ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД СУМСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

17.05.2023м. СумиСправа № 920/363/23

Господарський суд Сумської області у складі судді Жерьобкіної Є.А.,

за участю секретаря судового засідання Гордієнко Ж.М.,

Розглянувши в порядку загального позовного провадження справу № 920/363/23

за позовом Керівника Охтирської окружної прокуратури Сумської області (42700, Сумська область, м. Охтирка, вул. Сумська, 12) в інтересах держави в особі Чернеччинської сільської ради Охтирського району Сумської області (42744, Сумська область, Охтирський район, с. Чернеччина, вул. Заводська, 2)

до відповідача Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 )

про визнання недійсним договору та повернення нерухомого майна

Представники учасників справи в судове засідання не з`явились.

1. Стислий виклад позицій сторін по справі.

1.1. 10.04.2023 до Господарського суду Сумської області звернувся Керівник Охтирської окружної прокуратури Сумської області в інтересах держави в особі Чернеччинської сільської ради Охтирського району Сумської області з позовом, в якому просить суд визнати недійсним договір зберігання, укладений 30.03.2020 між Чернеччинською сільською радою та ФОП ОСОБА_1 ; зобов`язати ФОП ОСОБА_1 повернути територіальній громаді в особі Чернеччинської сільської ради Охтирського району цілісний майновий комплекс по водопостачанню та водовідведенню в с. Сонячне Охтирського району.

1.2. В обґрунтування позовних вимог прокурор посилається на те, що спірний договір є удаваним правочином, укладеним з метою приховання фактично укладеного договору оренди цілісного майнового комплексу по водопостачанню та водовідведенню. Оскаржуваний договір за своєю правовою природою є договором оренди та укладений з порушенням вимог Закону України «Про оренду державного та комунального майна», Закону України «Про особливості передачі в оренду чи концесію об`єктів у сферах теплопостачання, водопостачання та водовідведення, що перебувають у комунальній власності».

1.3. Відповідач, у поданій заяві (вх. № 3006 від 17.05.2023) повністю визнає позовні вимоги та не заперечує проти їх задоволення.

2. Заяви, які подавались учасниками справи. Процесуальні дії, які вчинялись судом.

2.1. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10.04.2023, справу № 920/363/23 призначено судді Жерьобкіній Є.А.

2.2. Ухвалою від 12.04.2023 Господарський суд Сумської області прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження у справі № 920/363/23; призначив підготовче засідання на 17.05.2023, 11:15; надав відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі для подання відзиву на позовну заяву, відповідно до ст. 165 ГПК України; надав прокурору та позивачу семиденний строк з дня отримання відзиву на позовну заяву для подання відповіді на відзив, відповідно до ст. 166 ГПК України; надав відповідачу семиденний строк з дня отримання відповіді на відзив для подання заперечення, відповідно до ст. 167 ГПК України.

2.3. 17.05.2023 відповідач подав до суду заяву (вх. № 3006 від 17.05.2023), згідно якої повністю визнає позовні вимоги та не заперечує проти задоволення позову.

2.4. В судове засідання 17.05.2023 представники учасників справи не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

2.5. Враховуючи достатність часу, наданого сторонам для подання доказів в обґрунтування своїх позицій по справі, приймаючи до уваги принципи змагальності та диспозитивності господарського процесу, господарський суд, в межах наданих йому повноважень, створив належні умови для реалізації учасниками процесу своїх прав.

3. Щодо представництва прокурором у суді законних інтересів держави.

3.1. Статтею 131-1 Конституції України визначено, що в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

3.2. Частиною 3 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що до господарського суду у справах, віднесених законом до його юрисдикції, мають право також звертатися особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

3.3. Згідно з ч. 3 ст. 53 Господарського процесуального кодексу України, у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.

3.4. Відповідно до частини четвертої статті 53 Господарського процесуального кодексу України, прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує: 1) в чому полягає порушення інтересів держави, 2) необхідність їх захисту, 3) визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

3.5. Відповідно до ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, крім випадку, визначеного абзацом четвертим цієї частини. Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень.

3.6. Прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу.

3.7. Бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.

3.8. Звертаючись до відповідного компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.

3.9. Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню, тощо.

3.10. Вирішуючи питання щодо наявності підстав для представництва, суд не повинен установлювати саме протиправність бездіяльності компетентного органу чи його посадової особи. Частиною сьомою статті 23 Закону України «Про прокуратуру» передбачено, що в разі встановлення ознак адміністративного чи кримінального правопорушення прокурор зобов`язаний здійснити передбачені законом дії щодо порушення відповідного провадження. Таким чином, питання про те, чи була бездіяльність компетентного органу протиправною та які її причини, суд буде встановлювати за результатами притягнення відповідних осіб до відповідальності. Господарсько-правовий спір між компетентним органом, в особі якого позов подано прокурором в інтересах держави, та відповідачем не є спором між прокурором і відповідним органом, а також не є тим процесом, у якому розглядається обвинувачення прокурором посадових осіб відповідного органу у протиправній бездіяльності.

3.11. Виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Ключовим для застосування цієї конституційної норми є поняття «інтерес держави».

3.12. У Рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) від 08.04.1999 № 3-рп/99 Конституційний Суд України, з`ясовуючи поняття «інтереси держави» висловив міркування, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо (пункт 3 мотивувальної частини).

3.13. Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й в діяльності приватних підприємств, товариств.

3.14. Із врахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах (пункт 4 мотивувальної частини).

3.15. Відтак, «інтереси держави» охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація «інтересів держави», особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно.

3.16. У даному випадку порушенням інтересів держави є те, що майно, яке належить до комунальної власності Чернеччинської територіальної громади, використовується фізичною особою підприємцем без відповідної правової підстави, що спричиняє збитки місцевому бюджету.

3.17. Прокурор звернувся до Господарського суду Сумської області в інтересах держави в особі позивача Чернеччинської сільської ради Охтирського району з огляду на наступне.

3.18. Відповідно до ч. 2 ст. 2 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», місцеве самоврядування здійснюється територіальними громадами сіл, селищ, міст як безпосередньо, так і через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи, а також через районні та обласні ради, які представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст.

3.19. Згідно з ч. 1 ст.10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

3.20. Відповідно до ст. 4 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», одним із принципів місцевого самоврядування в Україні є судовий захист прав місцевого самоврядування.

3.21. За змістом ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства, установи та організації, в тому числі банки, страхові товариства, а також пенсійні фонди, частку в майні підприємств, житловий фонд, нежитлові приміщення, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоров`я, науки, соціального обслуговування та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об`єкти, визначені відповідно до закону як об`єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження.

3.22. Органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власної, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об`єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об`єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду.

3.23. Майнові операції, які здійснюються органами місцевого самоврядування з об`єктами права комунальної власності, не повинні ослаблювати економічних основ місцевого самоврядування, зменшувати обсяг та погіршувати умови надання послуг населенню.

3.24. Право комунальної власності територіальної громади захищається законом на рівних умовах з правами власності інших суб`єктів.

3.25. Таким чином, органом, уповноваженим державою здійснювати відповідні повноваження у спірних правовідносинах, є Чернеччинська сільська рада, яка від імені територіальної громади здійснює право власності цілісним майновим комплексом по водопостачанню та водовідведенню.

3.26. Чинним законодавством чітко не визначено, що необхідно розуміти під «нездійсненням або неналежним здійсненням суб`єктом владних повноважень своїх функцій», у зв`язку із чим прокурор у кожному випадку обґрунтовує та доводить наявність відповідних фактів самостійно з огляду на конкретні обставини справи. При цьому враховуються висновки Верховного Суду, зроблені при розгляді інших справ за участю прокурора (ухвали від 07.05.2018 у справі № 910/18283/17, від 10.07.2018 у справі № 812/1689/16, постанови від 25.04.2018 у справі № 806/1000/17, від 13.06.2018 у справі № 687/379/17-ц, № 924/1256/17).

3.27. «Нездійснення захисту» полягає у тому, що уповноважений суб`єкт владних повноважень за наявності факту порушення інтересів держави, маючи відповідні повноваження для їх захисту, всупереч цим інтересам за захистом до суду не звернувся.

3.28. Така поведінка (бездіяльність) уповноваженого державного органу може вчинятися з умислом чи з необережності; бути наслідком об`єктивних (відсутність коштів на сплату судового збору, тривале не заповнення вакантної посади юриста) чи суб`єктивних (вчинення дій на користь можливого відповідача, інших корупційних або кримінально караних дій) причин.

3.29. Прокурор може підтвердити наявність підстав для представництва інтересів держави в суді шляхом надання належного обґрунтування, підтвердженого достатніми доказами, зокрема, але не виключно, повідомленням прокурора на адресу відповідного суб`єкта владних повноважень про звернення до суду, запитами, а також копіями документів, отриманих від суб`єкта владних повноважень, що свідчать про наявність підстав для відповідного представництва.

3.30. Зважаючи на вказані правові висновки Верховного Суду, лише звернення уповноваженого суб`єкта владних повноважень до суду з відповідним позовом можна вважати належним здійсненням захисту інтересів держави. Інші вжиті заходи, в тому числі, досудового врегулювання, які не призвели до реального усунення порушень інтересів держави, не відповідають вимогам чинного законодавства.

3.31. Прокурор не зобов`язаний встановлювати причини, за яких позивач не здійснює захист відповідних прав та інтересів. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 03.12.2019 у справі № 920/121/19.

3.32. Прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави.

3.33. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 20.05.2019 у справі № 826/15338/18, від 16.04.2019 у справі № 910/3486/18.

3.34. Верховний Суд у постанові від 26.06.2019 у справі № 587/430/16-ц висловив правову позицію, відповідно до якої наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва, прокурор користується процесуальними правами відповідної сторони процесу. Оскільки повноваження органів влади, зокрема і здійснення захисту законних інтересів держави, є законодавчо визначеними, суд згідно з принципом jura novit сиrіа («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін щодо наявності чи відсутності повноважень органів влади здійснювати у спосіб, який обрав прокурор, захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.

3.35. Листом № 52-880вих-23 від 09.03.2023 Охтирська окружна прокуратура звернулась до Чернеччинської сільської ради Охтирського району щодо виявлених порушень законодавства, вжитих органом місцевого самоврядування заходів до захисту порушених інтересів держави та повернення комунального майна, в якому також просила надати копії підтверджуючих документів.

3.36. У відповіді на вказаний запит № 02-27/546 від 15.03.2023 Чернеччинська сільська рада повідомила, що договір зберігання майнового комплексу по водопостачанню та водовідведенню в с. Сонячне Охтирського району Сумської області від 30.03.2020 укладений у відповідності до закону, відповідно сільською радою, з метою відновлення стану законності порушених інтересів держави шляхом розірвання договору зберігання або визнання його недійсним, заходи не вживались, позови до суду з цих підстав не подавались.

3.37. Також сільською радою зазначено, що на виконання порядку, визначеного Законом України «Про особливості передачі в оренду чи концесію об`єктів у сферах теплопостачання, водопостачання та водовідведення, що перебувають у комунальній власності», Чернеччинською сільською радою 04.06.2020 прийнято рішення «Про пропозицію передачі цілісного майнового комплексу по водопостачанню та водовідведенню в с. Сонячне Охтирського району Сумської області». Через недостатнє фінансування, процедура не завершена.

3.38. Вказане свідчить про нездійснення Чернеччинською сільською радою, як органом, уповноваженим державою здійснювати відповідні повноваження у спірних правовідносинах, захисту інтересів держави у встановленому законом порядку.

3.39. Згідно листів: № 52-1145вих-23 від 28.03.2023 та № 52-1267вих-23від 07.04.2023 Охтирською окружною прокуратурою повідомлено Чернеччинську сільську раду Охтирського району про встановлення підстав для здійснення представництва прокурором інтересів держави в суді та інформовано про підготовку відповідного позову до Господарського суду Сумської області.

3.40. Велика палата Верховного Суду у постанові від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18 виклала правову позицію щодо обґрунтування прокурором підстав для представництва інтересів держави в суді, зокрема, звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.

3.41. Таким чином, з наявних в матеріалах справи доказів слідує, що прокурором направлений відповідний лист-повідомлення. З отриманої відповіді не простежується намір вжиття заходів щодо захисту інтересів держави в судовому порядку.

3.42. На підставі викладеного, з урахуванням змісту позовної заяви, предмета спору, характеру спірних правовідносин, суд дійшов висновку про наявність підстав для представництва прокурором інтересів держави та звернення до суду з позовом, у зв`язку із доведеною бездіяльністю компетентного органу, а також необхідністю невідкладного захисту інтересів держави в даному випадку.

3.43. Прокурор звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати недійсним договір зберігання та зобов`язати відповідача повернути майно.

4. Фактичні обставини, встановлені судом.

4.1. Рішенням виконавчого комітету Чернеччинської сільської ради Охтирського району Сумської області № 49 від 18.03.2020 ініційовано передачу майна комунальної власності цілісного майнового комплексу по водопостачанню та водовідведенню в с. Сонячне Охтирського району Сумської області в оренду.

4.2. Вказаним рішенням виконавчий комітет вирішив забезпечити зберігання комунального майна (до завершення процедури підготовки цілісного майнового комплексу по водопостачанню та водовідведенню в с. Сонячне Охтирського району Сумської області до передачі в оренду, проведення конкурсу на право отримання його в оренду, укладення договору оренди та передачі по ньому майна) шляхом укладення договору відповідального зберігання майна комунальної власності цілісного майнового комплексу по водопостачанню та водовідведенню в с. Сонячне з фізичною особою підприємцем ОСОБА_1 . Передбачено можливість використання майна цілісного майнового комплексу по водопостачанню та водовідведенню за його цільовим призначенням для безперервної подачі води мешканцям сіл Сонячне та Мирне Чернеччинської сільської ради.

4.3. На виконання вказаного рішення, 30.03.2020 між позивачем Чернеччинською сільською радою та відповідачем Фізичною особою підприємцем ОСОБА_1 укладено договір зберігання та складено акт прийому-передачі матеріальних цінностей на зберігання.

4.4. Відповідно до п. 1.1 договору зберігання, позивач передає, а відповідач приймає на відповідальне зберігання майно, найменування, вартість та кількість якого вказується в актах прийому-передачі до цього договору.

4.5. Згідно акту прийому-передачі матеріальних цінностей на зберігання від 30.03.2020, відповідачу передано на зберігання 5 артезіанських свердловин, 4 башт Рожновського, водопроводи, насосну станцію, каналізаційну систему без місцевих вигребів 58 колодязів, автоводовоз, електроустановки.

4.6. Відповідно до п. 4.1 розділу 4 «Розрахунок і порядок оплати» договору, за зберігання майна, позивач надає право зберігати та користуватись майном за його цільовим призначенням.

4.7. Згідно з п. 7.1 розділу 7 «Строк дії договору та інші умови», договір набуває чинності з моменту його підписання і діє до повного виконання сторонами своїх зобов`язань за цим договором.

4.8. За результатами вивчення стану дотримання вимог законодавства щодо передачі об`єктів державної та комунальної власності у користування Охтирською окружною прокуратурою Сумської області встановлено, що мають місце порушення вимог Законів України «Про оренду державного та комунального майна», «Про особливості передачі в оренду чи концесію об`єктів у сферах теплопостачання, водопостачання та водовідведення, що перебувають у комунальній власності» під час передачі на зберігання ФОП ОСОБА_1 комунального майна.

4.9. Листом № 52-121вих-23 від 10.01.2023 Охтирська окружна прокуратура Сумської області звернулась до Чернеччинської сільської ради Охтирського району з проханням надати інформацію щодо наявності у власності сільської ради водогонів, свердловин, насосів, башт, а також щодо надання документів згідно переліку.

4.10. У відповіді на лист № 02-27/119 від 19.01.2023 Чернеччинська сільська рада Охтирського району надала запитуваний перелік майна, що знаходиться на балансі сільської ради та повідомила, що згідно рішення 3 сесії 7 скликання від 18.01.2018 «Про передачу на баланс комунального підприємства «Лутищанський агролісгосп» Чернеччинської сільської ради» комунальне майно з водопостачання передано на праві господарського відання КП «Лутищанський агролісгосп» Чернеччинської сільської ради.

4.11. Листом № 52-278вих-23 від 23.01.2023 Охтирська окружна прокуратура Сумської області звернулась до Чернеччинської сільської ради щодо надання належним чином засвідчених копій договорів зберігання та рішення Чернеччинської сільської ради щодо передачі комунального майна ФОП ОСОБА_1 ; інформації щодо стану виконання умов договору, щодо стану використання майна, переданого відповідно до договорів, щодо проведення оцінки переданого майна.

4.12. У листі-відповіді № 02-27/202 від 27.01.2023 про розгляд запиту про надання інформації та копій документів Чернеччинська сільська рада Охтирського району повідомила, що станом на 27.01.2023 цілісний майновий комплекс по водопостачанню та водовідведенню в с. Сонячне Охтирського району Сумської області перебуває на зберіганні у Фізичної особи підприємця ОСОБА_1 та використовується відповідно до умов договору зберігання від 30.03.2020. Оцінка майна комунальної власності не проводилась.

5. Оцінка доказів з посиланням на норми права, якими керувався суд. Висновки суду.

5.1. Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

5.2. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

5.3. Згідно ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

5.4. У відповідності до ч. 1, 2 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори.

5.5. Відповідно до частини першої статті 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених Господарським кодексом України, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

5.6. Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України господарські зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

5.7. Відповідно до частин 1, 2, 3 статті 180 Господарського кодексу України, зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов`язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов`язкові умови договору відповідно до законодавства. Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. При укладенні господарського договору сторони зобов`язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

5.8. Порядок укладення договорів зберігання регламентується главою 66 Цивільного кодексу України.

5.9. У параграфі 1 глави 66 наведено загальні правові норми, що стосуються будь-яких договорів зберігання, а параграфами 2, 3 глави 66 регулюється специфіка укладення окремих видів договорів зберігання.

5.10. Відповідно до ст. 936 Цивільного кодексу України, за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов`язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

5.11. Відповідальне зберігання господарська операція, що здійснюється платником податків і передбачає передачу згідно з договорами схову матеріальних цінностей на зберігання іншій фізичній чи юридичній особі без права використання у господарському обороті такої особою з подальшим: поверненням таких матеріальних цінностей платнику податків без зміни якісних або кількісних характеристик (пп. 14.1.32 ПК України).

5.12. Статтею 944 Цивільного кодексу України передбачено, що зберігач не має права без згоди поклажодавця користуватися річчю, переданою йому на зберігання, а також передавати її у користування іншим особам.

5.13. Правовий аналіз вищевказаних норм свідчить про те, що як правило, договір зберігання укладається без права користування річчю; право користування річчю зберігач може отримати за попередньою згодою поклажодавця, і в такому разі виникають правовідносини найму.

5.14. Договір зберігання укладається для забезпечення схоронності речі (майна), підтримання його в придатному (робочому) стані, а використання цього майна під час здійснення господарської діяльності призводить до погіршення його стану та зношення.

5.15. Також, відповідно до ст. 9 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», забороняється передавати державне або комунальне майно в безоплатне користування або позичку.

5.16. Оплата послуг зберігання шляхом надання права зберігачу користуватись комунальним майном суперечить природі договору зберігання.

5.17. Обґрунтовуючи позовні вимоги, прокурор посилається на те, що під час укладення спірного договору у сторін не було намірів на встановлення правовідносин зі зберігання. Спірний договір є удаваним правочином, укладеним з метою приховання фактично укладеного договору оренди цілісного майнового комплексу по водопостачанню та водовідведенню. Оскаржуваний договір за своєю правовою природою є договором оренди та укладений з порушенням вимог Закону України «Про оренду державного та комунального майна», Закону України «Про особливості передачі в оренду чи концесію об`єктів у сферах теплопостачання, водопостачання та водовідведення, що перебувають у комунальній власності».

5.18. Прокурор зазначає, що під час проведення перевірки, Охтирською окружною прокуратурою Сумської області встановлено, що рішенням Господарського суду Сумської області від 25.02.2020 у справі № 920/42/20 задоволено позов керівника Охтирської окружної прокуратури Сумської області в інтересах держави в особі позивача Чернеччинської сільської ради Охтирського району до відповідача ФОП ОСОБА_1 , про зобов`язання повернення нерухомого майна.

На виконання вказаного рішення суду ФОП ОСОБА_1 повернув цілісний майновий комплекс по водопостачанню та водовідведенню (в складі 5 артезіанських свердловин, 4 башт Рожновського, водопроводів, насосної станції, і, каналізаційної системи без місцевих вигребів 58 колодязів, автоводовозу, електроустановок) Чернеччинькій сільській раді в особі голови Бублика Р.Ю., про що складено акт прийому-передачі матеріальних цінностей від 30.03.2020.

5.19. Договором оренди комунального майна № 3 від 30.07.2018, який діяв до укладення оскаржуваного договору зберігання, передбачено, що майно передається в оренду з метою використання в діяльності по забезпеченню водою домогосподарств та виробничих комплексів в селах Сонячне та Мирне Чернеччинської сільської ради.

5.20. З вказаного слідує, що незважаючи на повернення цілісного майнового комплексу по водопостачанню та водовідведенню на виконання рішення суду від 25.02.2020, ФОП ОСОБА_1 фактично продовжив користуватись комунальним майном для отримання прибутку, уклавши договір зберігання від 30.03.2020.

5.21. Заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, позивач має довести: факт укладання правочину, що на його думку є удаваним; спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж приховати інший правочин; настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином.

5.22. Такий висновок застосування норм матеріального права викладений у постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14.02.2022 року у справі № 346/2238/15 (провадження № 61- 14680сво20).

5.23. Суд звертає увагу, що відповідно до ч. 1 ст. 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (ч. 1 ст. 129 Конституції України).

Аналогічний припис закріплений у частині першій статті 11 Господарського процесуального кодексу України.

Елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоб виключити ризик свавілля.

На думку Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), поняття «якість закону» означає, що національне законодавство повинно бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають право вживати заходів, що вплинуть на конвенційні права цих людей (рішення ЄСПЛ у справах «C.G. та інші проти Болгарії» («C. G. and Others v. Bulgaria» заява №1365/07, 24 April 2008, § 39), «Олександр Волков проти України» («Oleksandr Volkov v. Ukraine», заява № 21722/11, § 170)).

ЄСПЛ неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі, тому їх тлумачення та застосування залежить від практики, і роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (рішення ЄСПЛ у справах «Кантоні проти Франції» від 11.11.1996 («Cantoni v. France», заява № 17862/91, § 31-32), «Вєренцов проти України» від 11.04.2013 («Vyerentsov v. Ukraine», заява № 20372/11, § 65)).

Відповідно до ч. 4 ст. 236 Господарського процесуального кодексу України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду.

Аналогічну норму містять положення частини шостої статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Незалежно від того, чи перераховані усі постанови, у яких викладена правова позиція, суд під час вирішення тотожних спорів має враховувати саме останню правову позицію Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду.

5.24. Так, удаваний правочин це правочин, вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховування іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили (ст. 235 ЦК України).

5.25. Зі змісту приписів цивільного законодавства слідує, що оскільки при вчиненні удаваного правочину настання його мети приховати інший правочин, бажають досягти обидві сторони, то до відносин цих сторін застосовуються правила того правочину, якому відповідала внутрішня воля сторін і який вони насправді вчинили.

5.26. У постанові Верховного Суду України від 07.09.2016 у справі № 6-1026цс16 зроблено правовий висновок, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемним або про визнання його недійсним (аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.01.2019 у справі № 522/14890/16-ц).

5.27. У постанові Верховного суду у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду від 14.02.2022 № 346/2238/15-ц зазначено, що удаваним є правочин, що вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, а не сторони правочину. Тобто сторони з учиненням удаваного правочину навмисно виражають не ту внутрішню волю, що насправді має місце. Відтак, сторони вчиняють два правочини: один удаваний, що покликаний «маскувати» волю осіб; другий прихований, від якого вони очікують правових наслідків, а не «приховують» сторону правочину.

5.28. Правова природа договору не залежить від його назви, а визначається з огляду на зміст, тому при оцінці відповідності волі сторін та укладеного договору фактичним правовідносинам, суд повинен надавати правову оцінку його умовам, правам та обов`язкам сторін для визначення спрямованості як їх дій, так і певних правових наслідків.

5.29. Спірний договір зберігання від 30.03.2020 є удаваним правочином, виходячи з наступного.

5.30. Частиною 1 ст. 283 Господарського кодексу України визначено, що за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

У користування за договором оренди передається індивідуально визначене майно виробничо-технічного призначення (або єдиний майновий комплекс), що не втрачає у процесі використання своєї споживчої якості (неспоживна річ).

5.31. Так, оренда речове право на майно, відповідно до якого орендодавець передає або зобов`язується передати орендарю майно у користування за плату на певний строк. Основною метою оренди є прискорення економічного зростання, залучення іноземних і внутрішніх інвестицій, посилення фінансової спроможності підприємств державної або комунальної власності, у зв`язку з чим оренда здійснюється на основі принципів законності, відкритості та прозорості, рівності та змагальності, державного регулювання та контролю, врахування особливостей об`єктів державної та комунальної форм власності, захисту економічної конкуренції, створення сприятливих умов для залучення інвестицій, повного, своєчасного, достовірного інформування про об`єкти оренди та порядок передачі їх в оренду, забезпечення конкурентних умов оренди та інших видів договорів.

5.32. Статтею 284 Господарського кодексу України визначено істотні умови договору оренди, а саме: об`єкт оренди (склад і вартість майна з урахуванням її індексації); строк, на який укладається договір оренди; орендна плата з урахуванням її індексації; порядок використання амортизаційних відрахувань; відновлення орендованого майна та умови його повернення або викупу.

5.33. Оскаржуваний договір містить 7 розділів, а саме: « 1. Предмет договору», « 2. Права та обов`язки зберігача», « 3. Обов`язки поклажодавця», « 4. Розрахунок та порядок оплати», « 5. Відповідальність сторін», « 6. Вирішення спорів», « 7. Строк дії договору та інші умови».

5.34. Відповідно до першого розділу оскаржуваного договору та акту прийому-передачі матеріальних цінностей на зберігання від 30.03.2020, поклажодавець передає, а зберігач приймає на відповідальне зберігання 5 артезіанських свердловин, 4 башт Рожновського, водопроводи, насосну станцію, каналізаційну систему без місцевих вигребів 58 колодязів, автоводовоз, електроустановки.

5.35. Таким чином, об`єктом оренди за договором є цілісний майновий комплекс по водопостачанню та водовідведенню, балансова вартість якого вказана в акті прийому-передачі.

5.36. Умова щодо відновлення орендованого майна передбачена п. 2.1.3 договору, відповідно до якого, зберігач несе відповідальність за втрату або ушкодження майна незалежно від причин ушкодження або втрати.

5.37. Ще однією істотною умовою договору оренди є повернення майна. Так, п. 2.1.5 спірного договору передбачено обов`язок ФОП ОСОБА_1 повернути майно за першою вимогою поклажодавця, пунктом 3.2 передбачено право Чернеччинської сільської ради у будь-який час вимагати повністю або частково майно, яке знаходиться на зберіганні у ФОП ОСОБА_1 . Після закінчення строку дії договору, Чернеччинська сільська рада має право забрати майно (п. 3.1.2 договору).

5.38. Згідно з п. 7.1. розділу 7 «Строк дії договору та інші умови», договір набуває чинності з моменту його підписання і діє до повного виконання сторонами своїх зобов`язань за цим договором.

5.39. Відповідно до п. 4.1. розділу 4 «Розрахунок і порядок оплати» договору, за зберігання майна поклажодавець надає право зберігати та користуватися майном за його цільовим призначенням.

5.40. Разом з цим, рішенням виконавчого комітету Чернеччинської сільської ради Охтирського району Сумської області № 49 від 18.03.2020 передбачена можливість використання майна цілісного майнового комплексу по водопостачанню та водовідведенню за його цільовим призначенням для забезпечення безперервної подачі населенню питної води мешканцям сіл Сонячне та Мирне Чернеччинської сільської ради.

5.41. Тобто, в якості орендної плати ФОП ОСОБА_1 здійснює безперервну подачу води мешканцям сіл Сонячне та Мирне Чернеччинської сільської ради, тому договір зберігання фактично укладено в цілях отримання виробничих потужностей для забезпечення здійснення ФОП ОСОБА_1 господарської діяльності, без сплати орендної плати за реальне використання.

5.42. Відповідно до ст. 235 Цивільного кодексу України, якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

5.43. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», закон регулює організаційні відносини, пов`язані з передачею в оренду майна державних підприємств, установ та організацій, підприємств, заснованих на майні, що належить Автономній Республіці Крим або перебуває у комунальній власності (далі - підприємства), їх структурних підрозділів та іншого окремого індивідуально визначеного майна, що перебуває в державній та комунальній власності, майнові відносини між орендодавцями та орендарями щодо господарського використання державного майна, майна, що належить Автономній Республіці Крим або перебуває у комунальній власності.

За ст. 2 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», орендою є засноване на договорі строкове платне користування майном, необхідним орендареві для здійснення підприємницької та іншої діяльності. Державну політику у сфері оренди здійснюють органи місцевого самоврядування щодо майна, яке перебуває в комунальній власності.

Згідно ст. 4 Закону, об`єктами оренди є, зокрема, цілісні майнові комплекси.

Зі змісту наведених правових норм слідує, що договір передбачає перехід предмета оренди в користування орендаря, у якого виникає зустрічне зобов`язання сплачувати орендну плату за користування ним.

Стаття 10 Закону передбачає, що істотними умовами договору оренди є з поміж інших, умови щодо відновлення орендованого майна та умови його повернення, забезпечення виконання зобов`язань - неустойка (штраф, пеня), порука, завдаток, гарантія тощо, порядок здійснення орендодавцем контролю за станом об`єкта оренди, відповідальність сторін, обов`язки сторін щодо забезпечення пожежної безпеки орендованого майна.

5.44. Положенням ст. 2 Закону України «Про особливості передачі в оренду чи концесію об`єктів у сферах теплопостачання, водопостачання та водовідведення що перебувають у комунальній власності» передбачено, що дія цього Закону поширюється на відносини, пов`язані з передачею в оренду чи концесію цілісних майнових комплексів підприємств, їхніх структурних підрозділів у сферах теплопостачання, водопостачання та водовідведення, що перебувають у комунальній власності.

Статтею 8 Закону визначено, що істотними умовами договору оренди об`єктів у сферах водопостачання та водовідведення, крім визначених Законами України «Про концесію» та «Про оренду державного та комунального майна» є:

- порядок та умови відновлення переданого в оренду чи концесію об`єкта централізованого тепло-, водопостачання і водовідведення та його повернення,

- порядок та умови списання (виведення з експлуатації) майна в складі об`єкта оренди, концесії,

- обов`язки сторін договору щодо забезпечення збереження переданого в оренду чи концесію об`єкта централізованого тепло-, водопостачання і водовідведення,

- обов`язки щодо утримання об`єкта концесії згідно з вимогами державних стандартів, норм та правил, що діють у відповідній сфері діяльності,

- обов`язки орендаря, концесіонера щодо використання переданого в оренду, концесію об`єкта централізованого тепло-, водопостачання і водовідведення за цільовим призначенням відповідно до профілю виробничої діяльності підприємства, що раніше здійснювало експлуатацію такого об`єкта, а також щодо виробництва (надання) відповідних комунальних послуг у гарантованих обсягах і належної якості,

- максимальний розмір витрат енергоресурсів на одиницю виробленої продукції (послуг) та максимально допустимі обсяги витрат і технологічних витрат питної води та/або теплової енергії та одиницю продукції (послуг),

- порядок здійснення орендодавцем, концесієдавцем контролю за станом орендованого об`єкта централізованого тепло-, водопостачання і водовідведення,

- відповідальність сторін, у тому числі відповідальність орендаря, концесіонера за безпеку експлуатації об`єкта.

5.45. Суд установив, що в порушення вказаних нормативно-правових актів, договір оренди цілісного майнового комплексу не містить порядку та умов відновлення переданого в оренду цілісного майнового комплексу по водопостачанню та водовідведенню. Правочин не встановлює заходів забезпечення виконання зобов`язань, як того вимагають норми ст. 10 Закону України «Про оренду державного ата комунального майна». Спірним договором не передбачено порядку та умов списання (виведення з експлуатації) майна в складі об`єкта оренди. Договір не містить обов`язку орендаря щодо надання комунальних послуг щодо водопостачання та водовідведення у гарантованих обсягах та належної якості. Умови щодо максимально допустимих обсягів втрат і технологічних витрат питної води на одиницю продукції (послуги) спірним договором також не передбачені. Договором не передбачено порядок здійснення контролю орендодавця за станом орендованого об`єкта водопостачання.

5.46. Крім того, передача цілісного майнового комплексу в оренду відбулась з порушенням процедури такої передачі, встановленої ст. 7 Закону України «Про особливості передачі в оренду чи концесію об`єктів у сферах теплопостачання, водопостачання та водовідведення, що перебувають у комунальній власності», а саме, без проведення конкурсу на право отримання в оренду чи концесію об`єктів у сферах тепло-, водопостачання та водовідведення.

5.47. Відповідно до ст. 16 Цивільного кодексу України, визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів, а загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачено ст. 215 Цивільного кодексу України.

5.48. Відповідно до приписів частини першої статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

5.49. Статтею 203 Цивільного кодексу України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема: 1) зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим актам законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину, має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

5.50. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Такий правочин є оспорюваним. У розумінні приписів наведеної норми, недійсність правочину може наступати лише за певні порушення закону. За ступенем недійсності правочину всі правочини поділяються на абсолютно недійсні з моменту їх вчинення, тобто нікчемні, та відносно недійсні (оспорювані), які можуть бути визнані недійсними, але за певних умов. Нікчемним (абсолютно недійсним) є той правочин, недійсність якого прямо передбачена законом. Оспорюваними є правочини, які Цивільний кодекс України не визнає в імперативній формі недійсними, а лише допускає можливість визнання їх недійсними в судовому порядку за вимогою однієї із сторін або іншої заінтересованої особи.

5.51. Відповідно до вимог ст. 216 Цивільного кодексу України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

5.52. У разі недійсності правочину, кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

5.53. Відповідно до пунктів 5, 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним, а виконання чи невиконання сторонами зобов`язань, які виникли з правочину, має значення лише для визначення наслідків його недійсності, а не для визнання правочину недійсним.

5.54. Оскільки спірний договір є удаваним правочином та за своєю правовою природою є договором оренди, у зв`язку з порушенням при укладенні спірного договору вимог Закону України «Про оренду державного та комунального майна», Закону України «Про особливості передачі в оренду чи концесію об`єктів у сферах теплопостачання, водопостачання та водовідведення, що перебувають у комунальній власності», ст. 638 Цивільного кодексу України, договір зберігання від 30.03.2020, укладений між Чернечинською сільською радою та ФОП ОСОБА_1 підлягає визнанню недійсним на підставі ч. 1, 5 ст. 203, ст. 215, 235 Цивільного кодексу України, а майно підлягає поверненню.

5.55. Враховуючи вищевикладене в сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позову шляхом визнання недійсним договору зберігання від 30.03.2020 та зобов`язання відповідача повернути територіальній громаді цілісний майновий комплекс по водопостачанню та водовідведенню в с. Сонячне Охтирського району Сумської області.

6. Розподіл судових витрат між сторонам.

6.1. Згідно із ч. 1 ст. 130 Господарського процесуального кодексу України, у разі відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

6.2. Відповідно до ч. 3 ст. 7 Закону України «Про судовий збір», у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

6.3. Відповідач у поданій до суду заяві повідомив, що визнає позовні вимоги та не заперечує проти їх задоволення.

6.4. Враховуючи визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті, відповідно до ч. 1 ст. 130 Господарського процесуального кодексу України, ч. 3 ст. 7 Закону України «Про судовий збір», судовий збір в сумі 2684 грн 00 коп. (50 відсотків судового збору), сплачений платіжною інструкцією № 502 від 30.03.2023, підлягає поверненню Сумській обласній прокуратурі з державного бюджету.

6.5. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору в сумі 2684 грн 00 коп. (50 відсотків судового збору) покладаються на відповідача.

Керуючись ст. 2, 123, 129, ч. 3 ст. 185, ст. 191, 232, 233, 236, 237, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Визнати недійсним договір зберігання, укладений 30.03.2020 між Чернеччинською сільською радою Охтирського району Сумської області (42744, Сумська область, Охтирський район, с. Чернеччина, вул. Заводська, буд. 2, ) та Фізичною особою підприємцем ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ).

3. Зобов`язати Фізичну особу підприємця ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) повернути територіальній громаді в особі Чернеччинської сільської ради Охтирського району Сумської області (42744, Сумська область, Охтирський район, с. Чернеччина, вул. Заводська, буд. 2, ) цілісний майновий комплекс по водопостачанню та водовідведенню в с. Сонячне Охтирського району.

4. Стягнути з Фізичної особи підприємця ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Сумської обласної прокуратури (40000, м. Суми, вул. Герасима Кондратьєва, буд. 33, р/р UA0002983 в ДКСУ м. Київ, МФО 820172, ) 2684 грн 00 коп. витрат по сплаті судового збору.

5. Повернути Сумській обласній прокуратурі (40000, м. Суми, вул. Герасима Кондратьєва, буд. 33, р/р UA0002983 в ДКСУ м. Київ, МФО 820172, ) з державного бюджету України (рахунок UA3018540, отримувач ГУК Сум.обл/Сумська МТГ/ 22030101, , банк отримувача Казначейство України (ел.адм.подат)) судовий збір в сумі 2684 грн 00 коп., сплачений платіжною інструкцією № 502 від 30.03.2023.

6. Видати накази після набрання рішенням законної сили.

7. Відповідно до ст. 241 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

8. Згідно з ст. 256 ГПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складене та підписане суддею 29.05.2023.

Суддя Є.А. Жерьобкіна