ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 травня 2023 року Справа № 906/871/22

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Саврій В.А., суддя Павлюк І.Ю. , суддя Миханюк М.В.

при секретарі судового засідання Комшелюку А.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Українська добувна компанія" на рішення господарського суду Житомирської області від 06.03.2023 та на додаткове рішення від 28.03.2023 у справі №906/871/22 (суддя Машевська О.П.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Каменяр"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Українська добувна компанія"

про стягнення 652893,20 грн

за участю представників:

позивача - Ковалевська Ю.О.;

відповідача - Гарбовська І.О.;

В С Т А Н О В И В:

Рішенням господарського суду Житомирської області від 06.03.2023 у справі №906/871/22 задоволено частково позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Каменяр" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Українська добувна компанія". Стягнуто з відповідача на користь позивача: 185796,01грн основного боргу, 49237,12грн пені, 45532,45грн 15% річних, 76810,92грн інфляційних втрат, 39279,60грн штрафу, 6688,40грн судового збору. У стягненні 49237,11грн пені відмовлено. При цьому, зменшено розмір пені на 50% з 98474,23грн до суми 49237,12 грн та закрито провадження у справі в частині стягнення основного боргу в сумі 206999,99грн. Повернуто позивачу з Державного бюджету України судовий збір в розмірі 3105,00грн ухвалою суду.

Додатковим рішенням господарського суду Житомирської області від 28.03.2023 задоволено заяву ТОВ "Каменяр" за вих.№14/03-1 від 14.03.2023 (вх.г/с№01-44/886/23 від 15.03.2023) про ухвалення додаткового рішення про стягнення з ТОВ "Українська добувна компанія" витрат на правову допомогу у розмірі 26115,73грн.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю "Українська добувна компанія" звернулося до Північно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою.

ТОВ «Українська добувна компанія» вважає рішення незаконним та необґрунтованим, так як судом було не повністю з`ясовані всі обставини справи та не були досліджені належним чином докази.

Апелянт зазначає, що так як позивач і відповідач постійно співпрацювали і заборгованість по поставкам виникла внаслідок тривалої співпраці остаточні розрахунки мали відбуватися на підставі п.2.12 Договору в якому визначено, що за наслідками діяльності за певні періоди сторони зобов`язуються проводити звірку взаєморозрахунків, результати якої оформляються відповідним Актом звірки взаєморозрахунків. Дані, підтверджені Сторонами в Акті звірки, є підставою для остаточних взаєморозрахунків. Покупець, що отримав Акт звірки від Постачальника, зобов`язується у строк до 3 (трьох) робочих днів з дня отримання такого Акта підписати його зі свого боку та надіслати (передати) підписаний примірник акта звірки Постачальнику.

Також стверджує, що позивач звернувся з вимогою до відповідача та не надав акту звірки взаємних розрахунків, після чого не дочекавшись відповіді встановленої законодавством, звернувся із позовом про стягнення 652893,20 грн з відповідача, не дотримавшись п.2.12 Договору.

Відповідач звертає увагу, що зазначав про це у відзиві на позовну заяву, але в рішенні суду відсутня інформація про пункт 2.12 Договору а також судом в рішенні не було відзначено, що акт звірки взаємних розрахунків відповідачу був наданий лише під час судового розгляду, станом на 22.12.2022.

В рішенні від 06.03.2023 судом визначено, що відповідно до ч.1 ст.693 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк визначений відповідно до ст.530 ЦК України.

Так як договором не було чітко визначено, в які строки будуть відбуватися розрахунки, якщо поставка Товару відбудеться без повної передплати, вважає, що Сторони повинні були керуватися п. 2.12 цього договору, а отже штрафні санкції необхідно було стягнути з моменту пред`явлення вимоги та проведеної звірки розрахунків.

Звертає увагу, що під час розгляду даної справи відповідачем 01.02.2023 було запропоновано укласти мирову угоду, на що позивач не погодився.

Так як відповідач здійснив всі можливі заходи щодо досудового врегулювання даного спору та застосував всі заходи його мирного вирішення, досить значну суму самого договору за яким вже було сплачено позивачу грошові кошти у розмірі 1443680,79 грн, а несплаченою лишилась сума 385796,01 грн, частина якої була сплачена під час розгляду справи і на момент винесення рішення основна заборгованість перед позивачем складала 185796,01 грн, апелянт вважає, що штрафні санкції у вигляді 49237,12 грн пені; 45532,45 грн 15% річних; 76810,92 грн інфляційних втрат, що разом складають 210860,09 грн є неспіврозмірно завищеними до суми боргу.

На підставі викладеного апелянт просить суд скасувати рішення господарського суду Житомирської області від 06.03.2023 у справі №906/871/22 і прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ТОВ «Каменяр».

Крім цього, Товариство з обмеженою відповідальністю "Українська добувна компанія" також звернулося з апеляційною скаргою на додаткове рішення.

В скарзі, зокрема, зазначає, що ТОВ «Українська добувна компанія» не отримували заяву від ТОВ «Каменяр» від 14.03.2023 №14/03-1 щодо винесення додаткового рішення про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правову допомогу у розмірі 26115,73 грн, тому не могли скористатися правом на подати клопотання на зменшення судових витрат.

Як зазначено у додатковому рішенні, у заяві про ухвалення додаткового рішення від 14.03.2023, яка мотивована тим, що на підставі ч.8 ст.129 ГПК України докази на підтвердження розміру судових витрат, які сторона має сплатити у зв`язку з розглядом справи, подані до закінчення судових дебатів, а саме разом із заявою №16-01/23/1 від 16.03.2023 позивачем було подано акт від 16.01.2023 здачі-приймання наданих адвокатських послуг та докази направлення такого акту на адресу відповідача та суду.

Звертає увагу, що до заяви ТОВ "Каменяр" за вих.№09/03-1 від 09.03.2023 (вх.г/с №01-44/829/23 від 09.03.2023) про ухвалення додаткового рішення не подано акт здачі-приймання наданих адвокатом Кушнір О.В. послуг, який мав бути поданий після закінчення судових дебатів та підтверджувати погоджену у додатку від 30.09.2022 домовленість про те, що гонорар у розмірі 4% від ціни позову, що складає 26115,73грн підлягає оплаті після набрання рішенням суду законної сили за супровід та ведення господарської справи по стягненню заборгованості з відповідача саме адвокатом Кушнір О.В. Матеріалами справи підтверджується факт представництва інтересів позивача у розгляді справи адвокатом Черниш М.В.

Відсутність розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про їх відшкодування, отже, вимоги позивача про відшкодування таких витрат є необґрунтованими, безпідставними та не підлягають задоволенню в повному обсязі.

На підставі викладеного просить суд скасувати додаткове рішення господарського суду Житомирської області від 28.03.2023 у справі №906/871/22 і прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви ТОВ «Каменяр» про стягнення з ТОВ «Українська добувна компанія» витрат на правову допомогу.

Автоматизованою системою документообігу суду визначено колегію суддів для розгляду справи №906/871/22 у складі: головуючий суддя Саврій В.А., суддя Миханюк М.В., суддя Коломис В.В.

Листом від 12.04.2023, в порядку п.п.17.3, 17.5 Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України, матеріали справи №906/871/22 витребувано з господарського суду Житомирської області.

25.04.2023 матеріали справи надійшли до Північно-західного апеляційного господарського суду.

Розпорядженням керівника апарату суду від 01.05.2023, у зв`язку з перебуванням у відпустці судді-члена колегії по справі - Коломис В.В. з 24.04.2023 по 05.05.2023 включно, відповідно до статті 32 Господарського процесуального кодексу України, статті 155 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", Положення про автоматизовану систему документообігу суду та п.8.2 Засад використання автоматизованої системи документообігу суду у Північно-західному апеляційному господарському суді, призначено заміну судді-члена колегії у судовій справі №906/871/22.

Згідно Протоколу повторного автоматизованого розподілу справи між суддями від 01.05.2023 призначено колегію суддів у складі: головуючий суддя Саврій В.А., суддя Миханюк М.В., суддя Павлюк І.Ю.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 01.05.2023 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Українська добувна компанія" на рішення господарського суду Житомирської області від 06.03.2023 у справі №906/871/22 та призначено справу до розгляду у судовому засіданні 31 травня 2023р. об 10:30год. у приміщенні Північно-західного апеляційного господарського суду за адресою: 33001, м.Рівне, вул.Яворницького, 59 у залі судових засідань №4.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 01.05.2023 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Українська добувна компанія" на додаткове рішення господарського суду Житомирської області від 28.03.2023 у справі №906/871/22. Об`єднано апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Українська добувна компанія" на додаткове рішення господарського суду Житомирської області від 28.03.2023 у справі №906/871/22 із раніше поданою і прийнятою скаргою на рішення господарського суду Житомирської області від 06.03.2023 у справі №906/871/22 в одне апеляційне провадження для спільного розгляду. Запропоновано позивачу у строк до 19.05.2023 подати відзив на апеляційну скаргу.

10.05.2023 до суду від позивача надійшов письмовий відзив на апеляційні скарги.

У відзиві звертає увагу, що отримати рішення суду першої інстанції мали право як мінімум ще двоє осіб, не рахуючи директора ТОВ «Українська добувна компанія», а отже апелянт мав можливість вчасно подати апеляційну скаргу, однак, на думку позивача, відповідач зловживає своїми процесуальними правами та вводить суд в оману. Доводи апелянта про те, що окрім директора ніхто не може представляти інтереси товариства в суді, не відповідають дійсності та зводяться до внутрішньої організації роботи відповідача, адже можливість вчасного звернення з апеляційною скаргою залежала виключно від волевиявлення самого скаржника.

Зазначає, що якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлено інший строк оплати товару, відповідна оплата має бути здійснена боржником негайно після такого прийняття, незалежно від того, чи пред`явив йому кредитор пов`язану з цим вимогу.

Позивач наголошує, що датами останніх поставок товару на адресу відповідача є листопад 2021 року та грудень 2021 року. Тобто, обов`язок з оплати товару виник у апелянта задовго до подій 24.02.2022 та на які він посилається у своїй відповіді на вимогу. Жодних письмових заяв, листів, звернень тощо стосовно існування форс-мажорних обставин у рамках Договору поставки від відповідача до звернення позивача із позовом не надходило.

Позивач звертає увагу, що саме він, а не відповідач, перший проявив ініціативу мирного врегулювання спірного питання, звернувшись до відповідача з вимогою про погашення заборгованості та можливістю уникнути відповідальності за прострочення виконання зобов`язання. Також у випадку добровільного виконання вимог, викладених у вимозі, позивач гарантував незастосування/ненарахування штрафних санкцій, витрат на послуги адвоката, однак ситуація не змінилась і позивач вимушений був захищати себе в судовому порядку. Саме вимога від 22.09.2022 №22/09-1 спровокувала відповідну реакцію відповідача у вигляді його відповіді (№01/1810/22 від 18.10.2022).

Позивач розцінює поведінку апелянта, який і у відзиві, і в апеляційній скарзі продовжує звинувачувати ТОВ «Каменяр» у ненадсиланні та незвірці розрахунків, ненадсиланні заяви про розірвання договору, як недобросовісну та зневажливу по відношенню до нього. Ані контррозрахунку, ані інших доказів того, що сума заборгованості відповідача перед позивачем за даними обліку ТОВ «Українська добувна компанія» відрізняється, останнім надано не було.

Позивач також звертає увагу на недотримання відповідачем умов та строків у запропонованій ним мировій угоді, яка була надіслана на адресу ТОВ «Каменяр» у лютому 2023 року.

Звертає увагу, що в матеріалах справи відсутні відомості про те, що позивач перебував та перебуває в кращому становищі порівняно з відповідачем, зокрема, і у зв`язку із запровадженим воєнним станом в Україні, а заборгованість відповідача виникла ще у 2021 році, тобто задовго до запровадження воєнного стану.

Зазначає, що господарський суд Житомирської області скористався своїм дискреційним правом та зменшив пеню на 50%.

Крім цього, керуючись ст.ст.124, 129 ГПК України позивач заявляє, що попередній розрахунок судовий витрат становить 7000,00 грн та пов`язаний витратами на професійну правничу допомогу адвоката. Відповідні докази понесений витрат будуть надані до суду апеляційної інстанції у встановлений законодавством порядок та термін.

На підставі викладеного позивач просить суд апеляційної інстанції рішення господарського суду Житомирської області від 06.03.2023 та додаткове рішення від 28.03.2023 залишити без змін, а апеляційні скарги без задоволення; судові витрати покласти на відповідача.

У судовому засіданні суду апеляційної інстанції 31.05.2023 представник відповідача підтримав доводи та вимоги апеляційних скарг, надав пояснення по справі. Просив скасувати рішення господарського суду Житомирської області від 06.03.2023 у справі №906/871/22 і прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ТОВ «Каменяр», а також скасувати додаткове рішення від 28.03.2023 і прийняти нове, яким відмовити у задоволенні заяви ТОВ «Каменяр» про стягнення витрат на правову допомогу.

Представник позивача заперечив проти доводів та вимог апеляційних скарг, надав пояснення по справі. Просив суд відмовити в задоволенні апеляційних скарг, а рішення та додаткове рішення залишити без змін.

Розглядом матеріалів справи встановлено.

01.10.2020 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Каменяр" (як постачальник, позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Українська добувна компанія" (як покупець, відповідач) був укладений Договір поставки №01102020/4 (надалі за текстом - Договір поставки), відповідно до п. 1.1 якого, позивач - постачальник зобов`язався поставляти відповідачу - покупцеві дробарно-сортувальне обладнання, запасні частини та витратні матеріали до автодорожньої, дорожньо-будівельної, кар`єрної та іншої спецтехіки (обладнання) тощо (за договором - товар), а покупець, у свою чергу, приймати товар та оплачувати його відповідно до умов договору (т.1, а.с.8-14).

Згідно п.2.1. Договору поставки товар постачається за узгодженими між постачальником та покупцем договірними цінами, які є звичайними, справедливими та ринковими. Ціни на товар зазначаються у видаткових накладних та/або актах прийому-передачі, які є невід`ємною частиною цього договору.

Як погоджено п.2.3. Договору поставки ціна на товар, що поставляється за цим Договором, визначається постачальником у відповідному рахунку, що має силу специфікації та підтверджує замовлення товару покупцем шляхом здійснення останнім попередньої оплати.

Пунктом 2.6. Договору поставки погоджено, що оплата товару здійснюється покупцем в гривні шляхом безготівкового перерахування коштів на поточний рахунок постачальника, вказаний в цьому Договорі або у відповідному рахунку.

Відповідно до п.2.8. Договору поставки розрахунки між сторонами договору здійснюються шляхом перерахування на поточний рахунок постачальника 100% попередньої оплати вартості товару (у тому числі її навантаження) протягом трьох банківських днів з дати надання рахунку покупцеві. Сторони можуть передбачати інший порядок розрахунків, про що укладається і підписується сторонами додаткова угода до цього договору.

Відповідно до п.2.12 Договору поставки за наслідками діяльності за певні періоди Сторони зобов`язуються проводити звірку взаєморозрахунків, результати якої оформляються відповідним Актом звірки взаєморозрахунків (далі - «Актом звірки»). Дані, підтверджені Сторонами в Акті звірки, є підставою для остаточних взаєморозрахунків. Покупець, що отримав Акт звірки від постачальника, зобов`язується у строк до 3 (трьох) робочих днів з дня отримання такого Акта підписати його зі свого боку та надіслати (передати) підписаний примірник Акт звірки Постачальнику. У випадку незгоди покупця з даними, що зазначені в Акті звірки Постачальника, Покупець зобов`язується у строк до 3 (трьох) робочих днів з дня отримання такого Акта надіслати (передати) свій варіант Акта звірки. У разі не підписання (не надсилання) Покупцем чи ненадання свого варіанту Акта звірки у зазначений строк Сторони вважають дані, викладені в акті звірки Постачальника, підтвердженими (погодженими)

Пунктом 3.3 Договору поставки погоджено, що постачальник має право, не очікуючи надходження на свій поточний рахунок оплати повної вартості узгодженого товару, поставити його покупцю.

Обов`язок постачальника щодо поставки товару покупцю вважається виконаним з моменту надання у розпорядження (передачі) товару покупцю відповідно до п.3.1. цього договору. Приймання-передача товару здійснюється шляхом підписання відповідної видаткової накладної та/або акту прийому-передачі уповноваженими представниками сторін. Видаткові накладні та/або акти прийому-передачі, підписані уповноваженими представниками сторін підтверджують факт належного виконання постачальником зобов`язань з поставки товару за цим договором. Підписанням видаткової накладної та/або акту прийому-передачі покупець засвідчує відповідність номенклатури, асортименту, ціни товару умовам цього договору (п.3.4 Договору поставки).

У п.6.4. Договору поставки погоджено, що у випадку несвоєчасної сплати грошових коштів за цим Договором покупцю нараховується пеня у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня. Розмір пені обчислюється від суми заборгованості за кожен день прострочення (включаючи день оплати) до повного розрахунку. У разі прострочення оплати понад 30 (тридцять) календарних днів покупець додатково сплачує постачальнику штраф у розмірі 10 (десяти) % від суми заборгованості.

Покупець, який прострочив виконання грошового зобов`язання, зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, штраф, пеню, а також 15 (п`ятнадцять) процентів річних від простроченої суми. У відповідності до ст.625 Цивільного кодексу України розмір процентів річних встановлюється сторонами у Договорі (п.6.5. Договору поставки).

Керуючись ч.6 ст.232 Господарського кодексу України, сторони погодили, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання припиняється через 5 (п`ять) років від дня, коли зобов`язання мало бути виконане (п. 6.7. Договору поставки).

Відповідно до п.8.1. Договору поставки останній набирає чинності з моменту його підписання та скріплення печатками сторін і діє протягом дванадцяти місяців, а в частині грошових зобов`язань - до їх повного виконання сторонами.

Згідно п.8.2. Договору поставки після закінчення строку, на який було укладено договір, якщо сторони продовжують виконувати його умови, договір вважається продовженим на невизначений строк, але кожна із сторін має право припинити його дію, попередивши про це іншу сторону у відповідності до п.п.8.3., 8.4., 8.5. Договору поставки.

Пунктом 9.15. Договору поставки сторони погодили, що в будь-який момент, що стосується цього Договору , надісланий електронною поштою, має силу оригіналу до моменту його отримання. Такий документ має містити підпис уповноваженої особи, засвідчений печаткою у разі наявності. Офіційні електронні адреси та адреси електронної пошти покупця , постачальника .

Позивач поставив відповідачу товар на підставі видаткових накладних:

1) №48 від 01.03.2021 на суму 284184,00 грн;

2) №116 від 27.04.2021 на суму 295440,00 грн;

3) №350 від 12.07.2021 на суму 294648,00 грн;

4) №454 від 28.07.2021 на суму 510928,80 грн;

5) №1549 від 11.11.2021 на суму 11998,80 грн;

6) №1622 від 17.11.2021 на суму 51480,00 грн;

7) №1928 від 22.12.2021 на суму 380797,20 грн.

У свою чергу відповідач здійснив розрахунок з позивачем не в повному обсязі, що підтверджується наступними платіжними дорученнями:

1) №1999 від 23.04.2021 на суму 200000,00 грн;

2) №2091 від 13.05.2021 на суму 84184,00 грн;

3) №2488 від 14.07.2021 на суму 295440,00 грн;

4) №2740 від 31.08.2021 на суму 294648,00 грн;

5) №3117 від 26.10.2021 на суму 10296,00 грн;

6) №3426 від 15.12.2021 на суму 41184,00 грн;

7) №3427 від 15.12.2021 на суму 410928,80 грн.

22.09.2022 позивач надіслав відповідачу вимогу за №22/09-1 про погашення заборгованості, в якій надав строк для плати існуючої заборгованості - негайно, але не пізніше 29.09.2022 (т.1, а.с.36-37).

18.10.2022 відповідач у відповідь на вимогу позивач вказав на обставини, які унеможливлюють сплату заборгованості, вказав, що останній змушений був призупинити діяльність у зв`язку із неможливістю здійснювати виробництво під час дії військового стану, оскільки виробництво потужності знаходиться в Кіровоградській області, де фіксуються постійні ракетні атаки (т.1, а.с.99).

Позивач звернувся з позовом до суду про примусове стягнення з відповідача заборгованості за поставлений товар на суму 392796, 00 грн. Додатково заявив до стягнення пеню в сумі 98474, 23 грн, штрафу на суму 39279,60 грн, а також на підставі ч.2 ст.625 ЦК України заявлено до стягнення 15% річних на суму 45532,45грн та суму інфляційних втрат на суму 76810,92 грн.

В ході судового розгляду справи судом першої інстанції, відповідач частково погасив суду основного боргу на суму 206999,99грн, до стягнення залишилась сума основного боргу у розмірі 185796,01 грн.

Розглянувши доводи апеляційних скарг, відзиву, вивчивши матеріали справи, наявні в ній докази, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, Північно-західний апеляційний господарський суд прийшов до висновку про наступне:

Статтею 11 Цивільного кодексу України передбачено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч.2 ст.175 Господарського кодексу України майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.

Статтею 193 Господарського кодексу України встановлено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Частиною 2 статті 525 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Між позивачем та відповідачем було укладено договір поставки.

Відповідно до ч.1 ст.265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Двосторонній характер договору поставки зумовлює взаємне виникнення у кожної зі сторін прав та обов`язків. Так, з укладенням такого договору постачальник приймає на себе обов`язок передати покупцеві певну річ і водночас набуває права вимагати її оплати, а покупець у свою чергу зобов`язаний здійснити оплату придбаної речі та водночас набуває права вимагати від постачальника її передачі.

До відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення ЦК України про договір купівлі-продажу (ч.6 ст.265 ГК України).

Порядок та строки оплати товару у відносинах поставки врегульовують загальні норми ст.ст.692 та 693 ЦК України.

Так, відповідно до ч.1 ст.693 Цивільного кодексу України якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

За змістом статей 509, 524, 533-535 і 625 Цивільного кодексу України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях, що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.

Зазначені висновки узгоджуються з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, висловленими у постановах від 11 квітня 2018 року у справі №758/1303/15-ц та від 16 травня 2018 року у справі №686/21962/15-ц.

Учасник господарських відносин, що порушив майнові права іншого суб`єкта, зобов`язаний поновити їх, не чекаючи пред`явлення ним претензії чи звернення до суду (ст.222 ГК України).

За відсутності інших підстав припинення зобов`язання, передбачених договором або законом, зобов`язання, в тому числі й грошове, припиняється його виконанням, проведеним належним чином (ст.599 ЦК України).

Як підтверджується матеріалами справи, станом на дату звернення з позовом до суду першої інстанції існувала заборгованість за видатковими накладними №1622 від 17.11.2021 на суму 51480,00грн, з яких неоплаченою є сума боргу 11998,80грн та за видатковою накладною №1928 від 22.12.2021 на суму 380797,20 грн.

В ході розгляду справи судом першої інстанції відповідач частково погасив основний борг на суму 206999,99 грн.

У відповідності до п. 2 ч.1 ст. 231 ГПК України, господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Господарський суд закриває провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, зокрема, у випадку припинення існування предмета спору (наприклад, сплата суми боргу, знищення спірного майна, скасування оспорюваного акта державного чи іншого органу тощо), якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань.

На момент відкриття провадження у справі предмет спору - основний борг в сумі 392796,00грн існував та припинив частково своє існування після відкриття провадження у справі, тому суд першої інстанції вірно закрив провадження у справі в частині стягнення основного боргу на суму 206999,99грн згідно із п.2 ч 1 ст.231 ГПК України.

При цьому, позовна вимога про стягнення основного боргу на суму 185796,01грн доведена матеріалами справи та встановленими обставинами, а тому судом першої інстанції задоволено правомірно.

Щодо вимоги про стягнення пені на суму 98474,23 грн, колегією суддів встановлено наступне.

Відповідно до ч.3 ст.549 Цивільного кодексу України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Як встановлено ч.6 ст.232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Наведеною нормою передбачено період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов`язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається із дня, наступного за останнім днем, у який зобов`язання мало бути виконано, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін.

Отже, встановивши розмір, термін і порядок нарахування штрафних санкцій за порушення грошового зобов`язання, законодавець передбачив також і право сторін врегулювати ці відносини у договорі. Тобто сторони мають право визначити у договорі не лише інший строк нарахування штрафних санкцій, який обчислюється роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 Цивільного кодексу України), а взагалі врегулювати свої відносини щодо нарахування штрафних санкцій на власний розсуд (частина третя статті 6 Цивільного кодексу України), у тому числі, мають право пов`язувати період нарахування пені з вказівкою на подію, яка має неминуче настати (фактичний момент оплати) (правові позиції ВС/КГС у постановах від 28.01.2020 у справі №910/17753/18, від 20.08.2020 у справі №902/959/19; від 10.09.2020 у справі №916/1777/19).

У разі відсутності таких умов у договорі нарахування штрафних санкцій припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано відповідно до частини шостої статті 232 ГК України (правові позиції ВС/КГС у постановах від 20 серпня 2020 року у справі №902/959/19, від 09 березня 2021 року у справі №924/441/20).

Сторони у п.6.7. Договору поставки погодили, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання припиняється через 5 (п`ять) років від дня, коли зобов`язання мало бути виконане, відступивши від загального правила ч.6 ст.232 ГК України.

Позивачем нарахована пеня за видатковою накладною №1622 від 17.11.2021 на суму боргу 11998,80грн за період з 18.11.2021 до 29.09.2022 на суму 3201,90грн, за видатковою накладною №1928 від 22.12.2021 за період з 23.12.2021 до 29.09.2022 на суму 95272,33 грн.

Перевіривши в апеляційному провадженні розрахунок пені на суму 98474,23грн колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про його обґрунтованість

При цьому, було враховано висновки, викладені в постанові Об`єднаної Палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 18.09.2020 у справі №916/4693815.

Щодо зменшення розміру пені колегія суддів зазначає наступне.

Зменшення належних кредитору до сплати з боржника штрафних санкції суд вправі за змістом ст.551 ЦК України та 233 ГК України, враховуючи такі загальні засади цивільного законодавства як справедливість, добросовісність, розумність (ст.3 ЦК України), забезпечуючи баланс інтересів сторін, та дотримуючись вимог ст.86 ГПК України в частині встановлення ступеня вини боржника, ступеня виконання зобов`язання, майнового стану сторін зобов`язання тощо.

Зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, і за відсутності в законі переліку обставин, які мають істотне значення, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

Подібні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 23.03.2021 у справі №921/580/19, від 23.02.2022 у справі №927/436/21, від 01.02.2023 у справі №914/3203/21 та інші.

При цьому, виходячи з принципів добросовісності, розумності, справедливості та пропорційності, суд, в тому числі і з власної ініціативи, може зменшити розмір неустойки (пені) до її розумного розміру (постанова Верховного Суду від 30.03.2021 у справі №902/538/18).

Згідно із статтею 233 Господарського кодексу України здійснюючи право на зменшення розміру санкцій суд приймає до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником, майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні, інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Оцінюючи обставини справи для застосування правового механізму зменшення розміру пені, суд першої інстанції вірно врахував, що за поставлений протягом березня-листопада 2021 року товар на загальну суму 1829476,80грн відповідач сплатив 1436680,80грн, залишок боргу склав 392796,00грн. До дати ухвалення рішення відповідач погасив основний борг в розмірі 206999,99грн, залишок основного боргу складає 185796, 01грн, та з урахуванням наведеного зменшив розмір пені на 50% з обґрунтованої до стягнення суми 98474,23грн до суми 49237,12 грн, а також відмовив у стягненні 49237,11грн пені.

Щодо вимог про стягнення 39279,60грн штрафу в розмірі 10% за порушення строків розрахунку за поставлений товар від загальної суми заборгованості 392796,00 грн, колегія суддів зазначає наступне.

Одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання за договором, штрафу та пені не суперечить статті 61 Конституції України, оскільки згідно зі статтею 549 ЦК України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до статті 230 ГК України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій (правова позиція ВП ВС, викладена у постанові від 01.06.2021 у справі №910/12876/19).

А тому позовну вимогу про стягнення штрафу в розмірі 39279,60грн задоволено правомірно.

Щодо вимог про стягнення 15% річних на суму 45532,45грн та інфляційних втрат на суму 76810,92 грн, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України визначено обов`язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Зобов`язання зі сплати інфляційних втрат та 3% річних є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю. Відповідно, й вимога про їх сплату є додатковою до основної вимоги (п.43 постанови ВПВС від 07.04.2020 у справі №910/4590/19).

Сторони у п.6.5. Договорі поставки встановили інший розмір відсотків річних, а саме 15 (п`ятнадцять) замість 3%.

Господарський суд Житомирської області з`ясував обставини, пов`язані з правильністю здійсненого позивачем розрахунку 15% річних в сумі 45532,45грн та інфляційних втрат в сумі 76810,92грн.

При цьому, було враховано висновки, викладені в постанові Об`єднаної Палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 18.09.2020 у справі №916/4693/15.

Щодо твердження відповідача про його звільнення від відповідальності в силу форс-мажорних обставин, суд першої інстанції вірно зазначив наступне.

У постановах Верховного Суду від 25.01.2022 у справі №904/3886/21 та від 30.11.2021 у справі №913/785/17 визначено, що форс-мажорні обставини не мають преюдиційного характеру і при їх виникненні сторона, яка посилається на них, як на підставу неможливості виконання зобов`язання, повинна довести наявність таких обставин не тільки самих по собі, але й те, що ці обставини були форс-мажорними саме для цього конкретного випадку виконання господарського зобов`язання.

Також, доведення наявності непереборної сили покладається на особу, яка порушила зобов`язання. Саме вона повинна довести наявність таких обставин не тільки самих по собі, але й те, що ці обставини були форс-мажорними саме для даного конкретного випадку виконання зобов`язання; доведення наявності непереборної сили покладається на особу, яка порушила зобов`язання. Саме вона має подавати відповідні докази в разі виникнення спору.

Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 15.06.2018 у справі №915/531/17, від 26.05.2020 у справі №918/289/19, від 17.12.2020 у справі №913/785/17.

Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 19.08.2022 у справі №908/2287/17 зазначив, що сертифікат торгово-промислової палати, який підтверджує наявність форс-мажорних обставин, не може вважатися беззаперечним доказом про їх існування, а повинен критично оцінюватися судом з урахуванням встановлених обставин справи та у сукупності з іншими доказами (подібні правові висновки викладено у постановах Верховного Суду від 14.02.2018 у справі №926/2343/16, від 16.07.2019 у справі №917/1053/18). Адже визнання сертифіката торгово-промислової палати беззаперечним та достатнім доказом про існування форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) без надання судом оцінки іншим доказам суперечить принципу змагальності сторін судового процесу.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач не надав доказів, що саме введення воєнного стану призвело до унеможливлення виконання конкретних зобов`язань за Договором поставки.

Крім цього, обов`язок у відповідача перед позивачем щодо оплати поставленого виник до 24.02.2022.

Згідно із ч.1 ст.625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

У частині 1 статті 229 Господарського кодексу України встановлено, що учасник господарських відносин у разі порушення ним грошового зобов`язання не звільняється від відповідальності через неможливість виконання і зобов`язаний відшкодувати збитки, завдані невиконанням зобов`язання, а також сплатити штрафні санкції відповідно до вимог, встановлених цим Кодексом та іншими законами.

З огляду на зазначене, колегія суддів погоджується з висновком про необґрунтоване посилання відповідача на наявність підстав для звільнення останнього від відповідальності за порушення строків оплати товару.

Аргументи відповідача що головною причиною виникнення заборгованості є наявність призупинення діяльності (заборона проводити вибухові роботи) та добування, а також несвоєчасні розрахунки за раніше поставлену продукцію, суд зазначає, не приймаються до уваги, оскільки відповідач не надав доказів, які б підтверджували зазначені обставини.

Частиною 3 статті 13 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених законом.

Згідно з ст.ст.73, 74 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи.

Відповідно до ч.1 ст.77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст.78 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно з ст.79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ст.86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Приймаючи до уваги наведене вище, виходячи із засад розумності і справедливості, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про закриття провадження у справі в частині стягнення основного боргу в сумі 206999,99грн; зменшення розміру пені на 50% з обґрунтованої до стягнення суми 98474,23грн до суми 49237,12 грн; стягнення з ТОВ "Українська добувна компанія" на користь ТОВ "Каменяр" 185796,01грн основного боргу, 49237,12грн пені, 45532,45грн 15% річних, 76810,92грн інфляційних втрат, 39279,60грн штрафу, 6688,40грн судового збору.

Посилання відповідача на п.2.12 Договору поставки не приймаються до уваги, оскільки матеріалами справи підтверджується заборгованість відповідача перед позивачем, при цьому контррозрахунку чи інших доказів того, що сума заборгованості відповідача перед позивачем за даними обліку ТОВ «Українська добувна компанія» відрізняється, відповідачем подано не було.

Щодо прийнятого у справі додаткового рішення, колегія суддів зазначає наступне.

В заяві про ухвалення додаткового рішення за вих.№14/03-1 від 14.03.2023 (вх.г/с №01-44/886/23 від 15.03.2023) ТОВ "Каменяр" просив суд винести додаткове рішення про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правову допомогу у розмірі 26115,73грн.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.244 ГПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

Відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення є однією з основних засад (принципів) господарського судочинства (п.12 ч.3 ст.2 ГПК України).

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи:

1) попереднє визначення суми судових витрат на професійну правничу допомогу у першій заяві по суті (для позивача - це позовна заява, для відповідача - це відзив на позовну заяву (ч.1 ст.124 ГПК України);

2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (ст.126 ГПК України): подання (1) заяви (клопотання) про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу разом з (2) детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, і здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, та (3) доказами, що підтверджують здійснення робіт (наданих послуг) і розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи; зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу;

3) розподіл судових витрат (ст. 129 ГПК України).

За імперативною нормою ч. 1 ст. 124 ГПК України, позивач зобов`язаний разом з першою заявою по суті спору, а такою є позовна заява, подати до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи.

Правові наслідки недотримання цієї норми визначені у ч.2 ст.124 Кодексу: у разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат, суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат (постанова ВПВС від 12.11.19 у справі №904/4494/18).

Попередній (орієнтовний) розрахунок суми на правничу допомогу в розмірі 26115,73грн визначено у позовній заяві за вих.№30/09-1 від 30.09.2022.

Відповідно до ч. 2 ст.126 ГПК України витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами за результатами розгляду справи.

За змістом абз.1 ч.8 ст.129 ГПК України для цілей розподілу витрат на професійну правничу допомогу визначальне значення має договір про надання правничої допомоги, умови якого можуть передбачати розмір гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, обсяг наданих послуг і виконаних робіт та їх вартість.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова ухвала Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.12.2021 у справі №927/237/20).

Згідно з ч.1 ст.26 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги (надалі - Закон №5076-VI).

Як встановлено п.4 ч.1 ст.1 зазначеного Закону договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

20.09.2022 між адвокатом Кушнір Оксаною Валентинівною та Товариством з обмеженою відповідальністю "Каменяр" був укладений Договір про надання адвокатських послуг (т.1, а.с.39), згідно якого замовник доручає, а адвокат бере на себе обов`язок надати правову допомогу, адвокатські послуги та виконати роботи в обсязі та на умовах передбачених цим Договором.

Згідно п.2.1. Договору адвокат бере на себе обов`язок виконання наступних робіт: надання інформаційно-консультативної допомоги щодо правових питань, вказаних замовником; підготовка письмових роз`яснень та надання нормативних актів з усіх зазначених вище питань (за бажанням замовника); підготовка та юридична експертиза договорів, документів та інших матеріалів інформаційно-консультативного змісту, аналітичних довідок для замовника; представництво замовника, у державних, громадських установах, організаціях, закладах, а також на підприємствах будь-якої форми власності, перед фізичними особами та ведення переговорів від його імені; представництво в господарському процесі, адміністративному процесі; представництво замовника, у кримінальних справах на всіх стадіях кримінального процесу, при цьому адвокат виступає в якості захисника згідно чинного законодавства України; надання послуг щодо архівного зберігання документів замовника, засвідчення копій документів.

Як погоджено п.4.1. Договору розмір винагороди адвоката за домовленістю згідно додатків до Договору.

30.09.2022 сторони уклали Додаток до Договору про надання адвокатських послуг від 20.09.2022 (т.1, а.с.40), згідно якого погодили, що вартість послуг та аналіз, досудові заходи, підготовку процесуальних документів, збір доказів та супроводження господарської справи за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Каменяр" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Українська добувна компанія" () про стягнення заборгованості у розмірі 652893,20грн встановлюється у вигляді гонорару у розмірі 4% від ціни позову, що становить 26115,73 грн. Оплата здійснюється після набрання рішенням суду першої інстанції законної сили. У випадку добровільного погашення ТОВ "Українська добувна компанія" (код 43222436) заборгованості до закінчення судових дебатів (ч.8 ст.129 ГПК України) розмір гонорару становитиме 20000,00 грн та підлягає виплаті після набрання рішенням суду першої інстанції законної сили.

Сторони погодили, що вартість послуг, не передбачених цим додатком, у тому числі участь Адвоката у судових засіданнях, погоджується додатково.

Заяву ТОВ "Каменяр" за вих.№16/01-1 від 16.01.2023 про подання доказів понесення судових витрат отримано судом першої інстанції за вх.г/с №1228/23 від 23.01.2023.

До заяви додано акт здачі-приймання адвокатських послуг від 16.01.2023 та докази надсилання цієї заяви з додатком відповідачу (т.1, а.с.136).

Відповідно до акту здачі-приймання наданих адвокатських послуг від 16.01.23 адвокатський гонорар складає суму 26115,73грн за надані послуги: аналіз, підготовка процесуальних документів, претензійна робота; збір доказів, оформлення та подання позовної заяви, супроводження господарської справи за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Каменяр" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Українська добувна компанія" () про стягнення заборгованості у розмірі 652893,20 грн; надання правових консультацій та пропозицій, надання правової допомоги до остаточного прийняття рішення Господарським судом Житомирської області. Підписанням цього акту сторони підтверджують факт належного надання послуг адвокатом відповідно до положень Договору. Замовник не має претензій до Адвоката стосовно якості наданих послуг.

Як підтверджується матеріалами справи представник позивача ТОВ "Каменяр" адвокат Черниш М.В. здійснював представництво інтересів та приймав участь в засіданнях суду першої інстанції на підставі довіреності №30-06/22 від 01.06.22.

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини (п.28 додаткової постанови ВПВС від 19.02.20 у справі №755/9215/15-ц; п.19 додаткової постанови ВПВС від 07.07.21 у справі №910/12876/19; п. 127 постанови ВПВС від 16.11.22р. у справі №922/1964/21). Велика Палата Верховного Суду зауважує, що неврахування судом умов договору про надання правової допомоги щодо порядку обчислення гонорару не відповідає принципу свободи договору, закріпленому у статті 627 ЦК України.

Частинами першою та другою статті 30 Закону встановлено, що порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

З аналізу зазначеної норми слідує, що гонорар може встановлюватися у формі: фіксованого розміру, погодинної оплати.

Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки - підставою для виплати гонорару, який визначений у формі погодинної оплати, є кількість витрачених на надання послуги годин помножена на вартість такої (однієї) години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв.

Оскільки до договору про надання правової допомоги застосовують загальні вимоги договірного права, то гонорар адвоката, хоч і визначається частиною першою статті 30 Закону як "форма винагороди адвоката", але в розумінні ЦК України становить ціну такого договору.

Фіксований розмір гонорару у цьому контексті означає, що у разі настання визначених таким договором умов платежу - конкретний склад дій адвоката, що були вчинені на виконання цього договору й призвели до настання цих умов, не має жодного значення для визначення розміру адвокатського гонорару в конкретному випадку.

У Додатку від 30.09.22 до Договору про надання адвокатських послуг від 20.09.22р. сторони фіксований розмір гонорару у розмірі 4% від ціни позову 652893,20грн, що становить 26115,73 грн.

Загальне правило розподілу судових витрат визначене в частині четвертій статті 129 ГПК України, відповідно до якої інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, зокрема, у разі задоволення позову - на відповідача (п. 1 ч. 1 ст. 129 ГПК України).

ТОВ "Українська добувна компанія" не скористалося правом подати клопотання про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу.

З огляду на встановлені обставини та наявні у справі докази, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення заяви ТОВ "Каменяр" про ухвалення додаткового рішення про стягнення з ТОВ "Українська добувна компанія" витрат на правову допомогу у розмірі 26115,73грн.

Згідно ч.4 ст.11 Господарського процесуального кодексу України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

За усталеною практикою Європейського суду з прав людини (справи "Серявін та інші проти України", "Пронін проти України", "Кузнєцов та інші проти Російської Федерації" одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Зазначене судом першої інстанції було дотримано в повній мірі.

При цьому, п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Відхиляючи скаргу апеляційний суд у принципі має право просто підтвердити правильність підстав, на яких ґрунтувалося рішення суду нижчої інстанції (рішення у справі Гарсія Руїс проти Іспанії").

В силу приписів ч.1 ст.276 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судова колегія вважає, що суд першої інстанції на підставі сукупності досліджених доказів повно з`ясував обставини справи і дав їм правильну юридичну оцінку. Порушень чи неправильного застосування норм матеріального чи процесуального права при розгляді спору судом першої інстанції, судовою колегією не встановлено, тому мотиви, з яких подані апеляційні скарги не можуть бути підставою для скасування прийнятого у справі рішення та додаткового рішення, а наведені в ній доводи не спростовують висновків суду.

Відповідно до положень ст.129 ГПК України витрати зі сплати судового збору у справі покладаються на апелянта.

Керуючись ст.ст.252, 269, 270, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Українська добувна компанія" на рішення господарського суду Житомирської області від 06.03.2023 та на додаткове рішення від 28.03.2023 у справі №906/871/22 залишити без задоволення, а рішення та додаткове рішення суду першої інстанції - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків передбачених п.2 ч.3 ст.287 ГПК України.

Повний текст постанови складено 01.06.2023

Головуючий суддя Саврій В.А.

Суддя Павлюк І.Ю.

Суддя Миханюк М.В.