РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

24.05.2023Справа № 910/4466/23

Суддя Господарського суду міста Києва Привалов А.І., розглянувши у спрощеному позовному провадженні без виклику учасників справи

справу № 910/4466/23

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "УКР ГАЗ РЕСУРС"

до Національного центру управління та випробувань космічних засобів

про стягнення 44117,70 грн,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «УКР ГАЗ РЕСУРС» звернулося до Господарського суду міста Києва через систему "Електронний суд" з позовом до Національного центру управління та випробувань космічних засобів про стягнення 44 117,70 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані порушенням відповідачем зобов`язань щодо повної та своєчасної оплати спожитої у грудні 2022 року електроенергії на підставі Договору № 252/31/12 про постачання (закупівлю) електричної енергії споживачу від 31.12.2021, внаслідок чого виникла заборгованість у сумі 43 519,17 грн, за прострочення сплати якої додатково нараховані пеня в сумі 86,44 грн, інфляційні втрати - 304,63 грн та 3% річних у сумі 207,46 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 28.03.2023 відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без виклику представників сторін. При цьому, суд зобов`язав відповідача подати відзив на позовну заяву з доданням доказів, що підтверджують викладені в ньому обставини протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення даної ухвали.

24.04.2023 на адресу суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній проти задоволення позовних вимог заперечує, посилаючись на те, що акт приймання-передачі спожитої за період з 23 по 31 грудня 2022 року електричної енергії не був наданий позивачем в межах бюджетного періоду, що виключало можливість його оплати. При цьому, додаткова угода до договору на поставку електричної енергії у період з 23 по 31 грудня 2022 року сторонами також не укладалася. Однак, відповідач позовні вимоги визнає. Також, відповідач у відзиві заперечив щодо суми заявлених витрат на правничу допомогу.

Частиною першою ст. 252 ГПК України встановлено, що розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі.

Згідно частини восьмої ст. 252 ГПК України, при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.

Частинами першою та другою ст. 161 ГПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи.

Враховуючи достатність часу, наданого сторонам для подачі доказів в обґрунтування своїх позицій у справі, приймаючи до уваги принципи змагальності та диспозитивності господарського процесу, господарським судом, в межах наданих йому повноважень, сторонам створені усі належні умови для надання доказів.

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України, у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Розглянувши подані позивачем документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва

УСТАНОВИВ:

30.12.2021 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Укр Газ Ресурс" (за договором - постачальник) та Національним центром управління та випробувань космічних засобів (за договором - споживач) було укладено Договір № 252/31/12 про постачання електричної енергії (далі - Договір.

Згідно з п. 1.2 Договору, умови цього Договору розроблені відповідно до Закону України "Про ринок електричної енергії" та Правил роздрібного ринку електричної енергії, затверджених постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 14.03.2018 № 312 (далі - ПРРЕЕ).

Відповідно до п. 2.1 Договору, постачальник продає електричну енергію споживачу для забезпечення потреб електроустановок споживача, а споживач оплачує постачальнику вартість використаної (придбаної) електричної енергії та здійснює інші платежі згідно з умовами цього Договору.

Строк (термін) поставки товару: з 01 січня 2022 року по 24:00 годину 31 грудня 2022 року (3.2. договору).

Місце поставки (передачі) товару: електроустановки споживача згідно переліку, який є додатком до договору (п. 3.3. договору).

Розрахунковим періодом за цим Договором є один календарний місяць (п. 5.7 Договору).

Відповідно до п. 5.8. договору, розрахунки споживача за цим договором здійснюються у безготівковому порядку шляхом перерахування відповідної суми коштів на поточний рахунок постачальника із спеціальним режимом використання з дотриманням норм, передбачених ст. 49 Бюджетного кодексу України. Оплата вважається здійсненою після того, як на поточний рахунок постачальника зі спеціальним режимом використання надійшла вся сума коштів, що підлягає сплаті за фактично відпущену (спожиту) електричну енергію відповідно до даних комерційного обліку та згідно умов цього договору.

У п. 5.10. договору сторони узгодили, що оплата фактично відпущеної (спожитої) електричної енергії за звітний розрахунковий період, обсяги якої підтверджені актом прийому-передачі товару (електричної енергії, підписаним обома сторонами, здійснюється споживачем у строк, який не може бути більшим за 20 календарних днів з дати підписання споживачем акта прийому-передачі товару (електричної енергії), сформованого постачальником за звітний розрахунковий період.

Звертаючись до суду з позовом, позивач зазначає, що за період з 01.12.2022 по 31.12.2022 на об`єкти Національного центру управління та випробувань космічних засобів було поставлено електричну енергію обсягом 281 543,000 кВт/год загальною вартістю 1 145 854,77 грн.

Позивачем було оформлено акт приймання-передачі електричної енергії №УГР00005030 від 31.12.2022 та виставлено відповідачу рахунок на оплату електричної енергії, спожитої у грудні 2022 року на загальну суму 1 145 854,77 грн.

Водночас, відповідач 30.12.2022 на підставі проміжного акту приймання-передачі електричної енергії № УГР00005030-П від 29.12.2022, який не надано учасниками справи до матеріалів справи, перерахував 30.12.2022 на рахунок позивача кошти за спожиту електричну енергію в сумі 1 102 138,75 грн.

Таким чином, недоплата вартості спожитої відповідачем у грудні 2022 року електричної енергії склала 43 516,02 грн.

10.02.2023 позивач звернувся до відповідача з претензією за вих. №4500/205 від 10.02.2023 про сплату суми заборгованості , яка виникла за період дії Договору № 252/31/12 від 31.12.2021 та становить 43 519,17 грн.

Відповідач, розглянувши, претензію позивача за вих. №4500/205 від 10.02.2023, надав відповідь за вих. № 574-4-27-2023 від 02.03.2023, у якій зазначив про відсутність підстав для її задоволення, оскільки строк дії договору на постачання електричної енергії закінчився 31 грудня 2022 року, у зв`язку з чим відсутні підстави для підписання акту приймання-передачі електричної енергії №УГР00005030 від 31.12.2022 на загальну суму 1 145 854,77 грн та проведення оплати на суму 43 516,02 грн.

Відмова відповідача провести повний розрахунок за спожиту у грудні 2022 року електричну енергію стала підставою звернення позивача до суду з даним позовом про стягнення заборгованості в сумі 43 519,17 грн, за прострочення сплати якої додатково нараховані пеня в сумі 86,44 грн, інфляційні втрати - 304,63 грн та 3% річних у сумі 207,46 грн.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, та безпосередньому їх дослідженні, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України визначає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У відповідності до положень статей 6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з частиною першою статті 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Укладений між сторонами Договір, з огляду на встановлений статтею 204 Цивільного кодексу України принцип правомірності правочину, є належною підставою, у розумінні статті 11 Цивільного кодексу України, для виникнення у сторін взаємних цивільних прав та обов`язків, та за своєю правовою природою є договором енергопостачання.

Відповідно до ч. 1 ст. 275 Господарського кодексу України за договором енергопостачання енергопостачальне підприємство (енергопостачальник) відпускає електричну енергію, пару, гарячу і перегріту воду (далі - енергію) споживачеві (абоненту), який зобов`язаний оплатити прийняту енергію та дотримуватися передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного обладнання, що ним використовується.

Аналогічні положення закріплено і в ч. 1 ст. 714 Цивільного кодексу України.

Окремим видом договору енергопостачання є договір постачання електричної енергії споживачу. Особливості постачання електричної енергії споживачам та вимоги до договору постачання електричної енергії споживачу встановлюються Законом України "Про ринок електричної енергії".

Відповідно до преамбули вказаного закону, він визначає правові, економічні та організаційні засади функціонування ринку електричної енергії, регулює відносини, пов`язані з виробництвом, передачею, розподілом, купівлею-продажем, постачанням електричної енергії для забезпечення надійного та безпечного постачання електричної енергії споживачам з урахуванням інтересів споживачів, розвитку ринкових відносин, мінімізації витрат на постачання електричної енергії та мінімізації негативного впливу на навколишнє природне середовище.

Згідно з п. 14 ч. 1 ст. 4 Закону України "Про ринок електричної енергії" учасники ринку електричної енергії провадять свою діяльність на ринку електричної енергії на договірних засадах. Для забезпечення функціонування ринку електричної енергії укладається, зокрема, договір про постачання електричної енергії споживачу.

Частинами першою та другою статті 56 Закону України "Про ринок електричної енергії" визначено, що постачання електричної енергії споживачам здійснюється електропостачальниками, які отримали відповідну ліцензію, за договором постачання електричної енергії споживачу. Договір постачання електричної енергії споживачу укладається між електропостачальником та споживачем та передбачає постачання всього обсягу фактичного споживання електричної енергії споживачем у певний період часу одним електропостачальником. Постачання електричної енергії споживачам здійснюється за вільними цінами.

Згідно з пунктом 3.1.1 Правил роздрібного ринку електричної енергії, затверджених постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 14.03.2018 року № 312 (далі - ПРРЕЕ), постачання (продаж) електричної енергії споживачу здійснюється за договором про постачання електричної енергії споживачу обраним споживачем електропостачальником, який отримав відповідну ліцензію, за вільними цінами, крім постачання електричної енергії постачальником універсальної послуги або постачальником "останньої надії". Ціни (тарифи) на послуги постачальника універсальних послуг, постачальника "останньої надії" визначаються у встановленому законодавством порядку.

Відповідно до законів України "Про ліцензування видів господарської діяльності", «Про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг"» та «Про ринок електричної енергії"» Товариство з обмеженою відповідальністю "Укр Газ Ресурс" є постачальником електричної енергії споживачам на підставі ліцензії на право провадження господарської діяльності з постачання електричної енергії споживачу, виданої Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, згідно з постановою НКРЕКП № 2594 від 03.12.2019.

Спір у цій справі стосується взаєморозрахунків між сторонами за Договором у період з 23 по 31 грудня 2022 року.

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується відповідачем, останнім було проведено розрахунок за спожиту у грудні 2022 року електричну енергію частково за період з 01 по 22 грудня 2022 року, хоча умовами п. 5.7. Договору № 252/31/12 від 31.12.2021 визначено, що розрахунковим періодом за договором є 1 (один) календарний місяць.

При цьому, п. 5.8. договору визначає, що оплата вважається здійсненою після того, як на поточний рахунок постачальника зі спеціальним режимом використання надійшла вся сума коштів, що підлягає сплаті за фактично відпущену (спожиту) електричну енергію відповідно до даних комерційного обліку та згідно умов цього договору.

Обсяги спожитої відповідачем у грудні 2022 року електричної енергії підтверджено операторами розподілу електричної енергії: АТ «ДТЕК «Київські регіональні електромережі», АТ «ДТЕК Одеські електромережі», ПАТ «Львівобленерго», АТ «Хмельницькобленерго», АТ «Житомиробленерго», копії відповідей яких долучено до матеріалів справи.

Статтею 526 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За частиною 1 статті 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України встановлено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до частини 1 статті 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Частиною 3 статті 13 та частиною 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Таким чином, факт порушення відповідачем зобов`язань за Договором 252/31/12 про постачання (закупівлю) електричної енергії споживачу від 31.12.2021 у грудні 2022 року належним чином доведений, документально підтверджений і в той же час відповідачем не спростований.

Водночас, як вбачається з позовної заяви, позивачем заявлено суму заборгованості в розмірі 43 519,17 грн, що перевищує суму заборгованості за грудень 2022 року. Однак, враховуючи визнання позовних вимоги відповідачем, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині стягнення 43519,17 грн заборгованості є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Також позивачем заявлено до стягнення з відповідача пені в сумі 86,44 грн, інфляційних втрат - 304,63 грн та 3% річних у сумі 207,46 грн, нарахованих за період 23.01.2023 по 21.03.2023.

Частиною 1 ст. 216 Господарського кодексу України передбачено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

За приписами ст. 230 Господарського кодексу України визначено, що порушення зобов`язання є підставою для застосування господарських санкцій (неустойка, штраф, пеня). Штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Відповідно до ч.1 ст.611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Згідно з ч.1 ст.549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч.ч.2, 3 ст.549 Цивільного кодексу України).

Частиною 1 ст.548 Цивільного кодексу України унормовано, що виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

Згідно зі ст.1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Статтею 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" встановлено, що розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Пунктом п. 8.5. Договору та п. 6 Додатку № 3 до Договору «Комерційна пропозиція постачальника» передбачено, що за порушення споживачем строків оплати електричної енергії, зазначених у договорі. Постачальник має право стягнути із споживача неустойку (пеню) у розмірі 0,05 облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожний день прострочення, але не більше за 1 місяць з дати прострочення оплати.

Як встановлено судом, відповідач порушив взяті на себе зобов`язання за договором та повністю у строк, визначений п.5.10. договору, свого обов`язку зі сплати за спожитої у грудні 2022 року електричної енергії повністю не виконав, чим допустив прострочення виконання грошового зобов`язання, тому дії відповідача є порушенням зобов`язання, і він вважається таким, що прострочив, а тому позивачем правомірно заявлено вимогу про стягнення пені.

Водночас, позивачем здійснено розрахунок пені з порушенням умов п. 8.5. договору та п. 6 Додатку № 3 до Договору, зокрема, пеню нараховано більше, ніж за один місяць, а також розраховано неустойку (пеню) у розмірі 0,05 від подвійної облікової ставки Національного банку України, тоді як договором визначено тільки від облікової ставки НБУ.

Таким чином, враховуючи умови п. 8.5. договору, а також те, що розмір заборгованості за грудень 2022 року підтверджено в сумі 43516,02 грн, розмір пені за період з 23.01.2023 по 21.01.2023 становить, за розрахунком суду, 44,71 грн.

Таким чином, позовні вимоги в частині стягнення пені підлягають частковому задоволенню в сумі 44,71 грн.

Згідно зі частиною 2 статті 625 Цивільного Кодексу України, за прострочення виконання грошового зобов`язання настає відповідальність у вигляді сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також сплати трьох процентів річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачені вищевказаними нормами законодавства наслідки прострочення виконання боржником грошового зобов`язання у вигляді відшкодування інфляційних втрат та 3% річних, що нараховуються на суму основного боргу не є штрафними санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті та отриманні від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Отже, з наведених норм права вбачається, що у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону (частини другої статті 625 ЦК України) виникає обов`язок сплатити кредитору, поряд із сумою основного боргу, суму інфляційних втрат, як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати, а також три проценти річних від суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Судом також здійснено перерахунок інфляційних втрат та 3% річних за період з 23.01.2023 по 21.03.2023, виходячи з суми боргу 43516,02 грн, відтак, позовні вимоги в цій частині також підлягають частковому задоволенню в сумі 304,61 грн - інфляційних втрат та 207,45 грн - 3% річних.

Суд зазначає, що ст.129 Конституції України унормовано, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч. 1-4 ст.13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Аналогічна норма міститься у ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України.

За приписами ст.86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частиною 1 ст.73 Господарського процесуального кодексу України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч.1 ст.77 Господарського процесуального кодексу України).

Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст.79 Господарського процесуального кодексу України).

Будь-які подані учасниками процесу докази підлягають оцінці судом на предмет належності і допустимості. Вирішуючи питання щодо доказів, господарські суди повинні враховувати інститут допустимості засобів доказування, згідно з яким обставини справи, що відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Що ж до належності доказів, то нею є спроможність відповідних фактичних даних містити інформацію стосовно обставин, які входять до предмета доказування з даної справи.

Суд зазначає, що на підтвердження заявлених позовних вимог про стягнення заборгованості позивачем було надано суду належні та вірогідні докази поставки відповідачу товару.

В той же час, відповідачем у справі, будь-яких доказів в обґрунтування своєї позиції суду не надано.

Доказів сплати вказаної заборгованості матеріали справи не містять.

За таких обставин, приймаючи до уваги наведене вище у сукупності, господарський суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Згідно положень ст.129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

Водночас, ч. 1 ст. 130 ГПК України передбачено, у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

Враховуючи, що у відзиві, який надійшов на адресу суду 24.04.2023, тобто до спливу тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі, відповідач визнав позовні вимоги, позивачу підлягає поверненню з державного бюджету 50 відсотків судового збору в сумі 1340,73 грн, враховуючи часткове задоволення позовних вимог.

Стосовно вимоги позивача про покладення на відповідача витрат на професійну правничу допомогу в сумі 10 000,00 грн, слід зазначити таке.

Відповідно до ч.ч.1, 3 ст.123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема належать витрати на професійну правничу допомогу.

Частиною 2 ст.126 Господарського процесуального кодексу України визначено, що за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

За приписами ч.3 ст.126 Господарського процесуального кодексу України для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно з ч. 4 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Позивачем, на підтвердження факту надання правничої допомоги до матеріалів справи додано копію Договору №13/5 про надання правничої допомоги від 20.05.2019, додаткову угоду №7/23 від 01.02.2023 до Договору, акт №1/7/23 про прийняття-передачі наданих послуг від 21.03.2023 на суму 10000,00 грн, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю №4409/10 від 23.12.2010 та довіреність №13 від 02.01.2023.

Враховуючи що дана категорія справ не є складною та те, що справа розглядалася у порядку спрощеного провадження, позовні вимоги задоволено частково, окрім, того беручи до уваги ціну позову та наявність клопотання відповідача щодо зменшення розміру витрат позивача на професійну правничу допомогу, суд вважає, що вимога позивача про покладення на відповідача витрат на правову допомогу підлягає частковому задоволенню у розмірі 4400 грн.

Керуючись ст. 123, 126, 129, 236-238, 247-252 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з Національного центру управління та випробувань космічних засобів (01010, м. Київ, вул. Московська, буд. 8; ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "УКР ГАЗ РЕСУРС" (04070, м. Київ, вул. Сагайдачного, буд. 25б, офіс 5, ) суму основної заборгованості у розмірі 43 519 грн 17 коп., пеню у розмірі 44 грн 71 коп., інфляційні втрати - 304 грн 61 коп., 3% річних - 207 грн 45 коп., витрати по сплаті судового збору в сумі 1340 грн 73 коп. та витрати на правничу допомогу в сумі 4400,00 грн.

3. В іншій частині вимог - в позові відмовити.

4. Повернути Товариству з обмеженою відповідальністю "УКР ГАЗ РЕСУРС" (04070, м. Київ, вул. Сагайдачного, буд. 25б, офіс 5, ) з Державного бюджету України судовий збір у сумі 1340 грн 73 коп., сплачений на підставі платіжного доручення № 9385 від 22.03.2023.

5. Після набрання рішенням законної сили видати накази.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

У разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга на рішення суду подається до Північного апеляційного господарського суду.

Повний текст рішення складено та підписано: 24.05.2023.

Суддя А.І. Привалов