РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

24.05.2023Справа № 910/2710/23

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ФАСТ-ФІНАНС"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "СІРОКО ФІНАНС"

про стягнення 1 273 073,01 грн

Суддя О.В. Гумега

секретар судового засідання

Ратківська А.Р.

Представники: без повідомлення (виклику) учасників справи.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "ФАСТ-ФІНАНС" (далі - позивач, ТОВ "ФАСТ-ФІНАНС") звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "СІРОКО ФІНАНС" (далі - відповідач, ТОВ "СІРОКО ФІНАНС") про стягнення 1 273 073,01 грн на підставі Договору № 29/06/22-01 про відступлення прав вимоги від 29.06.2022, з яких: 827 217,79 грн основного боргу, 325 406,93 грн пені, 100 974,25 грн інфляційних нарахувань, 19 474,04 грн 3% річних.

Позовні вимоги обгрунтовані невиконанням відповідачем зобов`язань за Договорами факторингу № 20211130-К/1 від 30.11.2021, № 20211230-К/2 від 30.12.2021, № 20220131 від 31.01.2022, права вимоги за якими належать позивачу на підставі Договору № 29/06/22-01 про відступлення прав вимоги від 29.06.2022.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 27.02.2023 позовну заяву ТОВ "ФАСТ-ФІНАНС" залишено без руху, встановлено позивачу спосіб та строк усунення недоліків позовної заяви.

03.03.2023 через відділ діловодства суду від представника позивача надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.03.2023 позовну заяву ТОВ "ФАСТ-ФІНАНС" прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі № 910/2710/23, постановлено розгляд справи здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін (без проведення судового засідання).

21.03.2023 через відділ діловодства суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого не погодився із викладеними позивачем обставинами та просив суд відмовити у позові повністю.

27.03.2023 через відділ діловодства суду від позивача надійшла відповідь на відзив, відповідно до якої позивач не погодився із запереченнями відповідача у відзиві, просив суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Відповідно до ч. 1 ст. 252 ГПК України, розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у главі 10 розділу ІІІ ГПК України.

Відповідно до ч. 8 ст. 252 ГПК України, при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву (ч. 2 ст. 161 ГПК України).

При розгляді справи у порядку спрощеного провадження судом досліджено позовну заяву, відзив на позовну заяву, відповідь на відзив та додані до них докази.

Розглянувши подані матеріали, суд дійшов висновку, що наявні в матеріалах справи докази в сукупності достатні для прийняття законного та обґрунтованого судового рішення, відповідно до статей 236, 252 Господарського процесуального кодексу України.

З`ясувавши обставини справи, на які посилався позивач як на підставу своїх вимог, а відповідач як на підставу своїх заперечень, та дослідивши матеріали справи, суд

УСТАНОВИВ:

29.06.2022 між Товариством з обмеженою відповідальністю "ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ "ФОРЗА" (далі - первісний кредитор, ТОВ "ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ "ФОРЗА") та Товариством з обмеженою відповідальністю "ФАСТ-ФІНАНС" (далі - новий кредитор, позивач, ТОВ "ФАСТ-ФІНАНС") був укладений Договір про відступлення права вимоги №29/06/22-01 (далі - Договір або Договір про відступлення права вимоги).

Відповідно до пункту 1 Договору первісний кредитор відступає новому кредитору належні первісному кредитору, а новий кредитор набуває права вимоги первісного кредитора до позичальників та/або заставодавців/іпотекодавців та/ або поручителів, та/або юридичних осіб (дебіторів), зазначених у Додатку №1 до цього Договору (надалі за текстом - боржники), включаючи права вимоги до правонаступників боржників, спадкоємців боржників або інших осіб, до яких перейшли обов`язки боржників, за кредитними договорами (договорами про надання кредиту (овердрафту) та/або договорами застави, та/або іншими договорами, на підставі яких виникла дебіторська заборгованість юридичних осіб перед первісним кредитором, з урахуванням усіх змін, доповнень і додатків до них, згідно реєстру у Додатку №1 до цього Договору (надалі за текстом - основні договори, надалі за текстом - права вимоги). Новий кредитор сплачує первісному кредитору за права вимоги грошові кошти у сумі та у порядку, визначеними цим Договором.

Пунктом 2 Договору передбачено, що за цим Договором новий кредитор в день укладення цього Договору набуває усі права кредитора за основними договорами, включаючи: право вимагати належного виконання боржниками зобов`язань за основними договорами, сплати боржниками грошових коштів, сплати процентів, сплати штрафних санкцій у розмірах, вказаних у Додатку №1 до цього Договору, передачі предметів забезпечення в рахунок виконання зобов`язань, тощо. Розмір прав вимоги, які переходять до нового кредитора, вказаний у Додатку №1 до цього Договору. Права кредитора за основними договорами переходять до Нового кредитора у повному обсязі та на умовах, які існують на момент відступлення права вимоги (за виключенням права на здійснення договірного списання коштів з рахунку/рахунків боржників, що надане відповідно до умов основних договорів). Сума заборгованості, вказана у Додатку №1 до цього Договору не враховує донараховані відсотки, пені та штрафні санкції, передбачені умовами основних договорів, після набуття первісним кредитором прав вимоги, у зв`язку з чим Новий кредитор має право здійснити відповідні нарахування в межах умов відповідних кредитних договорів.

Цей Договір набуває чинності з дати його підписання сторонами і скріплення відтисками печаток сторін (у випадку використання юридичними особами у своїй діяльності печатки) (п. 13 Договору).

Позивач (ТОВ "ФАСТ-ФІНАНС") зазначив, відповідно до п. 1 Договору та Додатку № 1 до Договору набув право вимагати від Товариства з обмеженою відповідальністю "СІРОКО ФІНАНС" сплати простроченої заборгованості у загальній сумі 827 217,79 грн по наступним договорам факторингу:

№ п/пБоржник, кодНомер та дата договору Сума основного боргу
1ТОВ "СІРОКО ФІНАНС", 42827134Договір факторингу №20211130- К/1 від 30.11.2021 року139 176,57 грн
2ТОВ "СІРОКО ФІНАНС", 42827134Договір факторингу №20211230- К/2 від 30.12.2021 року 78 031,02 грн
3ТОВ "СІРОКО ФІНАНС", 42827134Договір факторингу №20220131- К від 31.01.2022 року610 010,20 грн
Разом: 827 217,79 грн.
Позивач (новий кредитор) зазначив, що листом від 29.06.2022 повідомив Товариство з обмеженою відповідальністю "СІРОКО ФІНАНС" (боржник, відповідач) про прийняття позивачем за Договором про відступлення права вимоги №29/06/22-01 від 29.06.2022 права вимоги до відповідача по договорам факторингу та надав банківські реквізити для сплати простроченої заборгованості.

16.01.2023 позивач направив відповідачу Вимогу про сплату заборгованості та пені №16/01-23 від 16.01.2023, що підтверджується поштовою накладною та описом вкладення у цінний лист № 447. Вказану вимогу відповідач отримав 18.01.2023.

Відповідач відповіді на вимогу позивача №16/01-23 від 16.01.2023 не надіслав, заборгованість перед позивачем у розмірі 827 217,79 грн не погасив.

За наведених обставин, позивач звернувся з даним позовом до суду про стягнення з відповідача 827 217,79 грн заборгованості (основного боргу) по наведеним договорам факторингу, права вимоги за якими належать позивачу на підставі Договору № 29/06/22-01 про відступлення прав вимоги від 29.06.2022, а також заявив до стягнення з відповідача 325 406,93 грн пені, 100 974,25 грн інфляційних нарахувань, 19 474,04 грн 3% річних за порушення відповідачем графіків оплати за Договорами факторингу.

Відповідач проти позову заперечив повністю, зазначивши у відзиві на позовну заяву таке:

- позивач у позовній заяві надав недостовірну інформацію щодо належного повідомлення відповідача про вимоги, які позивач має до відповідача стосовно оплати згідно Договору про відступлення права вимоги № 29/06/22-01 від 29.06.2022. Зокрема, у позовній заяві позивач стверджує, що 29.06.2022 листом повідомив відповідача про прийняття права вимоги, проте позивач не додав до матеріалів справи жодних підтверджень, що відповідач отримав таке повідомлення та/або що позивач направив його відповідачу;

- відповідач отримав Вимогу від 16.01.2023 про сплату заборгованості та пені разом з копією Повідомлення про прийняття права вимоги, датованого 29.06.2022, лише 18.01.2023, при цьому відповідачу не було надано документів та доказів на підтвердження переходу до позивача прав у зобов`язанні;

- 06.02.2023 відповідач направив на адресу представника позивача відповідь про відсутність у TOB "СІРОКО ФІНАНС" будь-яких доказів наявності зобов`язань перед ТОВ "ФАСТ-ФІНАНС";

- відповідач зазначив, що оскільки надання фінансовою установою фінансової послуги нерозривно пов`язане з особою клієнта, який отримує таку послугу, а можливість відступлення клієнтом у договорі факторингу свого права на отримання фінансової послуги чинним законодавством не передбачена, відтак в результаті укладення між ТОВ "ФАСТ-ФІНАНС" та ТОВ "ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ "ФОРЗА" Договору про відступлення права вимоги № 29/06/22-01 позивач не набув статусу клієнта за спірними договорами факторингу, відповідно позивач не набув права на отримання відповідної фінансової послуги за цими договорами;

- відповідач вважає, що Договір про відступлення права вимоги № 29/06/22-01 є нікчемним правочином відповідно до ст. 215 ЦК України в силу того, що відповідно до статті 515 ЦК України заміна кредитора не допускається у зобов`язаннях, нерозривно пов`язаних з особою кредитора, яким у даному випадку є отримувач фінансової послуги. При цьому відповідач послався на судову практику, зокрема, постанову Верховного Суду від 07.08.2019 в справі №825/2140/16, постанови Вищого господарського суду України від 18.10.2017 у справі № 911/800/16, від 13.07.2016 у справі № 916/4737/14, постанову Верховного Суду України від 06.04.2016 у справі № 3-174гс16.

Позивач у відповіді на відзив заперечив твердження відповідача у відзиві з огляду на таке:

- позивач 14.07.2022 з офіційної адреси електронної пошти на офіційну адресу електронної пошти відповідача , вказану за даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, направляв відповідачу Повідомлення про прийняття права вимоги від 29.06.2022. Відповідачем на вказане повідомлення не було надано жодного заперечення, рівно як і не було надано жодного заперечення на Вимогу позивача від 16.01.2023 про сплату заборгованості та штрафних санкцій, яку відповідач отримав 18.01.2023;

- зважаючи на приписи статей 516, 517, 518 ЦК України та враховуючи, що відповідач не надав позивачу жодного заперечення стосовно заміни сторони у зобов`язанні, а також не надав жодного підтвердження або доказів, що зобов`язання було виконано перед первісним кредитором, позивач вважає безпідставними заперечення відповідача у відзиві про неотримання повідомлення про заміну сторони;

- відповідач посилається на нікчемність Договору про відступлення права вимоги № 29/06/22-01 від 29.06.2022 в силу ст. 215, 515 ЦК України та з огляду на судову практику, наразі позивач звернув увагу, що прямої норми нікчемності оспорюваного правочину відповідач не вказав, а вказана відповідачем судова практика має інший суб`єктний склад, предмет та підстави позову, тому посилання відповідача на відповідні постанови є безпідставними;

- позивач послався на висновки, зроблені Верховним Судом у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 17.01.2020 у справі № 916/2286/16, з урахуванням яких зазначив про безпідставність тверджень відповідача про нікчемність укладеного між ТОВ "ФАСТ-ФІНАНС" та ТОВ "ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ "ФОРЗА" Договору про відступлення права вимоги № 29/06/22-01, позивач вважає, що правомірно та на законних підставах набув права вимоги зі сплати простроченої заборгованості до відповідача.

Відповідно до частин 1-3 статті 13 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Згідно зі статтями 73, 74 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (частини 1, 2 ст. 73 ГПК України).

Приписами статей 76, 77 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Згідно статей 78, 79 ГПК України, достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд зазначає наступне.

Відповідно до частин 1, 2 статті 509 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Пунктом 1 ч. 2 статті 11 ЦК України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 202 ЦК України).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України).

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Згідно з ч. 1 ст. 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

В силу ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з статтею 515 ЦК України заміна кредитора не допускається у зобов`язаннях, нерозривно пов`язаних з особою кредитора, зокрема у зобов`язаннях про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю.

Відповідно до статті 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 1). Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням (ч. 2).

Частиною 2 статті 517 ЦК України встановлено, що боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні.

Відповідно до статті 518 ЦК України боржник має право висувати проти вимоги нового кредитора у зобов`язанні заперечення, які він мав проти первісного кредитора на момент одержання письмового повідомлення про заміну кредитора (ч. 1). Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, він має право висунути проти вимоги нового кредитора заперечення, які він мав проти первісного кредитора на момент пред`явлення йому вимоги новим кредитором або, якщо боржник виконав свій обов`язок до пред`явлення йому вимоги новим кредитором, - на момент його виконання (ч. 2).

Згідно з частиною 1 статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Відповідно до частини 1 статті 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).

Статтею 1079 ЦК України визначено, що сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт (ч. 1). Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності (ч. 2). Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції (ч. 3).

З матеріалів справи вбачається та не заперечується відповідачем, що між ним та ТОВ "ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ "ФОРЗА" укладено Договори факторингу №20211130- К/1 від 30.11.2021, №20211230- К/2 від 30.12.2021, №20220131-К від 31.01.2022 (далі разом - Договори факторингу).

Відповідно до пунктів 2.1 Договорів факторингу клієнт (ТОВ "ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ "ФОРЗА") зобов`язався відступити фактору (ТОВ "СІРОКО ФІНАНС") права вимоги, зазначені в реєстрі прав вимоги, а фактор зобов`язався їх прийняти та сплатити клієнту суму фінансування за таке відступлення на умовах, визначених Договорами факторингу. Згідно з пп. 3.1.2 п. 3.1 Договорів факторингу, фінансування - належна до сплати клієнту сума грошових коштів, яка вказана у відповідному реєстрі прав вимог, сплачується фактором відповідною кількістю платежів з моменту підписання сторонами реєстру прав вимог за графіками, наведеним у пп. 3.1.2 п. 3.1 кожного з Договорів факторингу. Відповідно до п. 2.3 Договорів факторингу передбачено, що розмір оплати послуг фактора за надання фінансування клієнту за договором становить 100,00 гривень, що сплачуються клієнтом протягом трьох днів з дати складання кожного реєстру прав вимог на банківський рахунок фактора, зазначений в пункті 12 договору.

З матеріалів справи також вбачається, що 29.06.2022 між ТОВ "ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ "ФОРЗА" (первісний кредитор) та ТОВ "ФАСТ-ФІНАНС" (новий кредитор, позивач) укладений Договір про відступлення права вимоги.

Відповідно до п. 1 Договору та Додатку № 1 до Договору про відступлення права вимоги позивач набув право вимагати від відповідача сплати простроченої заборгованості по Договорам факторингу у загальній сумі 827 217,79 грн, а саме: за Договором факторингу №20211130-К/1 від 30.11.2021 сума заборгованості (основного боргу) - 139 176,57 грн, за Договором факторингу №20211230-К/2 від 30.12.2021 - 78 031,02 грн, за Договором факторингу №20220131-К від 31.01.2022 - 610 010,20 грн.

Зі змісту норм ст. 516 ЦК України слідує, що за загальним правилом відступлення права вимоги здійснюється без згоди боржника, оскільки не погіршує становище останнього та не зачіпає його інтересів. Тобто заміна кредитора у зобов`язанні не впливає на характер, обсяг та порядок виконання боржником своїх обов`язків, а особа кредитора, на користь якої повинно бути здійснене таке виконання, не має істотного значення для боржника, оскільки внаслідок відступлення права вимоги відбувається заміна кредитора у конкретному зобов`язанні, а не заміна сторони в договорі.

З огляду на те, що норма ст. 516 ЦК України має диспозитивний характер, сторони договору можуть передбачити необхідність згоди боржника на заміну кредитора у зобов`язанні. При цьому форма такої згоди, за відсутності законодавчо встановлених вимог, може бути довільною, врегульованою сторонами на власний розсуд і виражатися як у письмовій заяві, так і шляхом вчинення відповідних конклюдентних дій, зокрема, виконанням зобов`язання новому кредитору. Сторони також можуть погодити умовами основного договору заборону щодо відступлення права вимоги, за наявності якої угода про таке відступлення буде абсолютно недійсною.

Судом встановлено, що умови Договорів факторингу не містять заборони щодо відступлення права вимоги за цими договорами, також сторони Договорів факторингу не передбачили необхідність згоди боржника на заміну кредитора у зобов`язанні.

Щодо повідомлення позивачем відповідача про заміну кредитора у зобов`язанні за Договорами факторингу.

Відповідач у відзиві на позовну заяву стверджував, що позивач не додав до матеріалів справи жодних підтверджень, що відповідач отримав таке повідомлення та/або що позивач направив його відповідачу.

Судом встановлено, що наявними в матеріалах справи доказами (роздруківка з електронної пошти про направлення повідомлення про відступлення права вимоги) підтверджується, що позивач 14.07.2022 з власної офіційної адреси електронної пошти на офіційну адресу електронної пошти відповідача , яка підтверджується даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань та безпосередньо зазначена у пунктах 10.8 Договорів факторингу (право вимоги за якими відступлено позивачу на підставі Договору про відступлення права вимоги), направив відповідачу Повідомлення про прийняття права вимоги від 29.06.2022.

Судом враховано, що відповідно до п. 2 Договору про відступлення права вимоги новий кредитор зобов`язаний повідомити боржників про відступлення права вимоги за основними

договорами у порядку, передбаченому чинним законодавством або відповідним основним договором.

Пунктами 10.8 Договорів факторингу передбачено, що всі повідомлення та інше листування відповідно до договору повинні бути оформлені українською та/або російською мовою (за винятком повідомлень, листування або документів, які походять або надаються третьою особою), у письмовій формі і повинні бути направлені шляхом особистого вручення, кур`єром, факсом або засобами електронної пошти. Всі повідомлення вважаються переданими і чинними, (і) якщо передаються шляхом особистого вручення - в момент доставки на адресу відповідного одержувача, (іі) якщо передаються кур`єром - в момент підписання накладної одержувачем або його представником; (ііі) якщо передаються факсом - в момент отримання електронного підтвердження про одержання адресатом переданого повідомлення, за умови, що адресат фактично одержав текст факсу, який можна прочитати, та (іv) якщо надсилаються електронною поштою - в момент отримання електронного підтвердження про одержання адресатом відповідного повідомлення. До надання подальших повідомлень в порядку, зазначеному вище, такі координати використовуються для кожної відповідної сторони: … Для фактора: …e-mail: .

Позивачем надано роздруківку електронного листа з електронної пошти про направлення відповідачу Повідомлення про відступлення права вимоги від 29.06.2022.

Лист електронної пошти є таким, що містить відомості про факт відправлення повідомлення із відповідної електронної адреси, час відправлення, адресата листа - особи відповідача, до відома якого було доведено таке повідомлення тощо.

Надана позивачем роздруківка електронного листа та додатка до нього є паперовою копією електронного доказу.

Верховний Суд неодноразово зазначав, що листування шляхом надіслання електронних листів уже давно стало частиною ділових звичаїв в Україні, а здійснення електронної переписки як усталеного звичаю ділового обороту в Україні, що не вимагає договірного врегулювання, визнається цивільним звичаєм за ст. 7 ЦК (постанови Верховного Суду від 13.10.2021 у справі №923/1379/20, від 27.11.2018 у справі №914/2505/17, від 13.10.2021 у справі №923/1379/20).

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач не заперечив належність йому адреси електронної пошти та одержання ним за цією адресою електронної пошти Повідомлення про прийняття права вимоги від 29.06.2022, докази протилежного суду не надав.

Крім того, матеріалами справи підтверджується, що копія Повідомлення про прийняття права вимоги від 29.06.2022 у якості додатку до Вимоги позивача про сплату заборгованості та пені №16/01-23 від 16.01.2023 була направлена позивачем на адресу місцезнаходження відповідача, що підтверджується поштовою накладною та описом вкладення у цінний лист № 447. Вказану вимогу та додані до неї документи відповідач отримав 18.01.2023, що підтверджується відомостями з офіційного сайту АТ "УКРПОШТА" у розділі "Перевірка статусу відстеження" щодо рекомендованого поштового відправлення № 447.

Отже, наявними в матеріалах справи належними та допустимими доказами підтверджується факт повідомлення позивачем відповідача про заміну кредитора у зобов`язанні за Договорами факторингу шляхом направлення відповідного повідомлення на адресу електронної пошти та адресу місцезнаходження відповідача, які (адреси) підтверджуються даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Суд звертає увагу, що відповідач у відзиві на позовну заяву підтвердив, що отримав 18.01.2023 від позивача Вимогу про сплату заборгованості та пені №16/01-23 від 16.01.2023. Також відповідач зазначив, що 06.02.2023 направив на адресу представника позивача "відповідь про відсутність у ТОВ "СІРОКО ФІНАНС" будь-яких доказів наявності зобов`язань перед ТОВ "ФАСТ ФІНАНС" (оскільки не мав можливості розглянути запит по суті, через відсутність будь-яких документів, які за запевненням позивача були підставою наявності зобов`язань перед ним)".

Судом встановлено, що дійсно як до Повідомлення про прийняття права вимоги від 29.06.2022, так і до Вимоги про сплату заборгованості та пені №16/01-23 від 16.01.2023, направлених відповідачу, не були додані докази на підтвердження відступлення права вимоги, зокрема Договір про відступлення права вимоги № 29/06/22-01 від 29.06.2023, на який позивач посилався у Повідомленні про прийняття права вимоги від 29.06.2022.

Водночас, відсутність надання таких доказів відповідачу, по-перше, не спростовує факту відступлення права вимоги, а по-друге, може бути підставою відмови у позові новому кредитору (позивачу) лише у разі виконання боржником (відповідачем) зобов`язання первісному кредиторові.

Матеріали справи не містять, а відповідачем не надано суду доказів виконання ним спірних зобов`язань за Договорами факторингу первісному кредиторові - ТОВ "ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ "ФОРЗА".

Щодо тверджень відповідача про нікчемність Договору про відступлення права вимоги № 29/06/22-01 від 29.06.2022.

Відповідач вважає Договір про відступлення права вимоги, на підставі якого позивач звернувся з даним позовом до суду, нікчемним відповідно до ст. 215 ЦК України в силу того, що відповідно до статті 515 ЦК України заміна кредитора не допускається у зобов`язаннях, нерозривно пов`язаних з особою кредитора, яким у даному випадку є отримувач фінансової послуги.

Згідно з ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Судом враховано надану Верховним Судом у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 17.01.2020 у справі № 916/2286/16 характеристику договорів відступлення права вимоги (цесії) та договорів факторингу:

10.9. Згідно зі статтею 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

10.10. Поряд з цим, право грошової вимоги до боржника може бути відступлене також на підставі договору факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги), за яким згідно з частиною першою статті 1077 ЦК України одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

10.13. Висновок щодо розмежування договорів відступлення права вимоги (цесії) та договорів факторингу викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.09.2018 у справі № 909/968/16, в якій Суд зазначив, що під час цесії може бути відступлене право як грошової, так і не грошової (роботи, товари, послуги) вимоги. Цивільний кодекс України передбачає лише перелік зобов`язань, у яких заміна кредитора не допускається (стаття 515 ЦК України).

Предметом договору факторингу може бути лише право грошової вимоги (як такої, строк платежу за якою настав, так і майбутньої грошової вимоги (стаття 1078 ЦК України).

Метою укладення договору відступлення права вимоги є безпосередньо передання такого права. Метою договору факторингу є отримання клієнтом фінансування (коштів) за рахунок відступлення права вимоги до боржника. При цесії право вимоги може бути передано як за плату, так і безоплатно. За договором факторингу відступлення права вимоги може відбуватися виключно за плату.

Ціна договору факторингу визначається розміром винагороди фактора за надання клієнтові відповідної послуги. Розмір винагороди фактора може встановлюватись по-різному, наприклад, у твердій сумі; у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається; у вигляді різниці між номінальною вартістю вимоги, зазначеної у договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю.

Якщо право вимоги відступається «за номінальною вартістю» без стягнення фактором додаткової плати, то в цьому випадку відносини факторингу відсутні, а відносини сторін регулюються загальними положеннями про купівлю-продаж з урахуванням норм стосовно заміни кредитора у зобов`язанні (частина третя статті 656 ЦК України).

Договір факторингу спрямований на фінансування однією стороною другої сторони шляхом надання в її розпорядження певної суми грошових коштів. Вказана послуга за договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором. При цьому сама грошова вимога, передана клієнтом фактору, не може розглядатись як плата за надану останнім фінансову послугу.

Плата за договором факторингу може бути у формі різниці між реальною ціною вимоги і ціною, передбаченою в договорі, право вимоги за яким передається.

10.14. Згідно з частиною першою статті 1084 ЦК України якщо відповідно до умов договору факторингу фінансування клієнта здійснюється шляхом купівлі у нього фактором права грошової вимоги, фактор набуває права на всі суми, які він одержить від боржника на виконання вимоги, а клієнт не відповідає перед фактором, якщо одержані ним суми є меншими від суми, сплаченої фактором клієнтові.

Також розмежування розглядуваних договорів здійснюється за їх формою: правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредитору (стаття 513 ЦК України). Оскільки факторинг визначено пунктом 3 частини першої статті 49 Закону України "Про банки і банківську діяльність" кредитною операцією, вимоги до такого договору визначені у статті 6 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг".

При цьому Суд резюмував, що факторинг є правочином, який характеризується тим, що: а) йому притаманний специфічний суб`єктний склад (клієнт - фізична чи юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності, фактор - банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати фінансові, в тому числі факторингові операції, та боржник - набувач послуг чи товарів за первинним договором); б) його предметом може бути лише право грошової вимоги (такої, строк платежу за якою настав, а також майбутньої грошової вимоги); в) метою укладення такого договору є отримання клієнтом фінансування (коштів) за рахунок відступлення права вимоги до боржника; г) за таким договором відступлення права вимоги може відбуватися виключно за плату; д) його ціна визначається розміром винагороди фактора за надання клієнтові відповідної послуги, і цей розмір може встановлюватись у твердій сумі; у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається; у вигляді різниці між номінальною вартістю вимоги, зазначеної у договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю тощо; е) вимоги до форми такого договору визначені у статті 6 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг".

Разом з цим, як зазначено у вказаній постанові Великої Палати Верховного Суду, правочин, якому не притаманні перелічені ознаки, є не договором факторингу, а правочином з відступлення права вимоги. Порушення вимог до форми, змісту, суб`єктного складу договору факторингу відповідно до статті 203 Цивільного кодексу України зумовлює його недійсність.

10.15. Водночас, відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним".

Досліджуючи у даній справі питання, чи набув позивач права вимагати від відповідача виконання зобов`язань за Договорами факторингу на підставі Договору про відступлення права вимоги № 29/06/22-01 від 29.06.2022, суд виходить з принципу правомірності цього правочину.

Суд вважає слушними посилання позивача на відсутність у законі прямої норми нікчемності оспорюваного правочину, а також, що наведена відповідачем у відзиві на позовну заяву судова практика (постанови касаційного суду) має інший суб`єктний склад, предмет та підстави позову, а тому не може бути взята судом до уваги при вирішення спору у даній справі.

Суд вважає безпідставними посилання відповідача на нікчемність Договору про відступлення права вимоги в силу статті 515 ЦК України, згідно якої заміна кредитора не допускається у зобов`язаннях, нерозривно пов`язаних з особою кредитора, яким у спірному випадку, за доводами відповідача, є отримувач фінансової послуги. Як встановлено судом, отримувачем фінансової послуги за Договорами факторингу є клієнт - ТОВ "ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ "ФОРЗА", який і здійснив відступлення права вимоги за Договорами факторингу на підставі Договору про відступлення права вимоги. З умов Договорів факторингу не вбачається, що зобов`язання фактора - ТОВ "СІРОКО ФІНАНС" зі сплати суми фінансування (п. 2.1, п. 3.1 Договорів факторингу) нерозривно пов`язане саме з особою ТОВ "ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ "ФОРЗА". Договори факторингу не містять заборони на відступлення права вимоги за цими договорами.

При вирішенні даної справи судом не встановлено, що Договір про відступлення права вимоги № 29/06/22-01 від 29.06.2022 оспорюється або визнаний у встановленому порядку недійсним.

Отже, Договір про відступлення права вимоги № 29/06/22-01 від 29.06.2022 є правомірним в силу приписів ст. 204 ЦК України, докази протилежного в матеріалах справи відсутні.

З огляду на наведене, суд доходить висновку про безпідставність тверджень відповідача про нікчемність укладеного між ТОВ "ФАСТ-ФІНАНС" та ТОВ "ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ "ФОРЗА" Договору про відступлення права вимоги № 29/06/22-01 від 29.06.2022, а відтак про правомірність набуття позивачем права вимоги до відповідача зі сплати простроченої заборгованості за Договорами факторингу.

Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача 827 217,79 грн основного боргу.

Згідно з статтею 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Статтями 525, 526 ЦК України унормовано, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається; зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться. Дані норми кореспондується з приписами ст. 193 ГК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 599 ЦК України, ст. 202 ГК України зобов`язання припиняється його виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до пп. 3.1.2 п. 3.1 Договору факторингу №20211130-К/1 від 30.11.2021 відповідач взяв на себе зобов`язання здійснити фінансування (сплату грошових коштів) у розмірі 139 176,57 грн до 03.02.2022 відповідно до умов договору та графіку оплати, наведеному у цьому підпункті договору.

Відповідно до пп. 3.1.2 п. 3.1 Договору факторингу №20211230-К/2 від 30.12.2021 відповідач взяв на себе зобов`язання здійснити фінансування (сплату грошових коштів) у розмірі 78 031,02 грн до 06.03.2022 відповідно до умов договору та графіку оплати, наведеному у цьому підпункті договору.

Відповідно до пп. 3.1.2 п. 3.1 Договору факторингу №20220131-К від 31.01.2022 відповідач взяв на себе зобов`язання здійснити фінансування (сплату грошових коштів) у розмірі 610 010,20 грн до 10.06.2022 відповідно до умов договору та графіку оплати.

Проте, відповідач порушив графіки оплати по наведеним Договорам факторингу, належні до сплати клієнту суми грошових коштів у визначений строк не сплатив, внаслідок чого заборгованість відповідача перед позивачем (як новим кредитором за Договорами факторингу на підставі Договору про відступлення права вимоги) становить:

139 176,57 грн за Договором факторингу №20211130-К/1 від 30.11.2021,

78 031,02 грн за Договором факторингу №20211230-К/2 від 30.12.2021,

610 010,20 грн за Договором факторингу №20220131-К від 31.01.2022, а всього 827 217,79 грн.

Відповідач не заперечив заборгованість за Договорами факторингу у наведених сумах, відповідний контррозрахунок суду не надав.

Як встановлено судом, матеріали справи не містять, а відповідачем не надано суду докази виконання ним спірних зобов`язань за Договорами факторингу первісному кредиторові - ТОВ "ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ "ФОРЗА".

Також матеріали справи не містять, а відповідачем не надано суду докази виконання ним спірних зобов`язань за Договорами факторингу новому кредиторові - ТОВ "ФАСТ-ФІНАНС" (позивачу).

Отже, враховуючи, що факт порушення відповідачем своїх договірних зобов`язань за Договорами факторингу підтверджується наявними в матеріалах справи доказами та відповідачем не спростований, враховуючи правомірність набуття позивачем права вимоги до відповідача зі сплати простроченої заборгованості за Договорами факторингу, суд доходить висновку про обґрунтованість позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача 827 217,79 грн основного боргу, які підлягають задоволенню у повному обсязі.

Позивачем також заявлено вимоги про стягнення з відповідача 325 406,93 грн пені, 100 974,25 грн інфляційних нарахувань, 19 474,04 грн 3% річних за порушення відповідачем графіків оплати за Договорами факторингу.

Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача 325 406,93 грн пені, з яких:

59 293,03 грн пені за період з 03.02.2022 по 15.02.2023 (Договір факторингу №20211130-К/1 від 30.11.2021);

31 917,89 грн пеня за період з 06.03.2022 по 15.02.2023 (Договір факторингу №20211230-К/2 від 30.12.2021);

234 196,01 грн пені за період з 10.06.2022 по 15.02.2023 (Договір факторингу №20220131-К від 31.01.2022 від 31.01.2022).

Статтею 611 ЦК України встановлено, що у разі порушення зобов`язання, настають наслідки, встановлені договором або законом, в тому числі, сплата неустойки.

Штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання (частина 1 статті 230 ГК України).

Згідно з частинами 1, 3 статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Статтею 1 Закону України № 543/96-ВР від 22.11.1996 "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" передбачено, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Згідно ст. 3 вищезазначеного Закону України, розмір пені, передбачений статтею 1, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується.

Відповідно до ч. 6 ст. 232 ГК України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Пунктом 7 Розділу IX "Прикінцеві положення" ГК України встановлено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 232, 269, 322, 324 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Згідно з п. 7.5 Договорів факторингу передбачено, що у разі порушення строків фінансування фактор сплачує клієнту пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла у період прострочення, за кожен день прострочки платежу.

Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Судом встановлено, що за Договором факторингу №20211130-К/1 від 30.11.2021 відповідач був зобов`язаний здійснити фінансування (сплату грошових коштів) у розмірі 139 176,57 грн до 03.02.2022, відповідно період прострочення даного зобов`язання розпочався з 04.02.2022; за Договором факторингу №20211230-К/2 від 30.12.2021 відповідач взяв на себе зобов`язання здійснити фінансування (сплату грошових коштів) у розмірі 78 031,02 грн до 06.03.2022, відповідно період прострочення даного зобов`язання розпочався з 07.03.2022; за Договором факторингу №20220131-К від 31.01.2022 відповідач взяв на себе зобов`язання здійснити фінансування (сплату грошових коштів) у розмірі 610 010,20 грн до 10.06.2022, відповідно період прострочення даного зобов`язання розпочався з 11.06.2022.

Оскільки відповідач порушив строки фінансування за Договорами факторингу, на підставі наведених вище норм чинного законодавства, пункту 7.5 Договорів факторингу та п. 2 Договору про відступлення права вимоги наявні підстави для нарахування пені та її сплати відповідачем на користь позивача.

Здійснивши за допомогою інформаційно-пошукової системи "Ліга" перевірку наданого позивачем розрахунку пені з урахуванням вірного початку періоду прострочення спірних зобов`язань, суд доходить висновку, що вимоги позивача про стягнення пені у сумі 325 406,93 грн підлягають задоволенню у сумі 188 973,30 грн. В іншій частині вимог про стягнення пені (136 433,63 грн) суд дійшов висновку про зменшення розміру пені за рішенням суду відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України.

Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача 100 974,25 грн інфляційних нарахувань, 19 474,04 грн 3% річних.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних в порядку ст. 625 ЦК України є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Перевіривши за допомогою інформаційно-пошукової системи "Ліга" наданий позивачем розрахунок 3% річних з урахуванням вірного початку періоду прострочення спірних зобов`язань, судом встановлено, що сума 3% річних у загальному розмірі 19 474,04 грн розрахована позивачем вірно, відтак вимоги позивача про стягнення з відповідача 19 474,04 грн 3 % річних підлягають задоволенню у повному обсязі.

Перевіривши за допомогою інформаційно-пошукової системи "Ліга" наданий позивачем розрахунок інфляційних нарахувань за визначені позивачем періоди, судом встановлено, що сума інфляційних нарахувань у загальному у розмірі 100 974,25 грн розрахована позивачем вірно, відтак вимоги позивача про стягнення з відповідача 100 974,25 грн інфляційних нарахувань підлягають задоволенню у повному обсязі.

Статтею 86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Враховуючи викладене, оцінивши подані докази в порядку ст. 86 ГПК України, суд доходить висновку, що заявлені позивачем позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, а саме стягненню з відповідача на користь позивача підлягають 827 217,79 грн основного боргу, 188 973,30 грн пені, 100 974,25 грн інфляційних нарахувань, 19 474,04 грн 3% річних.

Стосовно розподілу судових витрат суд зазначає таке.

Відповідно до частин 1, 2, 3 ст. 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу.

Частиною 1 статті 124 ГПК України визначено, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи.

Позивачем у позовній заяві наведено попередній (орієнтовний) розмір суми судових витрат, понесених позивачем, який складається з суми судового збору за подання позовної заяви, а також послуг з надання правової допомоги у розмірі 10% від ціни позову.

Відповідач попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які він поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи суду не подав.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З огляду на приписи п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України та задоволення позову частково, сплачений позивачем судовий збір покладається у сумі 17 049,60 грн на відповідача та у сумі 2 046,50 грн на позивача.

Відповідно до частин 1, 2 статті 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Згідно з ч. 3 статті 126 ГПК України для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до ч. 4 ст. 126 ГПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо) (ч. 8 ст. 129 ГПК України).

По матеріалам справи судом встановлено, що позивачем не було подано доказів на підтвердження понесених ним витрат на професійну правничу допомогу.

З огляду на зазначене, суд дійшов висновку щодо відсутність підстав для відшкодування витрат позивача на професійну правничу допомогу.

Керуючись статтями 56, 58, 73, 74, 76-80, 86, 123, 124, 129, 236-238, 241, 327 ГПК України, Господарський суд міста Києва

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "СІРОКО ФІНАНС" (Україна, 03035, м. Київ, вул. Митрополита Василя Липківського, будинок 45, офіс 510 А; ідентифікаційний код 42827134) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ФАСТ-ФІНАНС" (Україна, 02094, м. Київ, вул. Сергієнка Івана, будинок 18, офіс 6/3; ідентифікаційний код 44227821) 827 217,79 грн (вісімсот двадцять сім тисяч двісті сімнадцять гривень 79 коп.) основного боргу, 188 973,30 грн (сто вісімдесят вісім тисяч дев`ятсот сімдесят три гривні 30 коп.) пені, 100 974,25 грн (сто тисяч дев`ятсот сімдесят чотири гривні 25 коп.) інфляційних нарахувань, 19 474,04 грн (дев`ятнадцять тисяч чотириста сімдесят чотири гривні 04 коп.) 3% річних, 17 049,60 грн (сімнадцять тисяч сорок дев`ять гривень 60 коп.) судового збору.

3. В іншій частині позову відмовити.

4. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч. 1, 2 ст. 241 ГПК України).

Рішення господарського суду може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені статтями 253, 254, 256-259 ГПК України з урахуванням підпункту 17.5 пункту 17 Розділу XI «Перехідні положення» ГПК України.

Повне рішення складено 24.05.2023.

Суддя Оксана ГУМЕГА