ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЖИТОМИРСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________
_______________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Від "26" травня 2023 р. Справа № 906/1318/19 (906/767/22)

Господарський суд Житомирської області у складі:

судді Макаревича В.А.

секретар судового засідання: Підгаєцька М.Ю.

за участю представників сторін:

від позивача: Гуртовенко Р.М. - представник ТОВ "Трансбудресурс", ордер серії АМ №1024121 від 13.09.2022, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю №617 від 27.01.2012, посвідчення адвоката №201 від 27.01.2012;

від відповідача: Чайківська Н.М. - представник ДП "Житомирський облавтодор" ВАТ "ДАК "Автомобільні дороги України", довіреність №83 від 08.06.2022 (дійсна до 07.06.2023) посвідчення адвоката України №001299 від 17.05.2022; арбітражний керуючий Мельник М.А. - розпорядник майна Дочірнього підприємства "Житомирський облавтодор" Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" (м. Житомир), посвідчення №1996 від 19.12.2019;

- за участі: Гурковська А.В. - представник Міністерства юстиції України, вільний слухач (була присутня у судовому засіданні 27.04.2023);

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Трансбудресурс" (Житомирська область, м. Бердичів)

до Дочірнього підприємства "Житомирський облавтодор" Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" (м. Житомир) від 21.09.2022 про визнання недійсним договору оренди індивідуально визначеного майна №27 від 23.12.2019 у межах справи №906/1318/19

за заявою Виробничо-комерційної фірми "Урарту" (м.Баранівка, Житомирська область)

до Дочірнього підприємства "Житомирський облавтодор" Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" (м. Житомир)

про банкрутство,

У судовому засіданні 27.04.2023 оголошувалась перерва до 26.05.2023 у відповідності до ст. 216 ГПК України;

ВСТАНОВИВ:

У провадженні Господарського суду Житомирської області перебуває справа про банкрутство Дочірнього підприємства "Житомирський облавтодор" Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" (далі - ДП "Житомирський облавтодор" ВАТ "ДАК "Автомобільні дороги України", боржник).

21.09.2022 до суду від Товариства з обмеженою відповідальністю "Трансбудресурс" (Житомирська область, м. Бердичів) надійшла позовна заява до Дочірнього підприємства "Житомирський облавтодор" Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" (м. Житомир) від 21.09.2022 про визнання недійсним договору оренди індивідуально визначеного майна №27 від 23.12.2019.

Ухвалою суду від 23.09.2022 прийнято позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Трансбудресурс" (Житомирська область, м. Бердичів) до Дочірнього підприємства "Житомирський облавтодор" Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" (м. Житомир) від 21.09.2022 про визнання недійсним договору оренди індивідуально визначеного майна №27 від 23.12.2019 до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 27.03.2023 закрито підготовче провадження з розгляду позовної заяви Товариства з обмеженою відповідальністю "Трансбудресурс" (Житомирська область, м. Бердичів) до Дочірнього підприємства "Житомирський облавтодор" Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" (м. Житомир) від 21.09.2022 про визнання недійсним договору оренди індивідуально визначеного майна №27 від 23.12.2019 у межах справи №906/1318/19 та призначено справу №906/1318/19 (906/767/22) до судового розгляду по суті.

Відповідно до частини 1 статті 2 Кодексу України з процедур банкрутства (далі - Кодекс про банкрутство), провадження у справах про банкрутство регулюється цим Кодексом, Господарським процесуальним кодексом України, іншими законами України.

Згідно статті 7 Кодексу про банкрутство, спори, стороною в яких є боржник, розглядаються господарським судом за правилами, передбаченими Господарським процесуальним кодексом України, з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.

Господарський суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, в межах цієї справи вирішує, зокрема, всі майнові спори, стороною в яких є боржник.

Склад учасників розгляду спору визначається відповідно до Господарського процесуального кодексу України.

Господарський суд розглядає спори, стороною в яких є боржник, за правилами, визначеними Господарським процесуальним кодексом України. За результатами розгляду спору суд ухвалює рішення.

Окремими положеннями статті 12 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) визначено, що господарське судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку: 1) наказного провадження; 2) позовного провадження (загального або спрощеного).

Згідно пункту 8 частини 1 статті 20 ГПК України, господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи про банкрутство та справи у спорах з майновими вимогами до боржника, стосовно якого відкрито провадження у справі про банкрутство, у тому числі справи у спорах про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником; стягнення заробітної плати; поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника, за винятком спорів про визначення та сплату (стягнення) грошових зобов`язань (податкового боргу), визначених відповідно до Податкового кодексу України, а також спорів про визнання недійсними правочинів за позовом контролюючого органу на виконання його повноважень, визначених Податковим кодексом України.

17.10.2022 до суду від представника відповідача надійшов письмовий відзив на позовну заяву № 245 від 13.10.2022, у якому представник відповідача заперечує проти позову та просить відмовити у його задоволенні.

У своєму відзиві представник відповідача зазначив, що між сторонами було підписано акт приймання - передачі орендованого майна, який є невід`ємною частиною договору, згідно якого позивачу передано у оренду визначене у договорі №27 від 23.12.2019 майно. Перед підписанням договору, сторони знайомились з його умовами, а тому підписання його та скріплення печатками свідчить про набрання ним чинності, а тому в силу ст. 629 ЦК України є обов`язковими для виконання сторонами. Також, представник відповідача звернув увагу на те, що позивач, ініціюючи даний позов намагається уникнути виконання зобов`язання зі сплати орендної плати за договором №26, №27 від 23.12.2019 у справі про стягнення заборгованості по орендній платі та штрафних санкцій між цими ж сторонами (справа №906/150/22, яка вже перебувала у провадженні того ж складу Господарського суду Житомирської області на момент подання даної позовної заяви).

03.03.2023 від представника відповідача надійшли письмові пояснення на позовну заяву №101 від 02.03.2023, у яких, зокрема, представник відповідача зазначив, що спірний договір не може бути кваліфікований як удаваний, оскільки наявні у матеріалах справи докази (додані відповідачем) свідчать про дійсність намірів сторін та спрямованість їхнього волевиявлення укласти саме договір оренди відкритої щебеневої площадки з щебеневим покриттям, метою якого є здійснення господарської діяльності, в результаті чого виникає необхідність використання даної площадки для стоянки автомобілів та техніки. Як зазначалось відповідачем у відзиві від 13.10.2022, позивач здійснює свою господарську діяльність, пов`язану з наданням транспортних послуг, послуг з перевезення, надання послуг з оренди механізмів.

Передане в оренду за спірним договором індивідуально визначене нерухоме майно перебуває на балансі Філії "Зарічанська ДЕД" ДП "Житомирський облавтодор" ВАТ "ДАК «Автомобільні дороги України" з присвоєнням відповідного інвентарного номеру та має оціночну вартість саме як нерухоме майно, про що свідчить звіт незалежного оцінювача. Спірне майно нерозривно пов`язане із земельною ділянкою, на якій воно розташовано, проте на відміну від такої земельної ділянки, яка є природним об`єктом, є окремим, штучно створеним предметом матеріального світу, зі своєю метою використання, а отже таке майно може бути окремим об`єктом оренди.

Також представник відповідача зазначив, що позивач у позові помилково вважає, що спірний договір містить ознаки фіктивного правочину, тобто такого, який вчинений без наміру створення правових наслідків і що укладення договору № 27 було умовою зі сторони відповідача для передачі в оренду частини будівель за адресою: м. Бердичів, вул. Космічна, 101, та за що, відповідно відповідач мав на меті отримання додаткових коштів. Вважає, що вищезазначений повідомлений факт позивачем не підтверджений жодним доказом у справі.

08.03.2023 на електронну адресу суду від арбітражного керуючого Мельника М.А. - розпорядника майна Дочірнього підприємства "Житомирський облавтодор" Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" (м. Житомир) (у справі про банкрутство Дочірнього підприємства "Житомирський облавтодор" Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" (м. Житомир)) надійшли письмові пояснення №02-01/906/1318/19/29 від 03.03.2023, у яких розпорядник майна Мельник М.А. просить відмовити у задоволенні даного позову з підстав, викладених у письмових поясненнях.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі, надав усні пояснення у справі, повідомив, що до справи надано всі наявні докази. Будь - яких інших доказів не має.

Присутній у судовому засіданні представник відповідача заперечував проти поданого позову з підстав, викладених у письмову відзиві.

Присутній у судовому засіданні арбітражний керуючий Мельник М.А. підтримав висловлену правову позицію представника відповідача Чайківської Н.М. та зазначив, що, на його думку, позовна заява є необґрунтованою, безпідставною, доводи викладені в позовній заяві не відповідають дійсним обставинам справи, а ініційований спір про недійсність договору, спрямований не для захисту цивільних прав та інтересів позивача, а на затягування розгляду іншої справи №906/1318/19 (906/972/22) за позовом Дочірнього підприємства "Житомирський облавтодор" Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Трансбудресурс" про стягнення боргу, яка розглядається цим же складом господарського суду.

Крім того, пояснив, що безпідставним є посилання в позовній заяві на те, що позивач фактично не отримував та не використовував площадку з щебеневим покриттям площею 4 000 кв.м., оскільки згідно акту приймання-передачі до договору оренди індивідуально визначеного майна № 27 від 23.12.2019 саме позивач отримав зазначену площадку з щебеневим покриттям площею 4 000 кв. м. Звернув увагу, що позивач здійснював часткову оплату на банківський рахунок ДП "Житомирський облавтодор" в серпні 2020 у розмірі 20 000, 00 грн, вказавши у призначенні платежу: "оплата за оренду майна згідно договорів №26, №27 від 23.12.2019", що свідчить про дійсність договору та розпочате виконання умов договору позивачем, а також про наміри сторін та спрямованість їхнього волевиявлення укласти саме договір № 27 від 23.12.2019 оренди відкритої щебеневої площадки з щебеневим покриттям.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, відповідача та розпорядника майна Дочірнього підприємства "Житомирський облавтодор" Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" (м. Житомир), суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Свою позовну заяву позивач обґрунтовує тим, що договір оренди індивідуально визначеного майна №27 від 23.12.2019, предметом якого є відкрита площадка із щебеневим покриттям площею 4000 кв.м., за адресою Житомирська область, м. Бердичів, вул. Космічна, 101, являється фіктивним правочином, оскільки фактично такого об`єкту майна як відкрита площадка із щебеневим покриттям площею 4000 кв.м. у орендодавця - ДП «Житомирський облавтодор» ВАТ Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» не існує, даний об`єкт майна фактично не передавався у користування позивачу і не знаходився у його користуванні. Крім того, даний правочин, на думку представника позивача, приховує фактично оренду земельної ділянки, яку орендодавець - ДП «Житомирський облавтодор» ВАТ Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» не мав права передавати у оренду.

Судом встановлено, що 23.12.2019 між позивачем та відповідачем було укладено договір № 27 оренди індивідуально визначеного майна, згідно якого Орендодавець передає, а Орендар приймає в строкове платне користування індивідуально визначене майно: відкриту площадку з щебеневим покриттям площею 4000 м кв. за адресою: Житомирська область, м. Бердичів, вул. Космічна, 101, що обліковується на балансі філії "Зарічанська ДЕД" ДП "Житомирський облавтодор" АТ "ДАК "Автомобільні дороги України" (а.с. 5-7 ).

Майно передається в оренду з метою використання для стоянки автомобілів та техніки (п. 1.2 Договору).

Орендна плата визначається на підставі незалежної оцінки, за річною орендною ставкою - 10% і становить за базовий місяць розрахунку (місяць, на дату якого виконана незалежна оцінка - листопад 2019 року) 9313,83 грн. Розмір орендної плати за кожний наступний місяць оренди визначається шляхом орендної плати за попередній місяць на індекс інфляції за поточний місяць, відповідно до наданих орендодавцем рахунків (п. 3.1 договору).

Відповідно до п.9.1 договору, цей договір укладено строком на 2 роки 11 місяців, який діє з моменту його підписання обома сторонами по 22.11.2022.

Цей договір може бути достроково розірваний на вимогу однієї із сторін, за погодженням сторін, за рішенням господарського суду у випадках, передбачених чинним законодавством (п. 9.4 договору).

Згідно акту приймання - передачі від 23.12.2019 за договором оренди індивідуально-визначеного майна від 23.12.2019 №27 Орендодавець передає, а Орендар приймає в строкове платне користування індивідуально визначене майно: відкриту площадку з щебеневим покриттям площею 4000 м кв., за адресою: Житомирська область, м. Бердичів, вул. Космічна, 101, що обліковується на балансі філії "Зарічанська ДЕД" ДП "Житомирський облавтодор" АТ "ДАК "Автомобільні дороги України" (а.с. 27).

Даний акт підписаний обома сторонами та скріплений печатками.

Перед укладенням договору відповідачем було замовлено виготовлення звіту про незалежну грошову оцінку майна для подальшої передачі в оренду, про свідчить лист №944 від 20.11.2019 та звіт (а.с.28-52).

Також, відповідно до листа №5/19-10/3210 від 17.12.2019 ДАК «Автомобільні дороги України» не заперечувало щодо укладення договору оренди індивідуально визначеного майна (а.с.59).

Статтями 15 та 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке реалізується шляхом звернення до суду.

Відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України).

За змістом ст. 202 ЦК України під правочином розуміють дії, спрямовані на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Дії як юридичні факти мають вольовий характер і можуть бути правомірними та неправомірними. Правочини належать до правомірних дій, спрямованих на досягнення правового результату.

Правочин - це основна підстава виникнення цивільних прав і обов`язків.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України, зокрема, відповідно до частини п`ятої цієї статті правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним (частина друга статті 215 Цивільного кодексу України). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч. 3 ст. 215 ЦК України).

З наведеного слідує, що недійсність правочину може наступати лише у разі певних порушень закону. За ступенем недійсності правочину всі правочини поділяються на абсолютно недійсні з моменту їх вчинення, тобто нікчемні, та відносно недійсні (оспорювані), які можуть бути визнані недійсними, але за певних умов. Нікчемним (абсолютно недійсним) є той правочин, недійсність якого прямо передбачена законом. Оспорюваними є правочини, які Цивільний кодекс України не визнає в імперативній формі недійсними, а лише допускає можливість визнання їх недійсними в судовому порядку за вимогою однієї зі сторін або іншої заінтересованої особи.

При цьому, ч.1 ст. 216 ЦК України визначає, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним, спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки, від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав (такий висновок міститься у пункті 53 постанови Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 19.02.2021 у справі № 904/2979/20, у постанові Верховного Суду України від 25.05.2016 у справі № 6-605цс16).

Частиною 6 ст.235 ЦК України передбачено, що удаваний правочин - це правочин, вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

За удаваним правочином сторони умисно оформлюють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. У такій ситуації існують два правочини: один - удаваний, а інший - той, який сторони дійсно мали на увазі. Тобто, удаваний правочин своєю формою приховує реальний правочин.

Таким чином, правова природа договору не залежить від його назви, а визначається з огляду на зміст, тому оцінюючи відповідність волі сторін та укладеного договору фактичним правовідносинам, суд повинен надати правову оцінку його умовам, правам та обов`язкам сторін для визначення спрямованості як їх дій, так і певних правових наслідків.

Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховання іншого правочину, суд на підставі положень ст. 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, які регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним.

Як убачається з матеріалів справи згідно п. 2.2 спірного договору № 27 від 23.12.2019, власником майна залишається АТ "ДАК "Автомобільні дороги України", а орендар користується ним протягом строку дії Договору оренди.

ДП «Житомирський облавтодор» ВАТ «ДАК «Автомобільні дороги України» є державним підприємством, в статутному капіталі якого 100% акцій належить державі.

Відповідно до листа №5/19-10/3210 від 17.12.2019 ДАК «Автомобільні дороги України» не заперечувало щодо укладення договору оренди індивідуально визначеного майна (а.с.59).

Як свідчать матеріали справи, передане в оренду за спірним договором нерухоме майно (індивідуально визначене) майно перебуває на балансі Філії «Зарічанська ДЕД» ДГІ «Житомирський облавтодор» ВАТ «ДАК «Автомобільні дороги України» з присвоєнням відповідного інвентарного номеру та має оціночну вартість саме як нерухоме майно, про що свідчить звіт незалежного оцінювача (а.с.28-52).

Відповідно до копії державного акту серії ІІ-ЖТ № 000282 від 16.04.2004 державний акт на право постійного користування землею видано філії "Бердичівський райавтодор" Дочірнього підприємства "Житомирський облавтодор" (м. Бердичів, вул. Південна, 53), Тобто, зазначеному користувачу надається у постійне користування 0,8435 га землі в межах згідно з планом користування. Зазначена земельна ділянка із вказаною площею включає в себе ділянку № 1 (кадастровий № :01:031:0053) та ділянку № 2 (кадастровий № :01:031:0054). Призначення земельної ділянки - для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель і споруд. Власником зазначеної земельної ділянки є Бердичівська міська рада. Саме на земельній ділянці № 2 розміщена відкрита площадка зі щебеневим покриттям, площею 4 000 м2, що відноситься до предмету даного спору.

Відповідно до копії наказу № 32 від 22.03.2018 з метою вдосконалення структури управління дорожнім господарством у Житомирській області тощо, на виконання наказу ВАТ "ДАК "Автомобільні дороги України" № 206 від 18.09.2017 було припинено Філію "Бердичівський райавтодор" Дочірнього підприємства "Житомирський облавтодор" ВАТ «ДАК "Автомобільні дороги України" шляхом приєднання її до філії "Бердичівська дорожньо-експлуатаційна дільниця" Дочірнього підприємства "Житомирський облавтодор" ВАТ "ДАК "Автомобільні дороги України".

Відповідно до копії наказу № 84 від 31.07.2019 з метою вдосконалення структури управління дорожнім господарством у Житомирській області тощо, на виконання наказу АТ "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" № 99 від 18.06.2019 було припинено (реорганізовано) філію "Бердичівська ДЕД" ДП "Житомирський облавтодор" АТ "ДАК "Автомобільні дороги України" шляхом приєднання її до філії "Зарічанська ДЕД" ДП "Житомирський облавтодор" АТ "ДАК "Автомобільні дороги України".

25.09.2019 на підставі наказу ДП "Житомирський облавтодор" ВАТ "ДАК "Автомобільні дороги України" Філія "Бердичівська ДЕД" згідно акту приймання - передачі (внутрішнього переміщення) основних засобів передала на баланс Філії "Зарічанська ДЕД" «площадку РайДУ" (відкриту щебеневу площадку) (копія акта - в матеріалах справи).

Згідно з копією інвентарної картки № 185, доданої до справи, площадка із щебеневого покриття площею 4 000 м2 має інвентарний № 46, рік випуску - 1987, з первісною вартістю 26 080,32 грн, місцезнаходження: м. Бердичів, вул. Космічна, 101 та обліковується на синтетичному рахунку, субрахунку № 103 Філії "Бердичівська ДЕД".

Як було зазначено вище, згідно матеріалів справи передане в оренду за спірним договором нерухоме майно (індивідуально визначене) майно перебуває на балансі Філії «Зарічанська ДЕД» ДГІ «Житомирський облавтодор» ВАТ «ДАК «Автомобільні дороги України» з присвоєнням відповідного інвентарного номеру та має оціночну вартість саме як нерухоме майно, про що свідчить звіт незалежного оцінювача (а.с.28-52).

Відповідно до копії державного акту серії ІІ-ЖТ № 000282 від 16.04.2004 державний акт на право постійного користування землею видано філії "Бердичівський райавтодор" Дочірнього підприємства "Житомирський облавтодор" (м. Бердичів, вул. Південна, 53), Тобто, зазначеному користувачу надається у постійне користування 0,8435 га землі в межах згідно з планом користування. Зазначена земельна ділянка із вказаною площею включає в себе ділянку № 1 (кадастровий № :01:031:0053) та ділянку № 2 (кадастровий № :01:031:0054). Призначення земельної ділянки - для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель і споруд.

Відтак спірне майно (площадка з щебеневим покриттям) має оціночну вартість та відповідні встановлені статтею 181 ЦК України ознаки нерухомого майна, яке нерозривно пов`язано з земельною ділянкою, на якій воно розташовано, проте на відміну від такої земельної ділянки, яка є природним об`єктом, є окремим, штучно створеним предметом матеріального світу, зі своєю метою використання, а отже таке майно може бути окремим об`єктом оренди. Саме така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у справі №916/661/17 від 20.06.2018.

З огляду на таке, матеріалами справи не підтверджується, а доказами у справі спростовується твердження позивача, що між сторонами фактично було укладено договір оренди земельної ділянки (правове регулювання якого передбачено положеннями Земельного Кодексу України).

Також слід зазначити, що відповідно до змісту ст.234 ЦК фіктивний правочин - це правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлені цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Тлумачення ст. 234 ЦК України, свідчить, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин може бути фіктивним. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки Аналогічний висновок зроблений у постанові Верховного Суду України від 21.01.2015 у справі №6-197цс14 та постанові Верховного Суду від 25.03.2020 у справі №285/1634/16-ц.

При цьому як убачається з матеріалів справи згідно акту приймання-передачі до договору оренди індивідуально визначеного майна № 27 від 23.12.2019 саме позивач отримав зазначену площадку з щебеневим покриттям площею 4 000 кв. м., що свідчить про те, що на виконання правочину (договору оренди індивідуально визначеного майна № 27 від 23.12.2019) позивачу відповідачем було передано майно. Відтак такий правочин не може кваліфікуватися як фіктивний.

Якщо сторонами вчинено правочин для приховування іншого правочину, який вони насправді вчинили, він є не фіктивним, а удаваним (ст.235 ЦК).

Тобто один і той самий договір не може бути одночасно і фіктивним і удаваним. Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Судової колегії у цивільних справах Верховного Суду України від 24.09.2014 у справі №6-116цс14.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання умов договору №27 від 23.12.2019 відповідачем направлялись позивачу рахунки-фактури на оплату (а.с.64-78).

У зв`язку з несплатою орендної плати ТОВ «Трансбудресурс» за вищевказаним договором, відповідачем неодноразово направлялись позивачу листи-вимоги про сплату (а.с. 60, 62).

Відповідно до банківської виписки позивач здійснював часткову оплату на банківський рахунок ДП «Житомирський облавтодор» 30.07.2020 року в розмірі 20 000,00 грн, вказавши у призначенні платежу - оплата за оренду майна згідно Договорів № № 26, 27 від 23.12.2019 (а.с.55).

Також, слід зазначити, що позивачем були надіслані відповідачу листи:

- лист №1507-1 від 15.07.2020, у якому позивач просить зробити перерахунок орендної плати за договорами №26, №27 на період дії карантину, зазначивши, що він не використовував за призначенням орендоване майно (а.с.56);

- лист № 1803-1 від 18.03.2021, у якому позивач повідомив, що нарахування орендної плати за період з 23.12.2019 по 05.08.2020, на його думку, є безпідставним; просив зменшити орендну плату з 05.08.2020, оскільки не міг використовувати орендоване майно через карантинні обмеження (а.с.58) тощо.

Вищевикладені обставини та докази у справі свідчать про дійсність та виконання умов договору №27 від 23.12.2019 сторонами, а також про наміри сторін та спрямованість їхнього волевиявлення укласти саме договір оренди відкритої щебеневої площадки з щебеневим покриттям, метою якого є здійснення господарської діяльності.

З огляду на викладене, відсутні підстави вважати договір оренди індивідуально визначеного майна № 27 від 23.12.2019 удаваним правочином.

Свобода договору, яка передбачає, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, і свобода підприємницької діяльності, яка полягає у самостійному здійсненні без обмежень будь-якої підприємницької діяльність, не забороненої законом, є ключовими засадами цивільного права та господарського права, закріпленими у статті 3, 627 Цивільного кодексу України, статті 6, 43 Господарського кодексу України. Визнання договору недійсним за позовом третьої особи, не сторони договору, є суттєвим втручанням держави у зазначені принципи і порушений інтерес особи має бути таким, що вимагає такого втручання і таке втручання має бути єдиним можливим способом виправлення правової ситуації.

Свобода договору включає й вільне визначення сторонами його умов, де фіксуються взаємні права та обов`язки учасників. Зміст договору становлять умови як ті, що погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов`язкові на підставі чинного законодавства.

Такий висновок, викладений у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 19.02.2021 у справі № 904/2979/20.

Відповідно до частин 1, 2 статті 180 Господарського кодексу України зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов`язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов`язкові умови договору відповідно до законодавства.

Судом встановлено, що між сторонами договору оренди індивідуально визначеного майна № 27 від 23.12.2019 у передбачених законом порядку та формі на момент його підписання було досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов, визнаних такими за законом (необхідних для договорів даного виду).

При розгляді справи суд враховує правові позиції, викладені у постанові Верховного Суду від 27.01.2020 року у справі № 761/26815/17.

При цьому суд виходить з того, що у процесі судового розгляду слід встановити, чи дійсно таким договором порушено право чи інтерес особи, яка звернулася з позовом, і чи буде такий спосіб захисту ефективним. Якщо позивач звернувся з позовом для інших цілей, ніж захист порушеного права чи інтересу, зокрема, для встановлення преюдиційних обставин або з метою ухилення від виконання зобов`язань, то у задоволенні позову необхідно відмовити.

Як убачається з бази даних автоматизованої системи "Діловодство" Господарського суду Житомирської області у провадженні цього ж складу Господарського суду Житомирської області перебуває на розгляді справа №906/1318/19(906/972/22) за позовом Дочірнього підприємства "Житомирський облавтодор" Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія" Автомобільні дороги України (м.Житомир) до Товариства з обмеженою відповідальністю "Трансбудресурс" (м. Бердичів) про стягнення 637 631,71 грн у межах справи №906/1318/19.

Так, 15.05.2022 Дочірнє підприємство "Житомирський облавтодор" Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" звернулось до Господарського суду Житомирської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю" Трансбудресурс" про стягнення 637 631,71 грн.

Ухвалою суду від 01.11.2022 суддею Машевською О.П. матеріали справи №906/150/22 за позовом Дочірнього підприємства "Житомирський облавтодор" Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Трансбудресурс" про стягнення 637 631,71грн, провадження у якій було відкрито за правилами загального позовного провадження, передано для її розгляду в межах справи №906/1318/19 про банкрутство Дочірнього підприємства "Житомирський облавтодор" Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України".

Відповідно до протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду, справу №906/1318/19 (906/972/22) для подальшого розгляду розподілено судді Макаревичу В.А., у провадженні якого перебуває справа №906/1318/19 про банкрутство Дочірнього підприємства "Житомирський облавтодор" Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України".

У постанові Верховного Суду від 27.01.2020 року у справі №761/26815/17 Верховним Судом зроблено висновок, що по своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим. Особа, яка є боржником перед своїми контрагентами, повинна утримуватись від дій, які безпідставно або сумнівно зменшують розмір її активів, або звільняють від відповідальності.

Позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю "Трансбудресурс" (Житомирська область, м. Бердичів) до Дочірнього підприємства "Житомирський облавтодор" Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" (м. Житомир) про визнання недійсним договору оренди індивідуально визначеного майна №27 від 23.12.2019 датована 21.09.2022, тобто після 15.05.2022, коли Дочірнє підприємство "Житомирський облавтодор" Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" звернулось до Господарського суду Житомирської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю" Трансбудресурс" про стягнення 637 631,71 грн у справі №906/1318/19(906/972/22).

Оскільки позивач використовував площадку із щебеневого покриття площею 4 000 м 2 у власній господарській діяльності та певний час не мав заперечень щодо її експлуатації до ДП «Житомирський облавтодор», то зазначене може свідчити про ініціювання даного позову з метою ухилення від відповідальності у справі №906/1318/19(906/972/22).

Відповідно до частин 3, 4 статті 13 ГПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з частинами першою, третьою статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків (стаття 73 Господарського процесуального кодексу України).

Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, якими суд має керуватися при вирішенні справи. Стандарт доказування - це та ступінь достовірності наданих стороною доказів, за яких суд має визнати тягар доведення знятим, а фактичну обставину - доведеною. Тобто в цьому разі мається на увазі достатній рівень допустимих сумнівів, при якому тягар доведення вважається виконаним.

На сьогодні у праві існують такі основні стандарти доказування: "баланс імовірностей" (balance of probabilities) або "перевага доказів" (preponderance of the evidence); "наявність чітких та переконливих доказів" (clear and convincing evidence); "поза розумним сумнівом" (beyond reasonable doubt).

Стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Відповідно до статті 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були (аналогічний висновок викладений у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 25.06.2020 у справі № 924/233/18).

Тобто обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Так, Верховний Суд 23.10.2019 прийняв постанову у справі № 917/1307/18, якою розтлумачив сутність принципу змагальності та неможливість застосування учасником справи концепції «негативного доказу» для обґрунтування власної позиції. Так, Верховний Суд зазначив, що принцип змагальності полягає в обов`язку кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається на підтвердження або заперечення власних вимог у спорі. Мається на увазі, що позивач стверджує про існування певної обставини та подає відповідні докази, а відповідач може спростувати цю обставину, подавши власні докази, які вважає більш переконливими. В свою чергу суд, дослідивши надані сторонами докази, та з урахуванням переваги однієї позиції над іншою виносить власне рішення. При цьому сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що їх позиція є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу втрачає сенс уся концепція принципу змагальності.

Відтак, суд дійшов висновку, що позивачем не доведено належними, допустимими, достовірними та вірогідними доказами підстави для визнання недійсним договору оренди індивідуально визначеного майна №27 від 23.12.2019р., укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю "Трансбудресурс" та Дочірнім підприємством "Житомирський облавтодор" Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України".

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги документально та нормативно необґрунтовані, тому задоволенню не підлягають.

Судовий збір, відповідно до ст.129 ГПК України, покладається на позивача.

Керуючись статтями 2, 3, 73-79, 86, 123, 129, 233, 236-238, 241, 257 Господарського процесуального кодексу України, ст.ст. 2, 7 Кодексу України з процедур банкрутства, господарський суд

ВИРІШИВ:

Відмовити у задоволенні позову.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Веб-адреса сторінки на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет, за якою учасники справи можуть отримати інформацію у справі, що розглядається ://court.gov.ua/fair/sud5007/.

Дата підписання повного тексту: 31.05.2026

Суддя Макаревич В.А.

Список розсилки:

1 - в справу

2 - ДП "Житомирський облавтодор" ВАТ "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" (10003, м. Житомир, вул. Перемоги, 75 - прост.;

та на ) - на електр. пошт.;

3 - а/к Мельник М.А. - електронна пошта: ІНФОРМАЦІЯ_1 - на елект.пошт.

4- ТОВ "Трансбудресурс" - 13302, Житомирська область, м.Бердичів, вул. Одеська, 62, кв.84 (рек. )

5- Гуртовенко Р.М. на ел. адресу: biz-urian1@ukr/net;