РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

20.04.2023Справа № 910/1815/23

Господарський суд міста Києва в складі судді Привалова А.І., за участю секретаря судового засідання Мазура В.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження

справу № 910/1815/23

за позовом 1) ОСОБА_1 ;

2) ОСОБА_2 ;

до 1) Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Скай";

2) Товариства з обмеженою відповідальністю "Майсен";

про визнання недійсними пунктів рішення загальних зборів учасників

за участю представників сторін:

від позивачів: Архіпов О.Ю.;

від відповідача-1: Новосад Т.О.;

від відповідача-2: не з`явилися.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Скай" та Товариства з обмеженою відповідальністю "Майсен" про визнання недійсними пунктів 1, 4, 5 рішення учасника Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Скай", яким було Товариство з обмеженою відповідальністю "Майсен", № 2 від 26.08.2022.

В обґрунтування позовних вимог позивачі посилаються на те, що дирекція ТОВ "ФК "Скай" у складі ОСОБА_3 та позивачів, які вважають себе незаконно звільненими зі своїх посад членів Дирекції відповідача-1, не приймала рішення про надання повноважень від імені ТОВ "ФК "Скай" брати участь в голосуванні на загальних зборах учасників ТОВ "Майсен" з питання уповноваження представника ТОВ "Майсен" ухвалювати рішення № 2 від 26.08.2022 про зміну дирекції ТОВ "ФК "Скай" на одноосібний орган. Отже, на думку позивачів, оскаржуване рішення було ухвалене всупереч порядку, передбаченому Статутом, та виключно з метою унеможливити виконання рішення суду у справі № 910/7759/22.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 09.02.2023 відкрито провадження у справі № 910/1815/23 та прийнято позовну заяву до розгляду, розгляд справи постановлено здійснювати в порядку загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 09.03.2023.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 28.02.2023 повідомлено учасників справи про призначення підготовчого засідання на іншу дату - 23.03.2023, у зв`язку з відпусткою судді.

07.03.2023 на адресу суду від відповідача-1 надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній проти позову заперечує.

13.03.2023 на адресу суду від представника позивачів надійшла відповідь на відзив ТОВ «ФК «Скай».

21.03.2023 на адресу суду від відповідача-1 надійшли заперечення на відповідь на відзив.

В судовому засіданні 23.03.2023, враховуючи відсутність будь-яких інших заяв і клопотань представників сторін та оскільки судом вирішені питання, зазначені у ч. 2 ст.182 Господарського процесуального кодексу України, а також здійснені усі дії, необхідні для забезпечення правильного і своєчасного розгляду справи по суті, суд без виходу до нарадчої кімнати постановив ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті на 20.04.2023.

20.04.20223 перед початком судового засідання через канцелярію суду від відповідача-1 надійшли клопотання про долучення доказів до матеріалів справи та клопотання про зупинення провадження у справі.

Також, 20.04.2023 через канцелярію суду надійшло клопотання від ОСОБА_4 , яка просила суд залучити її в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивачів.

Суд, на підставі ч. 2 ст.207 ГПК України, залишив без розгляду подані клопотання, як такі, що подані з пропуском строку на стадії судового розгляду.

Присутній у судовому засіданні 20.04.2023 представник позивачів позовні вимоги підтримав з посиланням на обставини, наведені у позовній заяві.

Представник відповідача-1 проти позову заперечив, посилаючись на безпідставність заявлених позовних вимог.

Представник відповідача-2 належним чином повідомлений про розгляд справи, а також про дату, час і місце проведення судового засідання, проте своїм правом на участь у судовому засіданні та подання відзиву на позовну заяву не скористався, що не перешкоджає вирішенню спору по суті.

Відповідно до ст. 233 Господарського процесуального кодексу України, рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами.

У судовому засіданні 20.04.2023, відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України, судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва

УСТАНОВИВ:

Відповідно до рішення одноособового учасника Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Скай", оформленого письмовим рішенням учасника № 1 від 02.06.2021 року, були прийняті, зокрема, рішення: призначити на посаду заступника директора за сумісництвом Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Скай" з 04.06.2021 року ОСОБА_1 на неповний робочий день (0,5 ставки) з окладом згідно з штатним розписом та призначити на посаду заступника директора за сумісництвом Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Скай" з 04.06.2021 року ОСОБА_2 на неповний робочий день (0,5 ставки) з окладом згідно з штатним розписом.

Отже, з 04.06.2021 позивачі були посадовими особами Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Скай", що підтверджується рішенням одноособового учасника Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Скай" № 1 від 02.06.2021, та, відповідно, перебували у трудових відносинах з Товариством з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Скай" як заступники директора товариства-члени виконавчого органу товариства.

24.06.2022 року прийняте рішення одноособового учасника Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Скай", оформлене письмовим рішенням учасника № 1, посвідчене ОСОБА_5 , приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, та зареєстроване в реєстрі за № 1965.

Відповідно до рішення учасника Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Скай" № 1 від 24.06.2022 учасником товариства - Товариством з обмеженою відповідальністю "Майсен" в особі директора ОСОБА_3 , який діяв на підставі статуту та протоколу загальних зборів учасників Товариства з обмеженою відповідальністю "Майсен" від 06.03.2018, яке володіє часткою в статутному капіталі номінальною вартістю 7 000 000,00 грн., що становить 100 відсотків статутного капіталу товариства, були прийняті рішення:

1. Припинити повноваження члена виконавчого органу товариства - заступника директора товариства ОСОБА_1 24 червня 2022 року згідно з частиною третьою статті 99 Цивільного кодексу України.

2. Звільнити 24 червня 2022 року з займаної посади заступника директора товариства ОСОБА_1 згідно з пунктом 5 частини першої статті 41 Кодексу законів про працю України.

3. При звільненні ОСОБА_1 здійснити йому такі виплати: вихідну допомогу у розмірі шестимісячного середнього заробітку; грошову компенсацію за невикористані дні відпустки.

4. Припинити повноваження члена виконавчого органу товариства - заступника директора товариства ОСОБА_2 24 червня 2022 року згідно з частиною третьою статті 99 Цивільного кодексу України.

5. Звільнити 24 червня 2022 року з займаної посади заступника директора товариства ОСОБА_2 згідно з пунктом 5 частини першої статті 41 Кодексу законів про працю України.

6. При звільненні ОСОБА_2 здійснити їй такі виплати: вихідну допомогу у розмірі шестимісячного середнього заробітку; грошову компенсацію за невикористані дні відпустки.

7. Призначити на посаду заступника директора товариства з 25 червня 2022 року ОСОБА_4 за сумісництвом, на 0,5 посадового окладу, з оплатою праці згідно з штатним розписом.

8. Призначити на посаду заступника директора товариства з 25 червня 2022 року ОСОБА_6 за сумісництвом, на 0,5 посадового окладу, з оплатою праці згідно з штатним розписом.

ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , не погоджуючись з рішенням учасника Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Скай" № 1 від 24.06.2022, звернулися з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Скай" та Товариства з обмеженою відповідальністю "Майсен" про визнання недійсними рішення учасника Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Скай", яким є Товариство з обмеженою відповідальністю "Майсен", № 1 від 24.06.2022 у частині припинення повноважень позивачів як членів виконавчого органу товариства - заступників директора Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Скай" та у частині звільнення 24.06.2022 позивачів з займаних посад заступників директора Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Скай", а також про визнання недійсним рішення учасника Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Скай", яким є Товариство з обмеженою відповідальністю "Майсен" про призначення на посаду заступників директорів Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Скай" ОСОБА_6 та ОСОБА_4 , та поновлення позивачів на посадах заступників директора.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 24.11.2022 (на день розгляду даної справи залишеним без змін постановою Північним апеляційним господарським судом від 28.03.2023) у справі № 910/7759/22 в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 та ОСОБА_1 відмовлено повністю.

Як вказують позивачі, в процесі розгляду справи № 910/7759/22 їм стало відомо, що 26.08.2022 про прийняте рішення одноособового учасника ТОВ «ФК «Скай», оформлене письмовим рішенням учасника № 2, посвідчене приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченком А.В. та зареєстроване в реєстрі за № 3058.

Відповідно до рішення учасника № 2 від 26.08.2022 учасником ТОВ «ФК «Скай» - ТОВ «Майсен», в особі директора ОСОБА_3 , який діє на підставі Статуту та протоколу загальних зборів учасників ТОВ «Майсен» від 06.03.2018, що володіє часткою в статутному капіталі номінальною вартістю 7 000 000,00 грн, що становить 100 відсотків статутного капіталу товариства, були прийняті наступні рішення:

1. Відкликати колегіальний виконавчий орган товариства - дирекцію, утворити одноосібний виконавчий орган товариства - директора.

2. Звільнити з посади заступника директора товариства 26 серпня 2022 року ОСОБА_4 за угодою сторін (п.1 ст. 36 КЗпП України) відповідно до поданої нею заяви.

3. Звільнити з посади заступника директора товариства з 26 серпня 2022 року ОСОБА_6 за угодою сторін (п.1 ст. 36 КЗпП України) відповідно до поданої ним заяви.

4. Вважати, що повноваження одноосібного виконавчого органу товариства виконує ОСОБА_3 , обраний на посаду директора на підставі протоколу загальних зборів учасників товариства №10 від 15.12.2017 року.

5. Внести зміни до статуту товариства. Статут товариства затвердити у новій редакції.

6. Уповноважити учасника товариства підписати статут товариства у новій редакції.

Таким чином, оспорюваним рішенням учасника № 2 від 26.08.2022 було відкликано колегіальний виконавчий орган ТОВ «ФК «Скай» - дирекцію, утворено одноосібний виконавчий орган ТОВ «ФК «Скай» - директора, звільнено з посад заступників директора ТОВ «ФК «Скай» з 26 серпня 2022 року, а також затверджено статут ТОВ «ФК «Скай» у новій редакції

Предметом судового розгляду у даній справі є позовні вимоги ОСОБА_2 та ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Скай" та Товариства з обмеженою відповідальністю "Майсен" про визнання недійсними пунктів 1, 4, 5 рішення учасника Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Скай" № 2 від 26.08.2022, що стосуються зміни в частині управління ТОВ «ФК «Скай» та затвердження, у зв`язку з цим нової редакції Статуту відповідача-1.

На думку позивачів, оскаржуване рішення було ухвалене всупереч порядку, передбаченому Статутом, та виключно з метою унеможливити виконання рішення суду у справі № 910/7759/22.

Відповідач-1 проти заявлених позовних вимог заперечив, посилаючись на те, що оспорюване позивачами рішення не порушує їх законні права та інтереси, оскільки вони не є і ніколи не були ані учасниками ТОВ «ФК «Скай», ані вигодонабувачами, ані контролерами, ані кінцевими бенефіціарними власниками ТОВ «ФК «Скай.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивачів не підлягають задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Процесуально-правовий зміст захисту права полягає у тому, що юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням (ст.4 Господарського процесуального кодексу України).

За змістом статей 3, 15, 16 Цивільного кодексу України правовою підставою для звернення до господарського суду є захист порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів. За результатами розгляду такого спору має бути визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце. У цьому висновку Суд спирається на подібні висновки, викладені у постанові Верховного Суду України від 01.06.2016 у справі № 920/1771/14 та постанові Верховного Суду від 14.08.2018 у справі № 910/23369/17).

Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, судам слід виходити із його ефективності, і це означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на те, що право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним (пункт 57 постанови від 05.06.2018 у справі № 338/180/17), тому суд повинен відмовляти у задоволенні позовної вимоги, яка не відповідає ефективному способу захисту права чи інтересу (див. mutatis mutandis висновки у пунктах 72-76 постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц).

Вирішуючи господарський спір, суд з`ясовує, чи існує у позивача право або законний інтерес; якщо так, то чи має місце його порушення, невизнання або оспорювання відповідачем; якщо так, то чи підлягає право або законний інтерес захисту і чи буде такий захист ефективний за допомогою того способу, який визначено відповідно до викладеної в позові вимоги. В іншому випадку у позові слід відмовити.

Наведений висновок викладений у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 14.06.2019 у справі № 910/6642/18 (пункти 8.1 - 8.5 постанови).

Ефективний спосіб захисту має бути таким, що відповідає змісту порушеного права, та таким, що забезпечує реальне поновлення прав особи, за захистом яких вона звернулась до суду, відповідно до вимог законодавства.

Завданням суду при здійсненні правосуддя є забезпечення, зокрема, захисту прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави, відтак, встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті. Вказані норми визначають об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес (п.119 постанови Верховного Суду від 10.09.2020 у справі №904/3368/18).

Верховний Суд наголошував, що вказаний вище підхід є загальним і може застосовуватись при розгляді будь-яких категорій спорів, оскільки недоведеність порушення прав, за захистом яких було пред`явлено позов, у будь-якому випадку є підставою для відмови у його задоволенні (п.120 постанови Верховного Суду від 10.09.2020 у справі №904/3368/18).

Обов`язок доказування та подання доказів відповідно до статті 74 Господарського процесуального кодексу України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення.

За змістом ст. 167 Господарського кодексу України корпоративні права - це права особи, частка якої визначається у статутному капіталі (майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами.

Відповідно до ст.96-1 Цивільного кодексу України права учасників юридичних осіб (корпоративні права) - це сукупність правомочностей, що належать особі як учаснику (засновнику, акціонеру, пайовику) юридичної особи відповідно до закону та статуту товариства. Корпоративні права набуваються особою з моменту набуття права власності на частку (акцію, пай або інший об`єкт цивільних прав, що засвідчує участь особи в юридичній особі) у статутному капіталі юридичної особи.

Правовий статус товариств з обмеженою відповідальністю та товариств з додатковою відповідальністю, порядок їх створення, діяльності та припинення, права та обов`язки їх учасників визначається Законом України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю».

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про товариство з обмеженою та додатковою відповідальністю» учасник товариства має, зокрема, право брати участь в управлінні товариством у порядку, передбаченому цим Законом та статутом товариства.

Таким чином, виходячи з системного аналізу норм чинного законодавства, саме учаснику товариства належить право в управлінні товариством та відповідно оскарження рішень учасників товариства.

Відповідно до пункту 9 частини 2 статті 9 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань», в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань містяться такі відомості про юридичну особу, крім державних органів і органів місцевого самоврядування як юридичних осіб, зокрема: інформація про кінцевого бенефіціарного власника юридичної особи, у тому числі кінцевого бенефіціарного власника її засновника, якщо засновник - юридична особа: прізвище, ім`я, по батькові (за наявності), дата народження, країна громадянства, серія та номер паспорта громадянина України або паспортного документа іноземця, місце проживання, реєстраційний номер облікової картки платника податків (за наявності), а також повне найменування та ідентифікаційний код (для резидента) засновника юридичної особи, в якому ця особа є кінцевим бенефіціарним власником, характер та міра (рівень, ступінь, частка) бенефіціарного володіння (вигоди, інтересу, впливу). У разі відсутності в юридичної особи кінцевого бенефіціарного власника юридичної особи, у тому числі кінцевого бенефіціарного власника її засновника, якщо засновник - юридична особа, вноситься обґрунтована причина його відсутності.

Відповідно до частини 1 статті 10 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань», якщо документи та відомості, що підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, внесені до нього, вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою. такі документи та відомості.

Отже, Закон України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» дає чітке визначення статусу відомостей, внесених до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань та презюмує, що зазначені в ЄДР відомості про юридичну особу є достовірними.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Позивачами не додано до матеріалів справи належних та допустимих доказів, що свідчать про те, що позивачі мають або мали на день звернення до суду статус учасника ТОВ «ФК «Скай» або ТОВ «Майсен».

Судом установлено, що позивачі входили до складу колегіального виконавчого органу Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Скай", що не наділяє їх корпоративними правами по відношенню до ТОВ «ФК «Скай» або ТОВ «Майсен».

Зміст положень ч. 3 ст. 99 Цивільного кодексу України надає право компетентному (уповноваженому) органу товариства припинити на свій розсуд повноваження члена виконавчого органу у будь-який час з будь-яких підстав.

Правомірність припинення повноважень Соколової К.А. та Мельника М.В. було предметом розгляду у справі № 910/7759/22, під час розгляду якої надавалася правова оцінка діям Товариства під час прийняття рішення учасника Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Скай" № 1 від 24.06.2022.

Таким чином, в силу приписів зазначених вище норм цивільного законодавства позивачі не наділені правом оскаржувати рішення одноособового учасника ТОВ «ФК «Скай», оформлене письмовим рішенням учасника № 2 від 26.02.2022.

Суд зазначає, що у викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.05.2020 у справі №909/636/16.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006р. у справі Проніна проти України , в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини "Серявін та інші проти України" (SERYAVINOTHERS v.) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі Суомінен проти Фінляндії (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі Гірвісаарі проти Фінляндії (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018 Верховного Суду по справі №910/13407/17.

З огляду на вищевикладене, всі інші доводи та міркування учасників судового процесу не досліджуються судом, так як з огляду на встановлені фактичні обставини справи, суд дав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмету доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Відповідно до статей 76-79 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Підсумовуючи викладені вище фактичні обставини, виходячи з системного аналізу положень чинного законодавства та матеріалів справи в цілому, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Приймаючи до уваги висновки суду про відмову у задоволенні позовних вимог, витрати зі сплати судового збору відповідно до ст. 129 ГПК України покладаються на позивачів у повному обсязі.

Керуючись статтями 129, 236-238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 24.05.2023.

Суддя А.І. Привалов