "Транселектромонтажбуд", позивач) звернулось до суду з позовом до Київської міської ради (далі - Рада, відповідач) про визнання незаконним та скасування рішення від 29.04.2010 №610/4048 "Про розірвання договору оренди земельної ділянки від 28.07.2000 №63-6-00003" (далі - Спірне рішення); визнання за позивачем права на оформлення в оренду земельної ділянки по вул. Зрошувальна, 17 у Дарницькому районі м. Києва розміром 2,8339 га, кадастровий номер: :63:324:010 (далі - спірна земельна ділянка) для експлуатації та обслуговування адміністративного будинку та виробничо-складських приміщень у межах, які перенесені в натуру (на місцевість).

Позов мотивований тим, що Спірне рішення порушує принцип єдності юридичної долі орендованої земельної ділянки й розташованих на ній об`єктів нерухомості, закріплений у статті 120 Земельного кодексу України (далі - ЗК України), статті 377 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), та порушує права позивача як нового власника нерухомого майна, розташованого на земельній ділянці та придбаного позивачем у Закритого акціонерного товариства "Транселектромонтаж" (далі - ЗАТ "Транселектромонтаж").

Справа розглядалась судами неодноразово.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 10.12.2020, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 22.04.2021, у задоволенні позову відмовлено повністю.

Суди першої та апеляційної інстанції дійшли висновку, що позивач не довів належними та допустимими доказами невідповідності Спірного рішення вимогам чинного законодавства, а також порушення відповідачем прав чи інтересів позивача. Так, задоволення позову не призведе до виникнення у позивача права на оренду спірної земельної ділянки, оскільки відповідне право позивач може набути виключно в порядку, визначеному законодавством: шляхом звернення до Ради із заявою про надання в оренду земельної ділянки, отриманні рішення Ради про виділення земельної ділянки та укладенні договору оренди з відповідачем. Водночас матеріали справи не містять доказів вчинення позивачем будь-яких дій, спрямованих на реалізацію ним права на оформлення оренди спірної земельної ділянки.

Постановою Верховного Суду від 18.08.2021 рішення судів попередніх інстанцій скасовані з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Верховний Суд вказав на неврахування судами положень статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України, відповідно до яких у разі переходу права власності на майно, розташоване на орендованій земельній ділянці, до нового власника з моменту набуття права власності на це майно переходить право оренди земельної ділянки, на якій знаходиться вказане майно, в тому самому обсязі та умовах, які були у попереднього власника. При цьому договір оренди цієї земельної ділянки щодо попереднього власника нерухомого майна припиняється відповідним договором, на підставі якого новим власником набуто право власності на розташоване на цій земельній ділянці майно.

Разом з тим суди першої та апеляційної інстанцій не надали належної правової оцінки доводам Товариства з обмеженою відповідальністю "Санворд Київ" (далі - ТОВ "Санворд Київ", третя особа) про те, що на спірній земельній ділянці були розташовані об`єкти нерухомого майна й інших юридичних осіб (не лише позивача), а тому перехід прав на таку земельну ділянку міг бути здійснений лише після виділення її частини (на якій розташоване лише майно позивача) та присвоєння їй окремого кадастрового номера. Отже, суди не дослідили істотні для справи обставини щодо наявності чи відсутності на момент набуття позивачем права власності на нерухоме майно на спірній земельній ділянці іншого нерухомого майна, яке не було придбано позивачем.

За результатами нового розгляду справи рішенням Господарського суду міста Києва від 07.02.2022 (суддя Мельник В.І.), залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 01.02.2023 (колегія суддів: Шаптала Є.Ю. - головуючий, Тищенко А.І., Яковлєв М.Л.), позов задоволений. Визнано незаконним та скасовано Спірне рішення. Визнано за позивачем право на оформлення в оренду спірної земельної ділянки.

Судами встановлено, що 14.06.2000 між Радою (орендодавець) та ЗАТ "Транселектромонтаж" укладений договір оренди земельної ділянки площею 2,8339 га у м. Києві по вул. Зрошувальна, 17, для експлуатації та обслуговування адміністративного будинку та виробничо-складських приміщень строком на 24 роки (далі - Договір оренди). Державна реєстрація Договору оренди проведена 28.07.2000 за №63-6-00003.

У пункті 13 Договору оренди зазначено, що дія договору припиняється, зокрема, у випадку його дострокового розірвання за згодою сторін.

26.03.2010 позивач на підставі укладеного між ЗАТ "Транселектромонтаж" договору купівлі-продажу нерухомого майна за №462 (далі - Договір купівлі-продажу) набув у власність нерухоме майно, а саме майновий комплекс загальною площею 3654,80 м2, розташований за адресою: м. Київ, вул. Зрошувальна, 17, що складається з головного корпусу та адміністративно-побутового приміщення, боксів ремонтних, будівлі ремонтного цеху, будівлі матеріального складу, будівлі панельної збірної, прохідної диспетчерської та напівпідземного складу ПММ.

Згідно з пунктом 1.8 Договору купівлі-продажу до позивача перейшло право користування земельною ділянкою (кадастровий номер :63:324:010) площею 2,8339 га, на якій розташоване вищевказане нерухоме майно в обсязі та на умовах, встановлених для ЗАТ "Транселектромонтаж".

Однак 29.04.2010 Рада прийняла Спірне рішення, яким Договір оренди землі розірваний за взаємною згодою сторін. У преамбулі зазначеного рішення вказано, що воно прийняте за результатами розгляду звернення ЗАТ "Транселектромонтаж" від 01.04.2010 №12/2 у зв`язку з відчуженням нерухомого майна за договором купівлі-продажу.

Суди попередніх інстанцій виходили з того, що ТОВ «Транселектромонтажбуд» є законним землекористувачем спірної земельної ділянки, право користування якою за Договором оренди перейшло до позивача на підставі ст. 120 ЗК України та ст. 377 ЦК України, як до нового власника нерухомого майна. Отже, Спірне рішення порушує набуте позивачем у встановленому порядку право користування земельною ділянкою та встановлений наведеними правовими нормами принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди.

Суди відхилили посилання відповідача на пропуск позивачем позовної давності, зазначивши, що позивач дізнався про порушення своїх прав при розгляді справи № 910/1566/19, а отже позовна давність позивачем не пропущена.

Не погоджуючись із зазначеними судовими рішеннями, відповідач та третя особа звернулися до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду з касаційними скаргами, в яких просять їх скасувати, прийняти нове рішення про відмову в позові.

Відповідач мотивує подання касаційної скарги на підставі п. 1 ч. 2 ст. 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України).

Судами застосовано ч. 4 ст. 75 ГПК України без врахування висновків Великої Палати Верховного Суду у постанові від 03.07.2018 у справі №917/1345/17 та Верховного Суду в постанові від 24.05.2018 у справі №922/2391/16 щодо підстав звільнення від доказування, внаслідок чого проігноровано преюдиційні для даної справи обставини, встановлені у справі №910/1566/19.

Також суди неправильно застосували ч. 1 ст. 261 ЦК України без врахування висновків Верховного Суду у постанові від 14.05.2019 у справі №910/7394/17 та Верховного Суду України в постанові від 03.02.2016 у справі № 6-75цс15 про застосування позовної давності та дійшли помилкового висновку про те, що позовна давність позивачем не пропущена.

Третя особа мотивує подання касаційної скарги на підставі п.п.1, 3, 4 ч. 2 ст. 287 ГПК України.

Суди попередніх інстанцій не дослідили істотні для вирішення даного спору обставини наявності об`єктів нерухомого майна ТОВ «Санворд Київ» в межах спірної земельної ділянки. Водночас на необхідність дослідження наявності чи відсутності на спірній земельній ділянці нерухомого майна, яке не було придбано позивачем та належало іншій юридичній особі, вказував Верховний Суд у постанові 18.08.2021, якою справу було направлено на новий розгляд.

Суди порушили приписи ч. 4 ст. 75 ГПК України внаслідок не врахування правових висновків Великої Палати Верховного Суду в постанові від 03.07.2018 у справі № 917/1345/17, Верховного Суду у постанові від 24.05.2018 у справі № 922/2391/19 щодо тлумачення норм процесуального закону стосовно преюдиції та безпідставно проігнорували встановлені судами у справі № 910/1566/19 обставини відсутності спірної земельної ділянки як об`єкта цивільних прав, а також належності формування окремої земельної ділянки, на якій розташовано нерухоме майно ТОВ «Санворд Київ».

Відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норм ст. 120 ЗК України, ст. 377 ЦК України у подібних правовідносинах, а саме: чи переходить до набувача права власності на жилий будинок, будівлю або споруду право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача, якщо на момент придбання такого майна відсутній кадастровий номер земельної ділянки тобто її не сформовано у встановленому законом порядку і на земельній ділянці були розмішені інші об`єкти нерухомого майна, що належать іншим особам та не було здійснено поділу земельної ділянки.

Суди неправильно застосували ч. 1 ст. 261 ЦК України без врахування висновків Верховного Суду у постановах від 21.03.2018 у справі 57/314-6/526-2012, від 06.06.2018 у справі N 915/1622/16, від 12.07.2018 у справі № 904/8637/17, від 03.04.2018 у справі № 910/31767/15, від 17.07.2018 у справі № 911/4006/16, Верховного Суду України в постанові від 16.11.2016 у справі N 6-2469цс16, від 16.11.2016 у справі № 487/10132/14-ц про застосування позовної давності та дійшли помилкового висновку про те, що позовна давність позивачем не пропущена.

Ухвалами Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 26.04.2023 відкрито провадження за касаційною скаргою відповідача з підстав, передбачених п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України та за касаційною скаргою третьої особи з підстав, передбачених п.п. 1, 3, 4 ч. 2 ст. 287 ГПК України і, зокрема надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу до 10.05.2023.

До Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду 05.05.2023 від позивача надійшов відзив на касаційні скарги, в якому останній просить залишити касаційні скарги без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін як законні та обґрунтовані. За доводами позивача суди попередніх інстанцій при новому розгляді справи у повному обсязі виконали вказівки суду касаційної інстанції та дійшли правомірних висновків про перехід до позивача права користування спірною земельною ділянкою.

Також до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду 11.05.2023 від третьої особи надійшов відзив на касаційну скаргу відповідача (надісланий поштою 09.05.2023), в якому останній погоджується з доводами відповідача в частині того, що позивач не є землекористувачем спірної земельної ділянки та в частині пропуску останнім позовної давності та просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій з прийняттям нового рішення про відмову в позові.

Заслухавши доповідь головуючого судді, пояснення представників сторін, переглянувши в касаційному порядку оскаржувані судові рішення, колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду дійшла висновку про наявність підстав для часткового задоволення касаційних скарг, з огляду на таке.

Констатуючи порушення прав позивача внаслідок прийняття відповідачем спірного рішення, суди попередніх інстанцій виходили з того, що ТОВ «Транселектромонтажбуд» є єдиним землекористувачем земельної ділянки по вул. Зрошувальна, 17 з кадастровим номером :63:324:010, право користування якою за Договором оренди перейшло до позивача автоматично на підставі ст. 120 ЗК України та ст. 377 ЦК України, як до власника нерухомого майна.

Верховний Суд вважає вказані висновки судів передчасними з огляду на таке.

Так, посилаючись на частини 4, 7 статті 75 ГПК України та відхиляються посилання відповідача та третьої особи на встановлені у справі №910/1566/19 обставини розташування на спірній земельній ділянці нерухомого майна третьої особи, суд апеляційної інстанції обмежився загальною вказівкою про помилкове ототожнення скаржниками преюдиційних фактів з оцінкою судом певних обставин. При цьому в мотивувальній частині постанови апеляційного суду взагалі не міститься аналізу змісту судового рішення у справі №910/1566/19 у співставленні з конкретними доводами та обставинами, на які посилались заявники апеляційних скарг.

При цьому суд першої інстанції взагалі не досліджував обставини, які встановлені у справі №910/1566/19, не зважаючи на неодноразове наголошення на них відповідачем та третьою особою.

Відповідно до усталених правових висновків Верховного Суду, наведених зокрема у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2018 у справі № 917/1345/17, постанові Верховного Суду від 24.05.2018 у справі № 922/2391/19, на які посилаються обидва скаржники, преюдиціальне значення у справі надається обставинам, встановленим судовими рішеннями, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно ті обставини, які безпосередньо досліджувались і встановлювались судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення. Преюдиціальні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи.

Суди попередніх інстанцій не звернули увагу на те, що в рішенні Господарського суду міста Києва від 11.11.2019 у справі №910/1566/19, зокрема встановлено, що за місцезнаходженням спірної земельної ділянки були два землекористувачі (в тому числі ТОВ ІІ "Санворд-Україна"), що надали копії установчих документів та документів щодо правового статусу нерухомого майна; в межах кварталу 63:324, обмеженого вул. Зрошувальна та вул. Ремонтна у м. Києві, на земельну ділянку (код 63:324:0010) на звернення ЗАТ "Транселектромонтаж". На частину вищезгаданої земельної ділянки власник придбаних будівель ТОВ ІІ "Санворд-Україна" надав правовстановлюючі документи на об`єкти нерухомого майна, що дало можливість сформувати земельну ділянку (код 63:324:0230). У подальшому ТОВ ІІ "Санворд-Україна" відчужило нерухоме майно на користь ТОВ "Санворд Київ".

Верховний Суд у постанові від 18.08.2021 у цій справі (№ 910/9782/20), направляючи справу на новий розгляд, також викладав обставини, встановлені у справі №910/1566/19 та зазначив, що ТОВ "Санворд Київ" у письмових поясненнях доводило, що оскільки на земельній ділянці з кадастровим номером :63:324:010 були розташовані об`єкти нерухомого майна й інших юридичних осіб (не лише позивача), згідно з приписами статті 120 ЗК України перехід прав на таку земельну ділянку міг бути здійснений лише після виділення її частини (на якій розташоване лише майно позивача) та присвоєння їй окремого кадастрового номера. Проте під час розгляду справи суди першої та апеляційної інстанцій не надали належної правової оцінки наведеним доводам третьої особи, не дослідивши їх відповідність фактичним обставинам щодо наявності чи відсутності на момент укладення Договору купівлі-продажу на спірній земельній ділянці певного нерухомого майна, яке не було придбано позивачем на підставі зазначеного договору.

Всупереч вимогам частини 1 статті 316 ГПК України, згідно з якою вказівки, що містяться у постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи, суди попередніх інстанцій під час нового розгляду справи не в повній мірі виконали вказівки суду касаційної інстанції та допустили порушення принципу повноти оцінки доказів та їх відображення у судовому рішенні. Отже, суди попередніх інстанцій не врахували наведених висновків суду касаційної інстанції.

Відповідно до частин 1, 2, 4, 5 статті 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

За наведених обставин висновок судів попередніх інстанцій про задоволення позову не відповідає положенням статей 236, 316 ГПК України, оскільки суди не дослідили зібрані у справі докази та не встановили істотних для вирішення даної справи обставин щодо ймовірного розташування на спірній земельній ділянці нерухомого майна третьої особи, від наявності або відсутності яких залежить висновок про те, чи порушено права позивача, як єдиного користувача усієї спірної земельної ділянки.

Також у зв`язку із допущеними судами процесуальними порушеннями, які унеможливили встановлення обставин щодо наявності або відсутності порушення прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду, Верховний Суд не розглядає та не оцінює доводи касаційних скарг, які стосуються застосування положень ч. 1 ст. 261 ЦК України.

Згідно з пунктом 2 частини 1 статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема, за встановленою підсудністю або для продовження розгляду.

Підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1- 3 частини 2 статті 287 цього Кодексу (пункт 1 частини 3 статті 310 ГПК України).

З огляду на те, що порушення норм процесуального права (частини 5 статті 310, частини 1 статті 316 ГПК України) допустили суди обох інстанцій, а передбачена пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК України підстава касаційного оскарження, отримала часткове підтвердження під час касаційного провадження, Верховний Суд вважає за необхідне касаційні скарги задовольнити частково, оскаржувані судові рішення скасувати та передати справу на новий розгляд до місцевого господарського суду.

Під час нового розгляду справи місцевому господарському суду слід врахувати наведене, дослідити та об`єктивно оцінити аргументи учасників справи і всі зібрані у справі докази в їх сукупності, всебічно і повно з`ясувати фактичні обставини справи та залежно від встановленого прийняти обґрунтоване і законне судове рішення.

З огляду на заведені вище висновки Верховного Суду та встановлені судом касаційної інстанції процесуальні порушення, допущені судами попередніх інстанцій, доводи позивача про наявність підстав для закриття касаційного провадження за обома касаційними скаргами не знайшли свого підтвердження, а тому відповідні клопотання позивача про закриття касаційного провадження задоволенню не підлягають.

Оскільки касаційні скарги підлягають частковому задоволенню, а справа - передачі на новий розгляд до місцевого господарського суду, то з урахуванням статті 129 ГПК України розподіл судових витрат у справі має здійснити господарський суд, який прийматиме рішення по суті спору, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.

Керуючись ст.ст. 300, 301, 308, 310, 314, 315, 317 ГПК України, Верховний Суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Касаційні скарги Київської міської ради та Товариства з обмеженою відповідальністю "Санворд Київ" задовольнити частково.

Постанову Північного апеляційного господарського суду від 01.02.2023 та рішення Господарського суду міста Києва від 07.02.2022 у справі № 910/9782/20 скасувати.

Справу № 910/9782/20 направити на новий розгляд до господарського суду першої інстанції

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя Могил С.К.

Судді: Волковицька Н.О.

Мачульський Г.М.