ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" травня 2023 р. Справа№ 910/5933/22

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Ткаченка Б.О.

суддів: Гаврилюка О.М.

Алданової С.О.

за участю секретаря судового засідання Бондар Л.В.

за участю представників учасників справи згідно з протоколом судового засідання від 02.05.2023:

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги першого заступника керівника Київської міської прокуратури

на рішення Господарського суду міста Києва від 13.12.2022 (повний текст підписано 22.12.2022)

у справі № 910/5933/22 (суддя - Маринченко Я.В..)

за позовом Волинської обласної прокуратури в особі Волинської обласної державної (військової) адміністрації та Управління з питань оборонної роботи та взаємодії з правоохоронними органами Волинської обласної державної (військової) адміністрації

до Товариства з обмеженою відповідальністю "БК КБР"

про стягнення 1 557 278 грн.

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст заявлених вимог

Волинська обласна прокуратура (далі - прокурор, скаржник) в особі Волинської обласної державної (військової) адміністрації (далі - позивач-1) та Управління з питань оборонної роботи та взаємодії з правоохоронними органами Волинської обласної державної (військової) адміністрації (далі - позивач-2) звернулась до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «БК КБР» (далі - відповідач, Товариство) про стягнення 1 557 278 грн.

Позовні вимоги з урахуванням заяви прокурора про збільшення позовних вимог, обґрунтовані безпідставністю включення до ціни товару, який було поставлено відповідачем на користь позивача-2 відповідно до умов Контракту №2 від 28.03.2022, суми ПДВ у розмірі 1 506 930,80 грн., які прокурор просить суд стягнути з відповідача. Окрім того, прокурором заявлено до стягнення з відповідача 3% річних у розмірі 10 156,30 грн. та інфляційні втрати у розмір 88 663,29 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Господарського суду міста Києва від 13.12.2022 у справі № 910/5933/22 позов задоволено частково. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "БК КБР" на користь Управління з питань оборонної роботи та взаємодії з правоохоронними органами Волинської обласної державної (військової) адміністрації 3% річних у розмірі 2724 грн. 86 коп., а також витрати по сплаті судового збору у розмірі 68 грн. 41 коп. В іншій частині позову відмовлено. Закрито провадження у справі №910/5933/22 в частині позовних вимог про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "БК КБР" суми основної заборгованості у розмірі 1506930 грн. 80 коп. Повернуто з Державного бюджету України на користь Волинської обласної прокуратури судовий збір у розмірі 22603 грн. 96 коп., сплачений за платіжним дорученням №1089 від 11.07.2022.

Оскаржуване судове рішення обґрунтоване тим, що оскільки відповідач сплатив суму основного боргу в дату звернення позивача з даним позовом до суду (тобто, спір існував на дату подання прокурором позову), суд першої інстанції дійшов висновку закрити провадження у справі в частині позовних вимог про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «БК КБР» суми основного боргу у розмірі 1 506 930,80 грн.

Водночас, щодо вимоги прокурора про стягнення з відповідача 3% річних у розмірі 10 156,30 грн. та інфляційних втрат у розмір 88 663,29 грн. за період з 22.04.2022 по 12.07.2022, суд першої інстанції, здійснивши власний перерахунок 3% річних та інфляційних втрат, дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Короткий зміст вимог апеляційних скарг та узагальнення їх доводів

Не погодившись з прийнятим рішенням, перший заступник Київської міської прокуратури подав апеляційну скаргу, в якій просить суд скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 13.12.2022 у справі № 910/5933/22 в частині відмови у позові та прийняти нове рішення, яким позов в частині заявлених до стягнення трьох процентів річних в сумі 10 156,30 грн. та інфляційних втрат у розмірі 88 663,29 грн. задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи, порушенням та неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права.

Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до того, що товариство, будучи обізнаним про звільнення товару поставленого Управлінню за контрактом від сплати ПДВ, самостійно не ініціювало жодних дій щодо повернення безпідставно отриманих коштів ПДВ, і повернуло їх лише після порушення кримінального провадження, виставленої Управлінням вимоги про повернення коштів, а також після того, як прокурор звернувся з відповідним позовом до суду, що не може свідчити про дотримання останнім принципів справедливості, добросовісності і розумності.

Також скаржник зазначає, що судом першої інстанції безпідставно застосовано до спірних правовідносин положення ч. 2 ст. 530 Цивільного кодексу України внаслідок чого судом першої інстанції невірно визначено період незаконного використання товариством бюджетних коштів та стягнуто з відповідача меншу суму відшкодувань.

Узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу та клопотання учасників апеляційного провадження

27.02.2023 через відділ документального забезпечення Північного апеляційного господарського суду від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, відповідно до якого останній просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Зокрема відповідач зазначає, що ним було повернуто позивачу 2 суму ПДВ (суму основної заборгованості), що є підставою для відмови у задоволенні позову у відповідній частині позовних вимог. Крім того, відповідач вказав про безпідставність нарахування 3% річних та інфляційних втрат на суму ПДВ, оскільки порядок нарахування і сплати ПДВ визначається податковим законодавством та не встановлюються сторонами в договірному порядку.

15.03.2023 (повторно 20.03.2023, 26.04.2023) на адресу Північного апеляційного господарського суду від позивача-1 надійшли письмові пояснення, зі змісту яких вбачається, що позивач підтримує апеляційну скаргу та просить розглянути справу №910/5933/22 за відсутності представника позивача-1.

27.04.2023 на адресу Північного апеляційного господарського суду від позивача-2 надійшли письмові пояснення, зі змісту яких вбачається, що позивач підтримує апеляційну скаргу та просить розглянути справу №910/5933/22 за відсутності представника позивача-1.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційних скарг по суті

Згідно Витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13.01.2023 у справі № 910/5933/22 апеляційну скаргу Першого заступника керівника Київської міської прокуратури передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючого судді: Ткаченко Б.О., суддів - Гаврилюк О.М., Майданевич А.Г.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 16.01.2023 витребувано матеріали справи у Господарського суду міста Києва.

25.01.2022 на адресу Північного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 25.01.2023 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Першого заступника керівника Київської міської прокуратури на рішення Господарського суду міста Києва від 13.12.2022 у справі № 910/5933/22. Розгляд справи призначено на 02.03.2023.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 01.03.23, у зв`язку з перебуванням судді Майданевича А.Г у відпустці справу № 910/5933/22 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя - Ткаченко Б.О., судді - Гаврилюк О.М., Алданова С.О

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 01.03.2023 прийнято справу № 910/5933/22 за апеляційною скаргою Першого заступника керівника Київської міської прокуратури на рішення Господарського суду міста Києва від 13.12.2022 до провадження колегію суддів у складі: головуючий суддя Ткаченко Б.О., судді: Алданова С.О., Гаврилюк О.М.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 02.03.2023 розгляд апеляційної скарги першого заступника керівника Київської міської прокуратури на рішення Господарського суду міста Києва від 13.12.2022 відкладено на 23.03.2023.

У зв`язку з перебуванням головуючого судді Ткаченко Б.О. з 21.03.2023 на лікарняному, 23.03.2023 судового засідання не відбулось.

Ухвалою Північного апеляційного господарського від 03.04.2023 розгляд апеляційної скарги першого заступника керівника Київської міської прокуратури на рішення Господарського суду міста Києва від 13.12.2022 призначено на 02.05.2023.

Позиції учасників справи та явка представників сторін у судове засідання

У судове засідання 02.05.2023 з`явився прокурор, який підтримав апеляційну скаргу з викладених у ній підстав, просив скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 13.12.2022 у справі № 910/5933/22 в частині відмови у позові та прийняти нове рішення, яким позов в частині заявлених до стягнення трьох процентів річних в сумі 10 156,30 грн. та інфляційних втрат у розмірі 88 663,29 грн. задовольнити.

Позивачі та відповідач у судове засідання 02.05.2023 представників не направили, про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги та справи повідомлялися належним чином, через канцелярію Північного апеляційного господарського суду від відповідача клопотань чи заяв - не надходило.

Ч.12 ст.270 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи

Суд апеляційної інстанції враховуючи те, що учасники справи про розгляд справи повідомлені належним чином, явка учасників обов`язковою не визнавалась, у зв`язку з чим неявка представників позивачів та відповідача не є перешкодою для розгляду апеляційної скарги.

Колегія суддів апеляційного господарського суду з урахуванням ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 202, ч. 12 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України, вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами, оскільки представники учасників справи, що не з`явилися, про дату та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, участь представників сторін у судовому засіданні судом обов`язковою не визнавалась, суду не наведено обставин, за яких апеляційну скаргу не може бути вирішено в даному судовому засіданні.

Крім того, судова колегія вважає за необхідне зазначити, що у випадку, коли представники сторін чи інші учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Відтак, неявка представників учасників справи у судове засідання за умови належного повідомлення сторін про час і місце розгляду справи, не є безумовною підставою для відкладення розгляду справи, а тому суд дійшов висновку, що підстави для відкладення розгляду апеляційної скарги - відсутні.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

Як вірно встановлено судом першої інстанції та перевірено колегією суддів, 28.03.2022 між Товариством з обмеженою відповідальністю «БК КБР» (далі - Продавець) та Управлінням з питань оборонної роботи та взаємодії з правоохоронними органами Волинської обласної державної (військової) адміністрації (далі - Покупець) укладено Контракт №2 (далі - Контракт) відповідно до умов якого Продавець зобов`язується поставити і передати у власність покупця, а Покупець зобов`язується прийняти та оплатити товар. Перелік обладнання, яке є предметом даного контракту, вказується в додатках, які є невід`ємними частинами даного контракту.

Відповідно до Додатку №1 від 28.03.2022 до Контракту в редакції Додаткової угоди №1 від 28.03.2022 до Контракту, сторони визначили, що товаром є бойові шоломи у кількості 196 шт., захисні жилети у кількості 234 шт., загальна суму без ПДВ 7534654 грн; ПДВ 1506930,80 грн; загальна суму з ПДВ 9041584,80 грн.

У вказаному Додатку №1 сторони визначили, що Покупець сплачує 9041584,80 грн., протягом 3 днів з моменту отримання товару Покупцем; поставка обладнання продавцем здійснюється у термін до 13.04.2022.

На виконання взятих на себе зобов`язань відповідачем було поставлено Товар на загальну суму 9 041 584,80 грн, згідно видаткових накладних №11 від 28.03.2022 на суму 2 754 192 грн; №13 від 02.04.2022 на суму 1 209 114 грн; №18 від 10.04.2022 на суму 2821266 грн; №23 від 12.04.2022 на суму 2 257 012,80 грн, а позивачем було сплачено вартість поставленого товару у розмірі 9 041 584,80 грн, в тому числі ПДВ 20% у розмірі 1 506 930,80 грн , що підтверджується наявними у матеріалах справи платіжними дорученнями №3 від 30.03.2022, №6 від 04.04.2022, №7 від 11.04.2022, №14 від 20.04.2022.

Як вбачається з матеріалів справи, Управління з питань оборонної роботи та взаємодії з правоохоронними органами Волинської обласної державної (військової) адміністрації звернулось до Товариства з обмеженою відповідальністю «БК КБР» з претензією №229/01.14/2-22 від 11.06.2022 про повернення сплачених позивачем-2 суми ПДВ у розмірі 1 506 930,80 грн.

Листом №КБР00000907 від 13.06.2022, відповідач повідомив позивача-2 про згоду повернути помилково нараховані грошові кошти, які були включені, як ПДВ після підписання відповідних додаткових угод.

16.06.2022 між сторонами була підписана Додаткова угода №2 до Контракту №2.

У п. 1 Додаткової угоди №2 від 16.06.2022 зазначено, що у зв`язку з необхідністю приведення у відповідність до вимог Податкового кодексу України, у тому числі з урахуванням пункту 32 підрозділу 2 розділу ХХ «Перехідні положення» Податкового кодексу України ставок податків на спеціальні засоби індивідуального захисту, сторони вирішили скоригувати ціну на захисні жилети та каски шляхом викладення Додатку №1 до Контракту №2 від 28.03.2022 в новій редакції.

Відповідно до п.5 Додаткової угоди №2 сторони погодили, що умови даної угоди застосовуються до правовідносин між сторонами, які виникли до її укладення.

У Додатку до Додаткової угоди №2 до Контракту 2 сторони визначили ціну товару без ПДВ, встановивши її у розмірі 7 534 654 грн.

Листом №КБР00000928 від 17.06.2022 відповідач повідомив позивача 2, що під час здійснення заходів з повернення помилково нарахованих коштів, як податку на додану вартість, було з`ясовано, що розрахункові рахунки Товариства з обмеженою відповідальністю «БК КБР» заблоковані у зв`язку з накладенням арешту на підставі п. 1.17 постанови НБУ №22 від 21.01.2004.

13.07.2022 відповідачем було сплачено на користь позивача 2 грошові кошти у розмірі 1 506 930,80 грн., що підтверджується наявною у матеріалах справи копією платіжного доручення №2067 від 13.07.2022 із призначенням платежу «Повернення помилково сплачених коштів як ПДВ по Контракту №2».

Оскільки відповідач сплатив суму основного боргу в дату звернення позивача з даним позовом до суду (тобто, спір існував на дату подання прокурором позову), суд першої інстанції дійшов висновку закрити провадження у справі в частині позовних вимог про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «БК КБР» суми основного боргу у розмірі 1 506 930,80 грн.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

Згідно до ч. 4 ст. 269 ГПК України, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Приписами ч. 3 ст. 277 ГПК України встановлено виключний перелік підстав норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення.

Так, під час розгляду справи апеляційним судом не встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення в частині закриття провадження у справі.

Стосовно позовних вимог, які є предметом перегляду в суді апеляційної інстанції, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Щодо порушення інтересів держави та підстав представництва інтересів прокурором, колегія суддів зазначає таке.

Згідно п. 3 ст. 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює, зокрема, представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Статтею 53 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що у визначених законом випадках прокурор, серед іншого, звертається до суду з позовною заявою. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави в позовній, чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача.

Аналіз частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» дає підстави стверджувати, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках:

- якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження;

- у разі відсутності такого органу.

«Не здійснення захисту» виявляється в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.

«Здійснення захисту неналежним чином» виявляється в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною.

«Неналежність» захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який серед іншого включає досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача.

Звертаючись до суду з даною позовною заявою прокурор зазначав про протиправне отримання відповідачем бюджетних коштів у розмірі 1 506 930,80 грн., у зв`язку із чим вказує на наявність порушень державних інтересів, що надає право прокурору для їх захисту в судовому порядку

Крім того, з метою встановлення підстав для представництва інтересів держави в суді у даній справі Волинською обласною прокуратурою 07.06.2022 за № 15-660вих-22 на адреси Волинської обласної державної (військової) адміністрації (орган управління бюджетними коштами в умовах воєнного стану та орган, якому підпорядковується сторона контракту №2) та Управління з питань оборонної роботи та взаємодії з правоохоронними органами Волинської обласної державної (військової) адміністрації (сторона правочину та орган, який безпосередньо здійснив видатки за контрактом №2) скеровано лист, у якому повідомлено уповноважені органи про протиправне включення до ціни Контракту №2 суми ПДВ та безпідставне отримання цих коштів відповідачем, роз`яснено положення чинного законодавства, які надають прокурору право на звернення до суду в інтересах уповноваженого органу, а також висловлено прохання про інформування прокуратури про те, чи вживатимуться Управлінням та/або обласною військовою адміністрацією заходи цивільно-правового характеру, спрямовані на стягнення із суб`єкта господарювання безпідставно набутих останнім коштів (ПДВ).

На відповідний лист обласної прокуратури Волинська обласна державна (військова) адміністрація листом від 29.06.2022 повідомила про те, що Управлінням з питань оборонної роботи та взаємодії з правоохоронними органами Волинської обласної державної (військової) адміністрації з відповідача з метою врегулювання питання повернення зайво сплачених коштів ПДВ 16.06.2022 укладено Додаткову угоду №2 до Контракту №2, якою внесено зміни до ціни товару щодо виключення суми ПДВ, а також зазначила про те, що заходи цивільно-правового характеру, спрямовані на стягнення із суб`єкта господарювання безпідставно набутих останнім коштів ПДВ, зможе вжити лише після зняття арешту з рахунків відповідача.

Водночас, обласна адміністрація не повідомила прокурора про те, що самостійно буде звертатись до суду за захистом інтересів держави.

Управління з питань оборонної роботи та взаємодії з правоохоронними органами Волинської обласної державної (військової) адміністрації взагалі не повідомило прокурора про результати розгляду листа від 07.06.2022 за № 15-660вих-22 та про вжиті заходи до усунення порушень.

Так, наведені факти свідчать про бездіяльність уповноваженого органу, тобто невжиття дієвих та ефективних заходів до захисту державних інтересів, у зв`язку із чим колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для звернення прокурора з даним позовом в інтересах держави.

Щодо позовних вимог, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Положення цієї глави застосовуються також до вимог про, зокрема, відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Предметом регулювання інституту безпідставного набуття чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 Цивільного кодексу України).

Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбільшення майна в іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна з боку набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

Відповідно до статті 1212 Цивільного кодексу України безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Загальна умова частини першої статті 1212 Цивільного кодексу України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, бо отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на цій підставі тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не вважається безпідставним.

Тобто в разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, положення статті 1212 Цивільного кодексу України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Для виникнення зобов`язання з безпідставного збагачення необхідна наявність наступних умов: 1) збiльшення майна в oднiєї особи (вона набуває нові цiнностi, збільшує кiлькiсть та вартiсть належного їй майна або звертає майно, яке неминуче мало б вибути iз її володіння); 2) втрата майна iншою особою, тобто збiльшення або збереження майна в особи є наслідком втрати або недоотримання цього майна iншою особою; 3) причинний зв`язок мiж збільшенням майна в oднiєї особи i вiдповiдною втратою майна iншою особою; 4) вiдсутнiсть достатньої правової пiдстави для збільшення майна в oднiєї особи за рахунок iншої особи, тобто обов`язковою умовою є збiльшення майна oднiєї сторони (набувачем), з одночасним зменшенням його в iншої сторони (потерпілого), а також вiдсутнiсть правової підстави (юридичного факту) для збагачення.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідносин і їх юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Згідно із частиною першою, пунктом 1 частини другої статті 11, частин першої, другої статті 509 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені цими актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, установлених статтею 11 цього Кодексу.

Зобов`язання повинне належно виконуватись відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що зазвичай ставляться.

Згідно з частиною першою статті 177 Цивільного кодексу України об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші.

Частиною першою статті 202 Цивільного кодексу України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частини першої статті 1212 Цивільного кодексу України дає підстави для висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Разом з цим, частиною першою статті 627 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з частиною першою статті 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 638 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Господарським кодексом України у статті 180 деталізовано істотні умови господарського договору.

Так, за приписами частин першої і третьої цієї статті зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов`язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов`язкові умови договору відповідно до законодавства. При укладенні господарського договору сторони зобов`язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Ціна у господарському договорі визначається в порядку, встановленому цим Кодексом, іншими законами, актами Кабінету Міністрів України. За згодою сторін у господарському договорі може бути передбачено доплати до встановленої ціни за продукцію (роботи, послуги) вищої якості або виконання робіт у скорочені строки порівняно з нормативними (частина п`ята статті 180 Господарського кодексу України).

Відповідно до статті 11 Закону України Про ціни і ціноутворення вільні ціни встановлюються суб`єктами господарювання самостійно за згодою сторін на всі товари, крім тих, щодо яких здійснюється державне регулювання цін.

Отже, сторони на договірних засадах передбачають формування ціни за договором.

Згідно з підпунктом 194.1.1 пункту 194.1 статті 194 Податкового кодексу України (далі - ПКУ) податок на додану вартість становить 20 відсотків, 7 відсотків бази оподаткування та додається до ціни товарів/послуг.

Згідно з підпунктами "а" і "б" пункту 185.1 статті 185 ПКУ, об`єктом оподаткування ПДВ є операції платників податку з постачання товарів/послуг, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 ПКУ.

Відповідно до пункту 188.1 статті 188 ПКУ база оподаткування ПДВ операцій з постачання товарів/послуг визначається виходячи з їх договірної вартості з урахуванням загальнодержавних податків та зборів (крім акцизного податку на реалізацію суб`єктами господарювання роздрібної торгівлі підакцизних товарів, збору на обов`язкове державне пенсійне страхування, що справляється з вартості послуг стільникового рухомого зв`язку, податку на, додану вартість та акцизного податку на спирт етиловий, що використовується виробниками - суб`єктами господарювання для виробництва лікарських засобів, у тому числі компонентів крові і вироблених з них препаратів (крім лікарських засобів у вигляді бальзамів та еліксирів).

Пунктами 30.1.-30.4., 30.9. статті 30 ПКУ унормовано, що податкова пільга - передбачене податковим та митним законодавством звільнення платника податків від обов`язку щодо нарахування та сплати податку та збору, сплата ним податку та збору в меншому розмірі за наявності підстав, визначених п. 30.2 цієї статті. Підставами для надання податкових пільг є особливості, що характеризують певну групу платників податків, вид їх діяльності, об`єкт оподаткування або характер та суспільне значення здійснюваних ними витрат.

За своєю правовою сутністю ПДВ є часткою новоствореної вартості та сплачується покупцем (замовником послуг).

Хоча ПДВ й включається до ціни товару, однак не є умовою про ціну в розумінні цивільного та господарського законодавства, оскільки не може встановлюватися (погоджуватися чи змінюватися) сторонами за домовленістю, тобто у договірному порядку.

Подібний правовий висновок викладено у постанові Об`єднаної палати КГС Верховного Суду від 03.12.2021 у справі №910/12764/20.

Отже, порядок та механізм нарахування і сплати ПДВ чи навпаки (операції, які не є об`єктом оподаткування або звільнені від оподаткування тощо) врегульовано відповідними нормами Податкового кодексу України та, відповідно, не можуть встановлюватися (погоджуватися чи змінюватися) сторонами за домовленістю, тобто в договірному порядку.

Як зазначалось колегією суддів вище, відповідно до Додатку №1 від 28.03.2022 до Контракту в редакції Додаткової угоди №1 від 28.03.2022 до Контракту, сторони визначили, що товаром є бойові шоломи у кількості 196 шт., захисні жилети у кількості 234 шт., загальна суму без ПДВ 7 534 654 грн; ПДВ 1 506 30,80 грн; загальна суму з ПДВ 9 041 584,80 грн.

У вказаному Додатку №1 сторони визначили, що Покупець сплачує 9 041 584,80 грн, протягом 3 днів з моменту отримання товару Покупцем; поставка обладнання продавцем здійснюється у термін до 13.04.2022.

Судом першої інстанції вірно встановлено та перевірено колегією суддів, що на виконання взятих на себе зобов`язань відповідачем було поставлено Товар на загальну суму 9041584,80 грн, згідно видаткових накладних №11 від 28.03.2022 на суму 2754192 грн; №13 від 02.04.2022 на суму 1209114 грн; №18 від 10.04.2022 на суму 2821266 грн; №23 від 12.04.2022 на суму 2257012,80 грн, а позивачем було сплачено вартість поставленого товару у розмірі 9041584,80 грн, в тому числі ПДВ 20% у розмірі 1506930,80 грн , що підтверджується наявними у матеріалах справи платіжними дорученнями №3 від 30.03.2022, №6 від 04.04.2022, №7 від 11.04.2022, №14 від 20.04.2022.

Разом з тим, відповідно до пункту 32 підрозділу 2 розділу XХ Перехідні положення ПК України тимчасово, на період проведення антитерористичної операції та/або здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації, та/або запровадження воєнного стану відповідно до законодавства, звільняються від оподаткування податком на додану вартість операції з ввезення на митну територію України та постачання на митній території України: спеціальних засобів індивідуального захисту (каски, виготовлені відповідно до військових стандартів або технічних умов, чи їх еквіваленти та спеціально призначені для них компоненти (тобто підшоломи, амортизатори), що класифікуються у товарній підкатегорії 6506 10 80 00 згідно з УКТ ЗЕД, бронежилети, що класифікуються у товарній підкатегорії 6211 43 90 00 згідно з УКТ ЗЕД), виготовлених відповідно до військових стандартів або військових умов для потреб правоохоронних органів, Збройних Сил України та інших військових формувань, добровольчих формувань територіальних громад, утворених відповідно до законів України, інших суб`єктів, що здійснюють боротьбу з тероризмом відповідно до закону та/або беруть участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації; ниток та тканин (матеріалів), що класифікуються у товарних підкатегоріях 3920 10 89 90, 3920 61 00 00, 3921 90 60 00, 5402 11 00 00, 5407 10 00 00, 5603 14 10 00 та 6914 90 00 00 згідно з УКТ ЗЕД, для виготовлення бронежилетів та шоломів.

Тобто, операції з ввезення на митну територію України та постачання на митній території України касок та бронежилетів для потреб Збройних сил України та інших військових формувань відноситься до операцій, що звільнені від оподаткування ПДВ.

Підсумовуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що відповідач як одна із сторін зобов`язання набув зазначені кошти за рахунок іншої сторони не в порядку виконання договірного зобов`язання, що виключає застосування до правовідносин сторін норм зобов`язального права, а поза підставами, передбаченими договором поставки, внаслідок їх перерахування на рахунок відповідача понад вартість товару, який було поставлено, тобто на підставі статті 1212 Цивільного кодексу України.

Щодо вимоги прокурора про стягнення з відповідача 3% річних у розмірі 10 156,30 грн. та інфляційних втрат у розмір 88 663,29 грн. за період з 22.04.2022 по 12.07.2022, які є предметом апеляційного оскарження, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх, також врегульовані законодавством.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2018 у справі №910/10156/17 викладено правову позицію про те, що у разі прострочення виконання зобов`язання, зокрема щодо повернення безпідставно одержаних чи збережених грошей, нараховуються 3% річних від простроченої суми відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України.

Так, оскільки відповідач набув грошові кошти у розмірі 1 506 930,80 грн. без достатньої правової підстави (суму ПДВ), обґрунтованим є нарахування 3% річних та інфляційних втрат за прострочення повернення відповідачем вказаної суми грошових коштів.

За таких обставин судом першої інстанції обґрунтовано відхилено доводи відповідача про відсутність підстав для нарахування 3% річних та інфляційних втрат на суму ПДВ, оскільки ПДВ включається до ціни товару.

Сплата трьох процентів від простроченої суми (якщо інший розмір не встановлений договором або законом) не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним утримуваними коштами, належними до сплати кредиторові.

Як вбачається з розрахунку 3% річних, прокурором нараховано 3% річних у період з 22.04.2022 по 12.07.2022.

Однак, колегія суддів зазначає, що відповідно до ч. 2 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та перевірено колегією суддів, позивач звертався до відповідача з претензією №229/01.14/2-22 від 11.06.2022 про повернення сплачених позивачем-2 суми ПДВ у розмірі 1506930,80 грн.

Разом з тим, у матеріалах справи відсутні докази направлення вказаної претензії відповідачу.

В той же час, листом відповідача №КБР00000907 від 13.06.2022, останній повідомив позивача-2 про згоду повернути помилково нараховані грошові кошти, які були включені, як ПДВ.

Таким чином, станом на 13.06.2022 відповідачем було отримано вищевказану претензію позивача-2 про повернення суми ПДВ у розмірі 1 506 930,80 грн.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що відповідач повинен був повернути позивачу-2 суму ПДВ у строк до 20.06.2022.

Водночас, оскільки відповідачем було повернуто позивачу-2 суми ПДВ у розмірі 1 506 930,80 грн., обґрунтованим для нарахування 3% річних є період з 21.06.2022 по 12.07.2022.

За таких обставин, перевіривши розрахунок 3% річних суду першої інстанції, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що обґрунтованим розміром 3% річних, що підлягають стягненню з відповідача, є 2724,86 грн.

Відхиляючи доводи апеляційної скарги, колегія суддів зазначає наступне.

Як вбачається із матеріалів справи, факт помилкового включення суми ПДВ до вартості Обладнання було виявлено після повного виконання відповідачем та позивачем-2 своїх зобов`язань за Контрактом, про що свідчить листування та додаткова угода № 2 від 16.06.2022 до Контракту, якою були внесені зміни до його Додатку № 1, в частині виключення суми ПДВ із вартості Обладнання.

У даному випадку, вартість Обладнання мала включати суму ПДВ, якби не вищезазначені зміни до законодавства. Отже, включення суми ПДВ до вартості товару не завжди є безпідставним і має своїм наслідком повернення цієї суми, а тому відсутній причинний зв`язок між дією та наслідком, тобто об`єктивна сторона правопорушення.

Цивільні права та обов`язки між відповідачем та позивачем-2 у спірних правовідносинах виникли з позадоговірних відносин між ними (кондикційних зобов`язань), які регулюються, зокрема, нормами права, закріпленими в ст. 1212 главі 83 підрозділу 2 розділу III книги п`ятої ЦК України та п. 32 підрозділу 2 розділу XX «Перехідні положення» ПК України (аналогічна правова позиція викладена в п. 37 постанови ВС у складі колегії суддів Касаційного господарського суду 01.06.2021 у справі № 916/2478/20).

Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, бо отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на цій підставі тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частини першої статті 1212 ЦК дає підстави для висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна.

Разом з цим, частиною першою статті 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з частиною першою статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

За умовами Контракту, відповідач (продавець) був зобов`язаний поставити і передати у власність позивача-2 (покупець) Обладнання (товар) у строки, в асортименті та за ціною, що визначені у Додатку № 1 до Контракту. Випадок повернення продавцем помилково доданих до вартості товару грошових коштів у вигляді ПДВ взагалі не передбачено положеннями параграфу 3 «Поставка» або параграфу 1 «Загальні положення про купівлю-продаж» глави 54 підрозділу 1 розділу III книги п`ятої ЦК України.

Право позивача-2 вимагати від відповідача повернення помилково доданих до вартості Обладнання грошових коштів у вигляді ПДВ не кореспондується з зобов`язанням Відповідача за Контрактом як продавця (постачальника) Обладнання (товару), а є наслідком приведення у відповідність до вимог п. 32 підрозділу 2 розділу XX «Перехідні положення» ПК України Контракту як операції, що звільнена від оподаткування ПДВ.

Як було зазначено вище, хоча ПДВ й включається до ціни товару, однак не є умовою про ціну в розумінні цивільного та господарського законодавства, оскільки не може встановлюватися (погоджуватися чи змінюватися) сторонами за домовленістю, тобто в договірному порядку (аналогічна правова позиція викладена в п. 8.17 постанови ВС у складі колегії судів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.12.2021р. у справі № 910/12764/20).

Порядок та механізм нарахування і сплати ПДВ чи навпаки - операції, які не є об`єктом оподаткування чи звільнені від оподаткування, визначено Податковим кодексом України та не може встановлюватися (погоджуватися чи змінюватися) сторонами за домовленістю, тобто в договірному порядку.

З огляду на таку юридичну природу правовідносин сторін, на основне зобов`язання відповідача не може поширюватися дія положень ч. 2 статі 625 ЦК України.

Водночас, колегія суддів зазначає, що випадок коли покупець на підставі ст. 1212 ЦК України має право вимагати повернення грошових коштів, що були помилково додані до вартості товару у якості ПДВ та сплачені продавцю за відповідним договором є винятком із загальних правил відповідальності визначених у статті 625 ЦК України, оскільки це не боргове (грошове) зобов`язання.

Враховуючи вищенаведене, а також факт невірно тлумачення скаржником у апеляційній скарзі положень статті 625, 1212 ЦК України колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції щодо необхідності, обчислювати розрахунок інфляційних витрат та трьох процентів річних відповідно до ст. 530 ЦК України.

Водночас, тлумачення частини другої статті 530 ЦК України свідчить, що коли строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, боржник повинен виконати свій обов`язок після спливу семиденного строку від дня пред`явлення кредитором боржнику вимоги. ЦК України свідчить, що коли строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, боржник повинен виконати свій обов`язок після спливу семиденного строку від дня пред`явлення кредитором боржнику вимоги.

Щодо стягнення інфляційних втрат у розмір 88 663,29 грн., колегія суддів зазначає наступне.

Законом України «Про індексацію грошових доходів населення» визначено індексацію грошових доходів населення як встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодувати подорожчання споживчих товарів і послуг (стаття 1 Закону). Статтею 2 цього Закону передбачено як об`єкти індексації грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України, що не мають разового характеру, перелік яких визначено у частині першій цієї статті; водночас, частиною другою статті 2 цього Закону законодавець передбачив право Кабінету Міністрів України встановлювати інші об`єкти індексації, поряд з тими, що зазначені у частині першій цієї статті.

З метою реалізації Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» Кабінет Міністрів України постановою №1078 від 17.07.2003 затвердив Порядок проведення індексації грошових доходів населення (далі - Порядок), пунктом 1 якого передбачено, що цей Порядок визначає правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення. Індекс споживчих цін обчислюється Держстатом і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. Сума індексації грошових доходів громадян визначається як результат множення грошового доходу, що підлягає індексації, на величину приросту індексу споживчих цін, поділений на 100 відсотків (пункти 1-1, 4 Порядку).

Отже, при розрахунку інфляційних втрат у зв`язку із простроченням боржником виконання грошового зобов`язання до цивільних відносин, за аналогією закону, підлягають застосуванню норми Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» та приписи Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1078 від 17.07.2003, та Методика розрахунку базового індексу споживчих цін, затверджена наказом Державного комітету статистики України №265 від 27.07.2007.

Порядок індексації грошових коштів для цілей застосування статті 625 Цивільного кодексу України визначається із застосуванням індексу споживчих цін (індексу інфляції) за офіційними даними Державного комітету статистики України у відповідний місяць прострочення боржника, як результат множення грошового доходу на величину приросту споживчих цін за певний період, поділену на 100 відсотків (абзац п`ятий пункту 4 постанови КМУ №1078).

Статтею 625 Цивільного кодексу України визначено право особи отримати компенсацію інфляційних збитків за весь період прострочення. Якщо індекс інфляції в окремі періоди є меншим за одиницю та має при цьому економічну характеристику «дефляція», то це не змінює його правової природи і не може мати наслідком пропуску такого місяця, оскільки протилежне зруйнує послідовність математичного ланцюга розрахунків, визначену Порядком проведення індексації грошових доходів населення, затвердженим постановою КМУ №1078 від 17.07.2003.

Об`єднаною палатою Верховного Суду у постанові від 20.11.2020 у справі №910/13071/19 роз`яснено, що сума боргу, внесена за період з 1 до 15 числа включно відповідного місяця, індексується за період з урахуванням цього місяця, а якщо суму внесено з 16 до 31 числа місяця, то розрахунок починається з наступного місяця. За аналогією, якщо погашення заборгованості відбулося з 1 по 15 число включно відповідного місяця - інфляційна складова розраховується без урахування цього місяця, а якщо з 16 до 31 числа місяця - інфляційна складова розраховується з урахуванням цього місяця.

Отже, якщо період прострочення виконання грошового зобов`язання складає неповний місяць, то інфляційна складова враховується або не враховується в залежності від математичного округлення періоду прострочення у неповному місяці.

Методику розрахунку інфляційних втрат за неповний місяць прострочення виконання грошового зобов`язання доцільно відобразити, виходячи з математичного підходу до округлення днів у календарному місяці, упродовж якого мало місце прострочення, а саме:

- час прострочення у неповному місяці більше півмісяця (> 15 днів) = 1 (один) місяць, тому за такий неповний місяць нараховується індекс інфляції на суму боргу;

- час прострочення у неповному місяці менше або дорівнює половині місяця (від 1, включно з 15 днями) = 0 (нуль), тому за такий неповний місяць інфляційна складова боргу не враховується.

Як вбачається вище, прокурор здійснює нарахування інфляційних втрат за період з 22.04.2022 по 12.07.2022, тоді як, колегією суддів вище встановлено та не спростовано скаржником, обґрунтованим для нарахування інфляційних втрат є період з 21.06.2022 по 12.07.2022.

Так, оскільки час прострочення у червні та липні 2022 року менше половини місяця, позовна вимога про стягнення з відповідача інфляційних втрат у розмірі 88 663,29 грн. не підлягає задоволенню.

Що ж до доводів апеляційної скарги, що товариство, будучи обізнаним про звільнення товару поставленого Управлінню за контрактом від сплати ПДВ, самостійно не ініціювало жодних дій щодо повернення безпідставно отриманих коштів ПДВ, і повернуло їх лише після порушення кримінального провадження, виставленої Управлінням вимоги про повернення коштів, а також після того, як прокурор звернувся з відповідним позовом до суду, що не може свідчити про дотримання останнім принципів справедливості, добросовісності і розумності, колегія суддів зазначає наступне.

Як зазначалось колегією суддів вище та не заперечується скаржником у своїй апеляційній скарзі, відповідач належним чином виконав взяті зобов`язання за Контрактом, тобто, передав у власність позивача-2 Обладнання, яке було прийнято останнім без будь-яких зауважень до його кількості, якості тощо, що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями видаткових накладних №11 від 28.03.2022 на суму 2 754 192 грн; №13 від 02.04.2022 на суму 1 209 114 грн; №18 від 10.04.2022 на суму 2 821 266 грн; №23 від 12.04.2022 на суму 2 257 012,80 грн, відтак, колегія суддів звертає увагу скаржника, що в матеріалах справи відсутній склад правопорушення саме господарського зобов`язання, а тому стверджувати про недобросовісність поведінки відповідача, на переконання колегії суддів, не вбачається за можливе.

Таким чином, відповідач є добросовісним учасником господарських відносин, що виникли на підставі контракту № 2 від 28.03.2022, що підтверджується вищенаведеним, а також поверненням ним 1 506 930,80 грн. помилково доданих до вартості товару у якості ПДВ як тільки це стало можливим з об`єктивних обставин (скасування арешту поточного рахунку відповідача).

Що ж до доводів апеляційної скарги в частині стягнення судового збору, колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до ст. 123 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з ч. 1 та п. 2 ч. 4 ст.129 ГПК України судовий збір покладається: 1) у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін; 2) у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі відмови в позові - на позивача.

Частинами 1, 3 ст. 4 ГПК України визначено, що право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. До господарського суду у справах, віднесених законом до його юрисдикції, мають право звертатися також особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

Відповідно до ст. 53 ГПК України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.

У даному спорі Волинська обласна прокуратура звернулась з позовом в особі Волинської обласної державної (військової) адміністрації та Управління з питань оборонної роботи та взаємодії з правоохоронними органами Волинської обласної державної (військової) адміністрації, тобто позивачем є не прокурор, а тому і відповідний розподіл судових витрат, відповідно до положень ст. 129 ГПК України, повинен здійснюватися з урахуванням належного позивача/позивачів.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 12.01.2021 у справі № 908/730/19.

Всі інші доводи, наведені скаржником в апеляційній скарзі, колегією суддів до уваги не приймаються з огляду на те, що вони є необґрунтованими та такими, що спростовуються вищевикладеним та матеріалами справи, а також не впливають на вірне вирішення судом першої інстанції даного спору. Також, відсутні підстави для скасування чи зміни оскаржуваного судового рішення в розумінні ст. 277 ГПК України з викладених в апеляційній скарзі обставин.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Колегія суддів зазначає, що враховуючи положення частини 1 статті 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 №475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів № 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 №3477-IV (3477-15) "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

У рішенні Суду у справі Трофимчук проти України №4241/03 від 28.10.2010 Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод сторін.

Згідно частини 1 статті 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. (ст. 76 Господарського процесуального кодексу України).

Статтею 79 Господарського процесуального кодексу України визначено, що наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Ч. 1 статті 276 Господарського процесуального кодексу України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, Північний апеляційний господарський суд визнає, що доводи скаржника викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків господарського суду першої інстанції, викладених в оскаржуваному рішенні, оскаржуване рішення ухвалено з повним і достовірним встановленням всіх фактичних обставин, а також з дотриманням норм процесуального та матеріального права, у зв`язку з чим, суд апеляційної інстанції не вбачає підстав для зміни або скасування оскаржуваного рішення Господарського суду міста Києва від 13.12.2022 у справі № 910/5933/22, за наведених скаржником доводів апеляційної скарги.

Розподіл судових витрат

Судовий збір розподіляється відповідно до вимог статті 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст.ст. 129, 240, 269, 270, 273, 275, 276, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу першого заступника керівника Київської міської прокуратури на рішення Господарського суду міста Києва від 13.12.2022 у справі № 910/5933/22 - залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 13.12.2022 у справі № 910/5933/22 - залишити без змін.

3. Судовий збір за подачу апеляційної скарги залишити за Київською міською прокуратурою.

4. Матеріали справи №910/5933/22 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в порядку та строки, визначені статтями 287 та 288 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови підписано 30.05.2023. (після виходу суддів Ткаченка Б.О. та Гаврилюка О.М. з відпустки)

Головуючий суддя Б.О. Ткаченко

Судді О.М. Гаврилюк

С.О. Алданова