ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________________________________________________
У Х В А Л А
23.05.2023р. Справа №905/585/22
за скаргою: №20 від 29.04.2023р. Підприємства електричних мереж зовнішнього освітлення «Міськсвітло» м.Маріуполя на дії старшого державного виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Маріуполі Маріупольського району Донецької області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Хараджі О.С. у справі:
про стягнення 7241724, 80 грн
Суддя Паляниця Ю.О.
Секретар судового засідання: Шуть А.В.
У засіданні брали участь:
від позивача (стягувача): Кваша І.В. адв.
від відповідача (боржника. скаржника): Чуйко О.В. дир.
від органу примусового виконання рішень: не з`явився
Рішенням господарського суду Донецької області від 20.12.2022р. позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Центренергозбут» задоволено: стягнуто з відповідача на користь позивача борг за спожиту електричну енергію в сумі 4663570,89 грн, пеню 1208882,78 грн, інфляційні нарахування 1252825,54 грн, 3% річних 116445,59 грн, а також судовий збір у розмірі 108327,39 грн.

22.02.2023р. на виконання вказаного рішення господарським судом Донецької області було видано відповідні накази.

05.05.2023р. Підприємство електричних мереж зовнішнього освітлення «Міськсвітло» м.Маріуполя звернулось до суду зі скаргою №20 від 29.04.2023р. на дії старшого державного виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Маріуполі Маріупольського району Донецької області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Хараджі О.С., за змістом якої просило суд:

- визнати протиправними дії Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Маріуполі Маріупольського району Донецької області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції з відкриття виконавчого провадження №71337239 та вжиття заходів у виконавчому провадженні №71337239 з примусового виконання наказу господарського суду Донецької області від 22.02.2023р. №905/585/22;

- скасувати постанови Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Маріуполі Маріупольського району Донецької області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 20.03.2023р. ВП №71337239 про відкриття виконавчого провадження та про арешт коштів боржника.

В обґрунтування вказаної скарги заявник посилався на те, що підприємство знаходиться у м.Маріуполь Донецької області, яке згідно з наказом №309 від 22.12.2022р. Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України «Про затвердження переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією» відноситься до територій, які є тимчасово окупованими російською федерацією з 05.03.2023р. та станом на теперішній час зазначений стан не припинено. З огляду на наведене, за твердженням скаржника, органом примусового виконання рішень порушено приписи абз.15 п.10-2 розділу ХІІІ Закону України «Про виконавче провадження» щодо заборони відкриття виконавчих проваджень та вжиття заходів примусового виконання рішень на території місцезнаходження відповідача.

Ухвалою суду від 15.05.2023р. зазначену скаргу призначено до розгляду у судовому засіданні на 23.05.2023р. о 14:30 год.

17.05.2023р. через підсистему «Електронний суд» від Товариства з обмеженою відповідальністю «Центренергозбут» надійшли заперечення б/н від 17.05.2023р. на розглядувану скаргу, за змістом яких стягувач зазначав, що Закон України «Про виконавче провадження» не містить положень, в яких би була заборона накладення арешту на грошові кошти боржника, які можуть бути використані боржником для оплати судового збору. Одночасно, за твердженням представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Центренергозбут», наказом Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків) від 29.06.2022р. №85/В було визначено з 01.07.2022р. тимчасове місце розташування територіальних відділів державної виконавчої служби у Донецькій області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), зокрема, Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Маріуполі Маріупольського району Донецької області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції у м.Київ. Таким чином, старший державний виконавець Центрального відділу державної виконавчої служби у м.Маріуполі Маріупольського району Донецької області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків) Хараджі Олександр Спиридонович не порушив пункт 10-2 розділу XIII Закону України «Про виконавче провадження», оскільки місце розташування наведеного виконавчого органу було змінено на підконтрольну територію України (м.Київ).

22.05.2023р. на електронну адресу суду надійшли заперечення №13252 від 19.05.2023р. Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Маріуполі Маріупольського району Донецької області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції на скаргу Підприємства електричних мереж зовнішнього освітлення «Міськсвітло» м.Маріуполя. Вказані заперечення не скріплені ЕЦП.

Відповідно до ч.8 ст.42 Господарського процесуального кодексу України, Якщо документи подаються учасниками справи до суду або надсилаються іншим учасникам справи в електронній формі, такі документи скріплюються електронним підписом учасника справи (його представника).

Згідно з ч.1 ст.5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» електронний документ - це документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа.

У ч.ч.1, 2 ст.6 вказаного закону визначено, що для ідентифікації автора електронного документа може використовуватися електронний підпис. Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа.

Оригіналом електронного документа вважається електронний примірник документа з обов`язковими реквізитами, у тому числі з електронним підписом автора або підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронні довірчі послуги» (ст.7 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг»).

Стаття 1 Закону України «Про електронні довірчі послуги» визначає, що електронний підпис - це електронні дані, які додаються підписувачем до інших електронних даних або логічно з ними пов`язуються і використовуються ним як підпис; кваліфікований електронний підпис - це удосконалений електронний підпис, який створюється з використанням засобу кваліфікованого електронного підпису і базується на кваліфікованому сертифікаті відкритого ключа.

Кваліфікований електронний підпис має таку саму юридичну силу, як і власноручний підпис, та має презумпцію його відповідності власноручному підпису (ч.4 ст.18 Закону України «Про електронні довірчі послуги»).

Приймаючи до уваги викладене, а також те, що заперечення №13252 від 19.05.2023р. Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Маріуполі Маріупольського району Донецької області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції не скріплені електронним підписом, таке звернення не вважається офіційним та не розглядається судом.

Станом на дату розгляду справи вказане звернення не надходило до суду у паперовому вигляді.

Представник стягувача у судове засідання 23.05.2023р. (у режимі відеоконференції) з`явився, заперечив проти задоволення скарги.

Представник скаржника (боржника) у судове засідання 23.05.2023р. (у режимі відеоконференції) з`явився, підтримав подану скаргу.

Представник органу примусового виконання рішень у судове засідання 23.05.2023р. не з`явився, судом не викликався, про дату, час та місце розгляду скарги повідомлений належним чином.

Оцінюючи надані до матеріалів скарги докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, заслухавши представників сторін, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що скарга №20 від 29.04.2023р. Підприємства електричних мереж зовнішнього освітлення «Міськсвітло» м.Маріуполя не підлягає задоволенню, враховуючи наступне:

За приписами ст.129 Конституції України обов`язковість рішення суду визначено однією із основних засад судочинства.

В силу норм ст.326 Господарського процесуального кодексу України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Статтею 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

У відповідності до ст.1 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів», яка кореспондується з нормами ст.5 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) покладається на органи державної виконавчої служби та у визначених Законом України «Про виконавче провадження» випадках - на приватних виконавців.

За приписами ст.3 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» завданням органів державної виконавчої служби та приватних виконавців є своєчасне, повне і неупереджене виконання рішень, примусове виконання яких передбачено законом.

Як свідчать матеріали скарги, 20.03.2023р. страшим державним виконавцем Центрального відділу державної виконавчої служби у м.Маріуполі Маріупольського району Донецької області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків) Хараджі Олександром Спиридоновичем відкрито виконавче провадження за №71337239 з виконання наказу господарського суду Донецької області по справі №905/585/22 від 22.03.2023р. щодо стягнення з Підприємства електричних мереж зовнішнього освітлення «Міськсвітло» м.Маріуполя на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Центренергозбут» боргу за спожиту електричну енергіюв сумі 4663570,89 грн, пені 1208882,78 грн, інфляційних нарахувань 1252825,54 грн, 3% річних 116445,59 грн, а також судового збору у розмірі 108327,39 грн.

Цього ж дня винесено постанову №71337239 про арешт коштів боржника.

Відповідно до ст.339 Господарського процесуального кодексу України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права.

Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що стадія виконання судового рішення є частиною правосуддя (рішення у справах «Півень проти України» від 29.06.2004р., «Горнсбі проти Греції» від 19.03.1997р.).

Існування заборгованості, яка підтверджена остаточним і обов`язковим для виконання судовим рішенням, дає особі, на користь якої таке рішення винесено, підґрунтя для «законного сподівання» на виплату такої заборгованості і становить «майно» цієї особи у зазначеній ст.1 Першого протоколу (рішення Європейського суду з прав людини від 06.10.2011р. у справі «Агрокомплекс проти України»).

У рішенні від 15.10.2009р. Європейський суд з прав людини у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» вказав на те, що відсутність у заявника можливості домогтися виконання судового рішення, винесеного на його користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, як це передбачено першим реченням першого пункту ст.1 Першого протоколу.

Європейський суд з прав людини також наголошував, що виконанню судового рішення не можна перешкоджати, відмовляти у виконанні або надмірно його затримувати.

У справі «Фуклев проти України» (рішення від 07.06.2005р.) Європейський суд з прав людини вказав, що Держава зобов`язана організувати систему виконання судових рішень, яка буде ефективною як за законодавством, так і на практиці.

Конституційний Суд України неодноразово зазначав, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (п.2 мотивувальної частини рішення від 13.12.2012 №18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (п.3 мотивувальної частини рішення від 25.04.2012 №11-рп/2012).

Із моменту звернення у належний спосіб до органів виконавчої служби із заявою про відкриття виконавчого провадження, стягувач має право розраховувати, що компетентний орган здійснить всі можливі заходи для виконання постановленого судового рішення, що набрало законної сили.

Разом з цим, на підставі Указів Президента України №64/2022 від 24.02.2022р. «Про введення воєнного стану в Україні» та №259/2022 від 14.03.2022р., №133/2022 від 18.04.2022р., №341/2022 від 17.05.2022р., №573/2022 від 12.08.2022р., №757/2022 від 07.11.2022р., №58/2023 від 06.02.2023р., №341/2023 від 17.05.2023р. «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» починаючи з 24.02.2022р. на території України діє режим воєнного стану.

Наказом №309 від 22.12.2022р. Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України затверджено Перелік територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, відповідно до якого вся територія Маріупольського району відноситься до другого блоку, а саме «Тимчасово окуповані Російською Федерацією території України» із зазначенням дати початку тимчасової окупації 05.03.2022р. У цій територіальній одиниці дата завершення тимчасової окупації не визначена.

Одночасно, умови і порядок виконання рішень судів, що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначені Законом України «Про виконавче провадження».

За змістом абз.15 п.10-2 розділу Прикінцевих та Перехідних положень Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції станом на 20.03.2023р.) забороняється відкриття виконавчих проваджень та вжиття заходів примусового виконання рішень на території територіальних громад, що розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або перебувають у тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні), відповідно до переліку, затвердженого центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику з питань тимчасово окупованої Російською Федерацією території України, а також прилеглих до неї територій.»

Відповідно до абз.12 п.10-2 розділу Прикінцевих та Перехідних положень Закону України «Про виконавче провадження» зупиняється у період дії воєнного стану вчинення виконавчих дій у виконавчих провадженнях з виконання рішень (крім рішень за позовами фізичних осіб про стягнення заробітної плати, грошового забезпечення військовослужбовців), боржниками за якими є підприємства оборонно-промислового комплексу, визначені в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, органи військового управління, з`єднання, військові частини, вищі військові навчальні заклади, військові навчальні підрозділи закладів вищої освіти, установи та організації, які входять до складу Збройних Сил України, рішень про стягнення з фізичної особи заборгованості за житлово-комунальні послуги в територіальних громадах, розташованих у районах проведення воєнних (бойових) дій, або які перебувають чи перебували у тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні) відповідно до переліку, затвердженого наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України, або якщо стягнення за житлово-комунальні послуги здійснюється щодо нерухомого майна, яке є місцем постійного проживання такої фізичної особи і було знищено або пошкоджено внаслідок воєнних (бойових) дій.

На відміну від абз.12 п.10-2 розділу XIII Прикінцевих та Перехідних положень Закону України «Про виконавче провадження» (яким передбачено зупинення виконавчих дій), абз.15 вказаного пункту не містить визначення кола осіб щодо яких застосовується заборона (боржники - підприємства оборонно-промислового комплексу, стягнення з фізичних осіб заборгованості за житлово-комунальні послуги в територіальних громадах, які визначені Переліком).

Аналіз наведених норм свідчить, що законодавча заборона, передбачена абзацом 15 пункту 10-2 розділу XIII Прикінцевих та Перехідних положень Закону України «Про виконавче провадження», стосується саме місця (території) відкриття виконавчого провадження і місця (території), на якій будуть вживатися заходи примусового виконання рішення, а не місця реєстрації (розташування) боржника.

Законодавство не містить заборони вчиняти виконавчі дії щодо юридичної особи, місцезнаходженням (реєстрацією) якої є територія територіальної громади, яка включена до Переліку поза межами такої територій. Відповідна заборона стосується виключно території проведення виконавчих дій (відкриття виконавчих проваджень та вжиття заходів примусового виконання рішень).

Такі висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постановах від 23.03.2023р. у справі №905/2368/15, від 24.04.2023р. у справі №910/5953/17.

Верховний Суд у справі №905/2368/15 погодився із висновками судів попередніх інстанцій щодо помилковості позиції виконавчої служби про заборону відкриття виконавчого провадження та вжиття заходів примусового виконання рішення внаслідок реєстрації боржника на території територіальних громад, що розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або перебувають у тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні).

Разом з тим, Верховний Суд у справі №910/5953/17 дійшов висновку, що державний виконавець правомірно відкрив виконавче провадження, оскільки місцем знаходження Департаменту ДВС є місто Київ, та правомірно вжив заходи примусового виконання наказу господарського суду, зокрема, наклав арешт на майно та грошові кошти боржника та його структурних одиниць, оскільки скаржник не довів та суди не встановили, що такі заходи вчинено на території територіальних громад, що розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або перебувають у тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні) та / або щодо майна, яке знаходиться на таких територіях.

Відповідно до ч.ч.1, 4 ст.24 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчі дії провадяться державним виконавцем за місцем проживання, перебування, роботи боржника або за місцезнаходженням його майна. Право вибору місця відкриття виконавчого провадження між кількома органами державної виконавчої служби, що можуть вчиняти виконавчі дії щодо виконання рішення на території, на яку поширюються їхні функції, належить стягувачу. Виконавець має право вчиняти виконавчі дії щодо звернення стягнення на доходи боржника, виявлення та звернення стягнення на кошти, що перебувають на рахунках боржника у банках чи інших фінансових установах, на рахунки в цінних паперах у депозитарних установах на території, на яку поширюється юрисдикція України.

Згідно з наказом №85/В від 29.06.2022р. Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м.Харків) було визначено з 01.07.2022р. тимчасове місце розташування територіальних відділів державної виконавчої служби у Донецькій області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків), зокрема, місцерозташування Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Маріуполі Маріупольського району Донецької області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції визначене за наступною адресою: 03022, м.Київ, вул.Ломоносова, 34А, кв.114.

Отже, оскільки відкриття виконавчого провадження та вжиття заходів примусового виконання рішення суду відбулось на території міста Київ, яке не віднесено до вищезазначеного переліку, суд дійшов висновку, що такі дії державного виконавця не порушують заборону, передбачену абз.15 п.10-2 розділу XIII Прикінцевих та Перехідних положень Закону України «Про виконавче провадження».

В силу норм ст.343 Господарського процесуального кодексу України за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

З огляду на таке, вимоги Підприємства електричних мереж зовнішнього освітлення «Міськсвітло» м.Маріуполя є необґрунтованими, а розглядувана скарга підлягає залишенню без задоволення.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.234, 339-343 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

УХВАЛИВ:

Відмовити у задоволенні скарги №20 від 29.04.2023р. Підприємства електричних мереж зовнішнього освітлення «Міськсвітло» м.Маріуполя.

Вступну та резолютивну частини ухвали складено 23.05.2023р.

Повний текст ухвали складено 29.05.2023р.

Ухвала може бути оскаржена в порядку ст.ст.255-256 Господарського процесуального кодексу України.

Суддя Ю.О.Паляниця