РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

04.05.2023Справа № 910/216/23

За позовомОСОБА_1
доАкціонерного товариства "Українська залізниця"
простягнення 551230,50 грн середнього заробітку за час вимушеного прогулу
Суддя Смирнова Ю.М.

Секретар судового засідання Негеля Ю.М.

Представники учасників справи:

від позивача ОСОБА_2 ;
від відповідачаРадевич О.М. ;

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

ОСОБА_1 звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Акціонерного товариства "Українська залізниця" про стягнення 360301,50 грн середнього заробітку за час вимушеного прогулу на підставі ст.ст.235, 236 Кодексу законів про працю України. Також, позивач просив суд покласти на відповідача витрати на професійну правничу допомогу.

В обґрунтування заявлених позовних вимог ОСОБА_1 зазначив, що факт незаконного звільнення його із займаної посади встановлений рішенням Господарського суду міста Києва від 06.01.2021 у справі №760/9300/17-ц, а оскільки відповідачем не було виконано зазначене рішення суду в частині поновлення позивача на роботі, ОСОБА_1 просить суд стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу у період з 18.07.2022 по 30.12.2022.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 19.01.2023 за вказаним позовом відкрито провадження у справі №910/216/23; вирішено розглядати справу за правилами загального позовного провадження; підготовче засідання у справі призначено на 22.02.2023.

10.02.2023 від відповідача надійшов відзив на позов, в якому останній проти заявлених позовних вимог заперечив, зазначивши, зокрема, про те, що для поновлення позивача на роботі, необхідною умовою є його особисте бажання. На думку відповідача, рішення суду про поновлення на роботі неможливо виконати у належний спосіб без особистої участі позивача, а ОСОБА_1 жодного разу не звертався до відповідача для вирішення питання щодо поновлення на роботі.

Отже, у відзиві на позов, відповідач стверджує про те, що якщо працівник не бажає працювати та не вчиняє жодних дій щодо виконання рішення про поновлення на роботі, підстави для застосування ст.236 Кодексу законів про працю України, відсутні.

Як вказує відповідач, рішенням Господарського суду міста Києва від 06.01.2021 у справі №760/9300/17-ц, яке залишено без змін постановою Північного апеляційного господарського суду 05.07.2021 встановлено, що середньоденний заробіток ОСОБА_1 складає 799,87 грн, що є преюдиційною обставиною у спорі, що розглядається судом, а позивач намагається стягнути середній заробіток у значно більшому розмірі з посиланням на п.10 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100, який втратив чинність у відповідній редакції з 12.12.2020, тобто у спірний період положення щодо застосування коефіцієнту підвищення тарифних ставок (посадових окладів) не діяли.

Крім того, за твердженнями відповідача, у резолютивній частині відповідного рішення обов`язково має бути зазначено, що суму визначено без утримання податку.

Також, у відзиві на позов відповідач зазначив про неспівмірність заявлених позивачем до стягнення витрат на професійну правничу допомогу.

17.02.2023 від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій останній проти тверджень відповідача, викладених у відзиві на позов, заперечив.

22.02.2023 від відповідача надійшли клопотання про зобов`язання позивача надати відповіді на поставлені питання в порядку ст.90 Господарського процесуального кодексу України та заперечення на клопотання позивача про витребування доказів.

У підготовчому засіданні 22.02.2023 оголошено перерву до 05.04.2023.

24.02.2023 від відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив, в яких відповідач навів додаткові заперечення проти заявлених позовних вимог.

07.03.2023 від позивача надійшло клопотання про долучення документів до матеріалів справи.

29.03.2023 від позивача надійшла заява про збільшення розміру позовних вимог, в якій останній просив суд стягнути з відповідача 551230,50 грн середнього заробітку за час вимушеного прогулу у період з 18.07.2022 по 29.03.2023, а також витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 138246,10 грн.

04.04.2023 від відповідача надійшли заперечення щодо прийняття до розгляду заяви позивача про збільшення розміру позовних вимог у справі №910/216/23.

У судовому засіданні 05.04.2023 судом прийнято до розгляду заяву позивача про збільшення розміру позовних вимог з огляду на положення ст.46 Господарського процесуального кодексу України, відмовлено у задоволенні заяви позивача про витребування доказів, закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 03.05.2023.

02.05.2023 від відповідача надійшли письмові пояснення, в яких відповідач серед іншого вказав про пропуск позивачем строку для звернення до суду з відповідним позовом.

03.05.2023 від позивач надійшли заперечення на заяву відповідача про застосування строку позовної давності у справі №910/216/23.

У судовому засіданні з розгляду справи по суті 03.05.2023 оголошено перерву до 04.05.2023.

04.05.2023 від позивача надійшла заява про долучення документів до матеріалів справи.

Представник позивача у судовому засіданні 04.05.2023 заявлені позовні вимоги підтримав, просив суд позов задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні 04.05.2023 проти заявлених позовних вимог заперечив з підстав, наведених у відзиві на позов, запереченнях на відповідь на відзив та письмових поясненнях по суті заявлених позовних вимог.

В судовому засіданні 04.05.2023 на підставі ст.240 Господарського процесуального кодексу України проголошено вступну та резолютивну частини рішення суду.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

26.07.2016 на підставі наказу Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" (в подальшому, найменування змінено на Акціонерне товариство "Українська залізниця") від 26.07.2016 №1524/ос ОСОБА_1 призначений на посаду начальника філії "Залізнична охоронна компанія" Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" (структурного підрозділу без статусу юридичної особи).

15.11.2016 рішенням правління Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" назву філії "Залізнична охоронна компанія" Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" змінено на філія - "Відомча воєнізована охорона" Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця".

18.01.2017 позивачу у зв`язку з незадовільним станом здоров`я, відкрито лист тимчасової непрацездатності у Київській клінічній лікарні на залізничному транспорті №2, де він перебував на амбулаторному та стаціонарних режимах до 06.05.2017.

Рішенням правління Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" від 17-18.01.2017, оформленого протоколом №Ц-57/4 Ком.т., зокрема, ухвалено звільнити ОСОБА_1 , начальника філії "Відомча воєнізована охорона" Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" у зв`язку з припиненням повноважень посадової особи згідно з п.5 ч.1 ст.41 Кодексу законів про працю України.

19.01.2017 на підставі вказаного рішення видано відповідний наказ №72/ос про звільнення ОСОБА_1 , начальника філії "Відомча воєнізована охорона" Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" з роботи 19.01.2017, у зв`язку з припиненням повноважень посадової особи згідно з п.5 ч.1 ст.41 Кодексу законів про працю України.

10.05.2017 позивача було ознайомлено з наказом №28/ос від 10.05.2017 про припинення трудового договору (контракту).

Не погоджуючись з указаними рішенням та наказом про своє звільнення, ОСОБА_1 звернувся до Солом`янського районного суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" про визнання недійсним та скасування рішення правління Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" від 17-18.01.2017, наказу Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" від 19.01.2017 №72/ос, поновлення позивача на посаді начальника філії "Відомча воєнізована охорона" Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" та (з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 14.09.2017) про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 150375,56 грн, обґрунтовуючи свою позицію тим, що займана ним посада не відноситься до категорії посадових осіб у розумінні п.5 ч.1 ст.41 Кодексу законів про працю України, окрім того відповідачем порушено ч.2 ст.40 Кодексу законів про працю України, оскільки позивача було звільнено у період його тимчасової непрацездатності.

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 14.11.2017 у справі №760/9300/17-ц задоволено позов ОСОБА_1 , визнано незаконним рішення Правління Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" від 17-18.01.2017 року в частині звільнення ОСОБА_1 з роботи за ст.41 ч.1 п.5 Кодексу законів про працю України, визнано незаконним та скасовано наказ Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" №72/0с від 19.01.2017 про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника філії "Відомча воєнізована охорона" Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" за ст.41 ч.1 п.5 Кодексу законів про працю України, поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника філії "Відомча воєнізована охорона" Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця", стягнуто з Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" на користь ОСОБА_1 150375,56 грн середнього заробітку за час вимушеного прогулу за вирахуванням необхідних податків та платежів.

Постановою Апеляційного суду міста Києва від 25.01.2018, задоволено апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця", скасовано рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 14.11.2017 у справі №760/9300/17-ц.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 29.04.2020 касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 14.11.2017 та постанову Апеляційного суду міста Києва від 25.01.2018 скасовано, провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" про визнання незаконним та скасування наказу, визнання незаконним рішення правління, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу закрито.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 03.06.2020 справу №760/9300/17-ц передано для продовження розгляду до Господарського суду міста Києва.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 06.01.2021 у справі №760/9300/17-ц позовні вимоги ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" задоволено повністю, визнано незаконним та скасовано рішення правління Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" від 18.01.2017 (протокол №Ц-57/4 Ком.т.) в частині щодо звільнення ОСОБА_1 у зв`язку з припиненням повноважень посадової особи згідно п.5 ч.1 ст.41 Кодексу законів про працю України, визнано незаконним та скасовано наказ Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" від 19.01.2017 №72/ос про звільнення ОСОБА_1 у зв`язку з припиненням повноважень посадової особи згідно п.5 ч.1 ст.41 Кодексу законів про працю України, поновлено ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на посаді начальника філії "Відомча воєнізована охорона" Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця", стягнути з Акціонерного товариства "Українська залізниця" на користь ОСОБА_1 150375,56 грн середнього заробітку за час вимушеного прогулу, 30037,56 грн витрат на професійну правничу допомогу та стягнуто з Акціонерного товариства "Українська залізниця" в дохід Державного бюджету України 7055,63 грн судового збору.

В ході розгляду справи №760/9300/17-ц господарським судом встановлено, що середньоденний заробіток позивача на момент звільнення становив 799,87 грн.

Постановою Північного апеляційного господарського суду 05.07.2021 рішення Господарського суду міста Києва від 06.01.2021 у справі №760/9300/17-ц залишено без змін.

Ухвалою Верховного Суду від 22.11.2021 закрито касаційне провадження за касаційною скаргою Акціонерного товариства "Українська залізниця" на постанову Північного апеляційного господарського суду від 05.07.2021 та рішення Господарського суду міста Києва від 06.01.2021 у справі №760/9300/17-ц.

В подальшому, ОСОБА_1 звернувся до Печерського районного суду міста Києва з позовом до Акціонерного товариства "Українська залізниця" про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 07.07.2022, яку залишено без змін постановою Київського апеляційного суду від 27.10.2022, закрито провадження у цивільній справі №757/15379/21-ц за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства "Українська залізниця" про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, роз`яснено позивачу, що вирішення даного спору відноситься до компетенції господарського судочинства.

Оскільки вище переліченими судовими рішеннями визначено, що вирішення даного спору відноситься до компетенції господарського судочинства, Господарський суд міста Києва, з метою реалізації права позивача на судовий захист в аспекті доступу до правосуддя, здійснює розгляд спору про стягнення з відповідача 551230,50 грн середнього заробітку за час вимушеного прогулу у період з 18.07.2022 по 29.03.2023.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

За змістом ст.235 Кодексу законів про працю України (далі-КЗпП України) передбачено, що рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Згідно ст.65 Закону України "Про виконавче провадження" рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного працівника виконується невідкладно в порядку, визначеному статтею 63 цього Закону. Рішення вважається виконаним боржником з дня видання відповідно до законодавства про працю наказу або розпорядження про поновлення стягувача на роботі, після чого виконавець виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.

Як вже зазначалося, рішенням Господарського суду міста Києва від 06.01.2021 у справі №760/9300/17-ц, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду 05.07.2021, позовні вимоги ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" задоволено повністю, зокрема, визнано незаконним та скасовано рішення правління Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" від 18.01.2017 (протокол №Ц-57/4 Ком.т.) в частині щодо звільнення ОСОБА_1 у зв`язку з припиненням повноважень посадової особи згідно п.5 ч.1 ст.41 Кодексу законів про працю України, визнано незаконним та скасовано наказ Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" від 19.01.2017 №72/ос про звільнення ОСОБА_1 у зв`язку з припиненням повноважень посадової особи згідно п.5 ч.1 ст.41 Кодексу законів про працю України, поновлено ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на посаді начальника філії "Відомча воєнізована охорона" Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця".

У відповідності до ч.2 ст.129 Конституції України обов`язковість судових рішень є однією із основних засад судочинства.

Статтею 129-1 Конституції України передбачено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, визначений у законі комплекс дій, спрямованих на захист і поновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави; невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд справи судом; право на судовий захист є гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий судовий захист.

Визначене ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод право на суд було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне обов`язкове судове рішення не виконувалося на шкоду одній зі сторін.

Належним виконання судового рішення про поновлення на роботі слід вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення працівника на роботі, і цей обов`язок полягає в тому, що у роботодавця обов`язок видати наказ про поновлення працівника на роботі виникає відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде дане рішення суду оскаржуватися.

Проте, в порушення вимог ст.235 КЗпП України, а також принципу обов`язковості судового рішення, Акціонерне товариство "Українська залізниця" станом на дату вирішення спору по суті не виконало рішення Господарського суду міста Києва від 06.01.2021 у справі №760/9300/17-ц про поновлення ОСОБА_1 на роботі.

Відповідно до ст.236 КЗпП України у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

За змістом положень ст.236 КЗпП України затримкою виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі слід вважати невидання власником (уповноваженим органом) негайно після проголошення судового рішення наказу про поновлення працівника на роботі без поважних причин.

З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку, що невиконання відповідачем протягом тривалого часу рішення Господарського суду міста Києва від 06.01.2021 у справі №760/9300/17-ц про поновлення ОСОБА_1 на роботі має наслідком застосування приписів ст.236 КЗпП України про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі.

У позові позивач просить суд стягнути з відповідача 551230,50 грн середнього заробітку за час вимушеного прогулу у період з 18.07.2022 по 29.03.2023, застосовуючи у наведеному в позовній заяві та заяві про збільшення розміру позовних вимог розрахунку позовних вимог коефіцієнт збільшення посадових окладів, нарахування якого було передбачено п.10 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100, у зв`язку з чим позивач нараховує середній заробіток у спірний період, виходячи з суми, яка передувала внесенню змін у Порядок обчислення середньої заробітної плати, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100, тобто на суму 3079,50 грн * на кількість робочих днів.

Суд не погоджується з таким розрахунком позивача з огляду на наступне.

Середній заробіток працівника визначається за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 (надалі - Порядок №100) тут і далі в редакції, чинній до 12.12.2020 та ст.27 Закону України "Про оплату праці".

Відповідно до п.2 Порядку №100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

У разі зміни структури заробітної плати з одночасним підвищенням посадових окладів працівникам органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до актів законодавства період до зміни структури заробітної плати виключається з розрахункового періоду.

У разі коли зміна структури заробітної плати з одночасним підвищенням посадових окладів працівників органів державної влади та органів місцевого самоврядування відбулася у період, протягом якого за працівником зберігається середня заробітна плата, а також коли заробітна плата у розрахунковому періоді не зберігається, обчислення середньої заробітної плати провадиться з урахуванням виплат, передбачених працівникові згідно з умовами оплати праці, що встановлені після підвищення посадових окладів.

Згідно з п.5 Порядку №100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Згідно з п.8 Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Згідно п.10 Порядку №100 у випадках підвищення тарифних ставок і посадових окладів на підприємстві, в установі, організації відповідно до актів законодавства, а також за рішеннями, передбаченими в колективних договорах (угодах), як у розрахунковому періоді, так і в періоді, протягом якого за працівником зберігається середній заробіток, заробітна плата, включаючи премії та інші виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, за проміжок часу до підвищення коригуються на коефіцієнт їх підвищення. На госпрозрахункових підприємствах і в організаціях коригування заробітної плати та інших виплат провадиться з урахуванням їх фінансових можливостей.

Виходячи з відкоригованої таким чином заробітної плати у розрахунковому періоді, за встановленим у пунктах 6, 7 і 8 розділу ІV порядком визначається середньоденний (годинний) заробіток. У випадках, коли підвищення тарифних ставок і окладів відбулось у періоді, протягом якого за працівником зберігався середній заробіток, за цим заробітком здійснюються нарахування тільки в частині, що стосується днів збереження середньої заробітної плати з дня підвищення тарифних ставок (окладів).

У разі зміни тарифної ставки (посадового окладу) працівникові у зв`язку з присвоєнням вищого розряду, переведенням на іншу вищеоплачувану роботу (посаду) тощо таке коригування середньої заробітної плати не провадиться.

Постановою Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 №1213 "Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100", яка набула чинності 12.12.2020, п.10 Порядку №100 виключено.

Тобто, у спірний період зазначена норма не діяла.

Аналогічна правова позиція щодо обрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу викладена у постановах Верховного Суду від 04.11.2021 у справі №826/6301/15, від 20.01.2022 у справі №826/17709/14, від 08.02.2022 у справі №826/17610/14, від 30.06.2022 у справі №826/85/15, від 13.04.2023 у справі №826/85/15, від 04.10.2022 у справі №826/18033/14.

Отже, суд здійснює нарахування середнього заробітку позивача у період з 18.07.2022 по 29.03.2023, виходячи з суми, яка визначена у рішенні Господарського суду міста Києва від 06.01.2021 у справі №760/9300/17-ц (ці обставини в силу положень ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України повторного доведення не потребують) як середньоденний заробіток позивача на момент звільнення, тобто на суму 799,87 грн * на 179 робочих днів.

За таких обставин, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню - в розмірі 143176,73 грн.

При цьому, суд відхиляє твердження відповідача про пропуск позивачем строку на звернення до суду з відповідним позовом, з огляду на положення ч.1 Прикінцевих положень КЗпП України, якими передбачено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину (тобто з 12.03.2020 і по теперішній час).

З огляду на наведене всі інші клопотання та заяви, доводи та міркування учасників судового процесу відповідно залишені судом без задоволення і не прийняті до уваги як необґрунтовані, безпідставні та такі, що не спростовують висновків суду стосовно наявності підстав для часткового задоволення позовних вимог.

Крім того, позивач просить суд покласти на відповідача витрати на професійну правничу допомогу, які складають 28000,00 грн та гонорар (винагороду) за позитивний результат по справі у розмірі 20% від суми стягнутої середньої заробітної плати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, що становить 110246,10 грн.

Частиною 2 ст.126 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Частиною 3 ст.126 Господарського процесуального кодексу України унормовано, що для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

На підтвердження понесення витрат на правову допомогу позивачем надано копію договору про надання правничої, правової допомоги №31-ТП від 01.03.2021, укладений між Адвокатським об`єднанням "Вест іст лойерз партнерс" та позивачем, додаткову угоду №2-А від 09.06.2022, додаткову угоду №3 від 02.01.2023, акт №3 приймання-передачі наданих послуг від 02.01.2023 на суму 20000,00 грн, додаткову угоду №5 від 29.03.2023, акт №5 приймання-передачі наданих послуг від 29.03.2023 на суму 8000,00 грн та квитанцію від 27.07.2020 на вказану суму.

Відповідно до п.3.1 договору про надання правничої, правової допомоги №31-ТП від 01.03.2021 сторони погодили, що сума гонорару та порядок оплати визначається у додаткових угодах до цього договору, що є його невід`ємними частинами. Сторони домовились про доплату гонорару (винагороди) за позитивний результат по справі в розмірі 20% від суми задоволених позовних вимог.

Згідно положень додаткової угоди №3 від 02.01.2023 до договору про надання правничої, правової допомоги №31-ТП від 01.03.2021 розмір фіксованої суми гонорару (винагороди) за надання правової допомоги становить 20000,00 грн, а згідно додаткової угоди №5 від 29.03.2023 до цього ж договору - 8000,00 грн, тобто 28000,00 грн.

Відповідно до усталеної практики, Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях зазначає, що при визначенні суми відшкодування, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Такі ж самі критерії застосовуються ЄСПЛ при присудженні судових витрат на підставі ст.41 Конвенції. Зокрема, у рішенні у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява №19336/04, судом зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим, а у рішенні у справі "Лавентс проти Латвії" (Lavents v.Latvia) від 28.11.2002 ЄСПЛ зазначив, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Враховуючи фактичний об`єм наданих адвокатом послуг, співмірність суми витрат із складністю даної справи, відповідність суми понесених витрат критеріям реальності і розумності, а також доведеність позивачем у відповідності до вимог ст.74 Господарського процесуального кодексу України, надання йому адвокатом послуг професійної правничої допомоги у суді першої інстанції, витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 28000,00 грн покладаються на сторін пропорційно розміру задоволених позовних вимог у зв`язку з висновками суду про часткове задоволення позовних вимог. З відповідача на користь позивача підлягає стягненню 7272,73 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Щодо заявленого позивачем до стягнення 20% гонорару успіху на суму 110246,10 грн, суд зауважує наступне.

У рішенні (щодо справедливої сатисфакції) від 19.10.2000 у справі "Іатрідіс проти Греції" (Iatridis v.Greece, заява №31107/96) ЄСПЛ вирішував питання обов`язковості для цього суду угоди, укладеної заявником зі своїм адвокатом стосовно плати за надані послуги, що співставна з "гонораром успіху". ЄСПЛ указав, що йдеться про договір, відповідно до якого клієнт погоджується сплатити адвокату як гонорар відповідний відсоток суми, якщо така буде присуджена клієнту судом. Такі угоди, якщо вони є юридично дійсними, можуть підтверджувати, що у заявника дійсно виник обов`язок заплатити відповідну суму гонорару своєму адвокатові. Однак, угоди такого роду, зважаючи на зобов`язання, що виникли лише між адвокатом і клієнтом, не можуть зобов`язувати суд, який має оцінювати судові та інші витрати не лише через те, що вони дійсно понесені, але й ураховуючи також те, чи були вони розумними (§55).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.05.2020 у справі №904/4507/18 зауважує, що за наявності угод, які передбачають "гонорар успіху", ЄСПЛ керується саме наведеними вище критеріями при присудженні судових та інших витрат, зокрема, у рішенні від 22.02.2005 у справі "Пакдемірлі проти Туреччини" (Pakdemirli v.Turkey, заява №35839/97) суд також, незважаючи на укладену між сторонами угоду, яка передбачала "гонорар успіху" у сумі 6672,90 євро, однак, на думку суду, визначала зобов`язання лише між заявником та його адвокатом, присудив 3000,00 євро як компенсацію не лише судових, але й інших витрат (§ 70-72).

З урахуванням наведеного вище не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату адвокату "гонорару успіху", у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі №904/4507/18.

З урахуванням наведеного вище, суд дійшов висновку, що в частині стягнення "гонорару успіху" в розмірі 110246,10 грн такі витрати не відповідають критерію розумності, оскільки не мають характеру необхідних, без понесення яких у позивача буде відсутня можливість захистити свої права та законні інтереси, не містять обґрунтування обсягу фактичних дій представника позивача, які достатньою мірою можуть бути співвіднесені із досягненням успішного результату, у зв`язку з чим їх відшкодування з огляду на обставини даної справи матиме надмірний характер, у зв`язку з чим суд дійшов висновку про відсутність підстав для відшкодування "гонорару успіху" за рахунок відповідача.

Керуючись ст.ст.74, 129, 238 - 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Акціонерного товариства "Українська залізниця" (03150, місто Київ, вулиця Єжи Ґедройця, будинок 5, ідентифікаційний код 40075815) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) 143176 (сто сорок три тисячі сто сімдесят шість) грн 73 коп. середнього заробітку за час вимушеного прогулу та 7272 (сім тисяч двісті сімдесят дві) грн 73 коп. витрат на професійну правничу допомогу.

3. В іншій частині позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Рішення, відповідно до ст.ст.256, 257 Господарського процесуального кодексу України, може бути оскаржено до Північного апеляційного господарського суду шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 25.05.2023

Суддя Ю.М. Смирнова