ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 травня 2023 року

м. Київ

cправа № 910/4176/22

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Малашенкової Т.М. (головуючий), Бенедисюка І.М., Колос І.Б.,

за участю секретаря судового засідання Барвіцької М.Т.,

представників учасників справи:

позивача - Товариства з обмеженою відповідальністю "Київський республіканський автоцентр" (далі - ТОВ "Київський республіканський автоцентр", позивач) - Карпович А.Р. (адвокат),

відповідача - Акціонерного товариства "Укргазвидобування" в особі філії «УГВ-Сервіс» (далі - АТ "Укргазвидобування", відповідач, скаржник) - Артамонов А.А. (адвокат),

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу АТ "Укргазвидобування"

на рішення Господарського суду міста Києва від 19.09.2022 (суддя - Балац С.В.)

та постанову Північного апеляційного господарського суду від 14.02.2023 (головуючий - суддя Кравчук Г.А., судді: Козир Т.П., Коробенко Г.П.)

у справі № 910/4176/22

за позовом ТОВ "Київський республіканський автоцентр"

до АТ "Укргазвидобування"

про стягнення 2 821 283, 12 грн.

ВСТУП

Спір у справі виник щодо наявності/відсутності підстав для стягнення нарахованих сум відсотків річних та інфляційних втрат за прострочення виконання відповідачем грошового зобов`язання з повернення позивачу гарантійного забезпечення за банківською гарантією.

ІСТОРІЯ СПРАВИ

1. Короткий зміст позовних вимог

1.1. ТОВ "Київський республіканський автоцентр" звернулося до суду з позовом (з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог) до АТ "Укргазвидобування" про стягнення 2 821 283,12 грн, з яких: 573 997,80 грн 3 % річних та 2 247 285,32 грн інфляційні втрати.

1.2. Позовні вимоги мотивовані простроченням відповідачем виконання грошового зобов`язання з повернення позивачу гарантійного забезпечення за банківською гарантією відповідно до вимог самої банківської гарантії, а також положень частини 2 пункту 13.3 Порядку закупівель товарів, робіт та послуг ПАТ "Укргазвидобування", затвердженого наказом ПАТ "Укргазвидобування" від 01.08.2017 № 497.

2. Короткий зміст рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції

2.1. Рішенням Господарського суду міста Києва від 19.09.2022, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 14.02.2023, у справі №910/4176/22 позов задоволено частково. Стягнуто з АТ "Укргазвидобування" на користь ТОВ "Київський республіканський автоцентр" 3% річних у сумі 573 997,80 грн, інфляційні втрати у сумі 2 246 940, 00 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

3. Короткий зміст вимог касаційної скарги

3.1. Не погоджуючись із судовими рішеннями судів попередніх інстанцій, АТ "Укргазвидобування" звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 19.09.2022 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 14.02.2023 у справі №910/4176/22 повністю та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

4. Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

4.1. На обґрунтування своєї правової позиції у поданій касаційній скарзі АТ "Укргазвидобування" із посиланням на пункт 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) вказує, що судами попередніх судових інстанцій в оскаржуваних судових рішеннях не враховано висновки Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладені у постановах від 02.10.2022 у справі №904/1156/19 (щодо необхідності керуватись саме умовами виданої банком банківської гарантії) та від 04.03.2021 у справі №910/3500/19 (щодо того, що гарант сплачує бенефіціару відповідну суму за гарантією при настанні випадку, під яким розуміється невиконання або неналежне виконання принципалом своїх зобов`язань).

4.2. Із посиланням на пункт 3 частини другої статті 287 ГПК України скаржник зазначає, що на даний час відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах та вказує, що суди неправильно застосували норми матеріального права, а саме положення:

- статей 626, 627 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) щодо помилковості врахування положень внутрішнього документу відповідача, а саме Порядку закупівель товарів, робіт та послуг від 01.08.2017 №497, який розповсюджується на договірні відносини між закупівельником та учасником процедури закупівлі, при цьому, нехтуючи умовами договору, який є обов`язковим для сторін та не зважаючи на те, що банківська гарантія видана та забезпечує виконання саме договору, який укладено між позивачем та відповідачем на підставі положень цивільного та господарського законодавства;

- статей 562, 563 ЦК України, оскільки гарантія не повертається як забезпечення виконання зобов`язання, якщо умови договору не будуть виконані, а не у випадку просто невиконання договору. Як неналежне виконання зобов`язання по договору, так і взагалі невиконання зобов`язань по договору, є невиконанням умов договору. При цьому, одного лише факту наявності прострочення виконання основного зобов`язання (не залежно від періоду та обсягу простроченого зобов`язання) достатньо для заявлення бенефіціаром вимоги до гаранта про виплату відповідного забезпечення;

- статті 625 ЦК України, оскільки у даному випадку мало місце не прострочення грошового зобов`язання, а стягнення коштів за банківською гарантією за невиконання своїх зобов`язань по договору, що застосовано згідно з умов договору та вимоги банківської гарантії та у відповідності до положень статті 200 Господарського кодексу України (далі - ГК України). Вищезазначені дії були застосовані через невиконання позивачем умов договору щодо поставки товару в чітко визначені строки, - а тому судами попередніх інстанцій мало бути враховано, що при настанні гарантійного випадку, кошти перерахував саме банк-гарант, а не позивач, тобто АТ "Укргазвидобування" при отриманні коштів користувалося саме коштами банку-гаранта, а не коштами позивача.

5. Позиція інших учасників справи

5.1. ТОВ "Київський республіканський автоцентр" 08.05.2023 (згідно з поштовими відмітками на конверті) подало до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому просило Суд оскаржувані судові рішення залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення.

6. СТИСЛИЙ ВИКЛАД ОБСТАВИН СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНИХ СУДАМИ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ

6.1. Між ТОВ "Київський республіканський автоцентр" (постачальник) та АТ "Укргазвидобування" (покупець) 22.10.2018 укладено договір поставки (закупівля товару за власні кошти) №УГВС460/12-18 (далі - Договір), за умовами пункту 1.1 якого позивач зобов`язується поставити відповідачу товар, зазначений в специфікації/-ях (далі - товар), що додається до Договору і є його невід`ємною/-ими частиною/-ами, а відповідач - прийняти і оплатити такий товар.

6.2. Виконання умов Договору забезпечено банківською гарантією від 03.10.2018 № 11402 на суму 7 200 000,00 грн, виданою ПАТ "Комерційний банк "Глобус" (далі - Банківська гарантія).

6.2.1. За умовами Банківської гарантії ПАТ "Комерційний банк "Глобус" (гарант) зобов`язався виплатити відповідачу на письмову вимогу будь-яку суму вказану в письмовій вимозі відповідача, що не перевищує 7 200 000,00 грн не пізніше 10 робочих днів з дати отримання письмової вимоги відповідача, що містить вказівку на те, в чому полягає порушення позивачем зобов`язань, в забезпечення якого видана ця гарантія. Гарантія є безвідкличною.

6.3. АТ "Укргазвидобування" 24.06.2019 направило ПАТ "Комерційний банк "Глобус" вимогу №11402 про перерахування коштів на суму 7 200 000,00 грн відповідно до умов Банківської гарантії у зв`язку з порушенням ТОВ "Київський республіканський автоцентр" строку виконання зобов`язання з поставки товару за Договором.

6.4. Листом від 26.06.2019 ПАТ "Комерційний банк "Глобус" повідомило позивача про отримання від відповідача вимоги про сплату грошової суми за Банківською гарантією (у зв`язку з порушенням умов Договору) у розмірі 7 200 000,00 грн. Також у вказаному листі банк просив позивача перерахувати зазначену суму банку з метою здійснення платежу на користь відповідача.

6.5. Відповідно до банківської виписки про рух коштів, 10.07.2019 позивачем здійснено перерахування на користь ПАТ "Комерційний банк "Глобус" 7 200 000,00 грн, яка 10.07.2019 перерахована останнім на користь відповідача (лист від 12.07.2019 № 1-7119).

6.6. ТОВ "Київський республіканський автоцентр" звернулось до суду з позовом до АТ "Укргазвидобування" про стягнення суми забезпечення виконання договору за Банківською гарантією у розмірі 6 840 000,00 грн, оскільки АТ "Укргазвидобування" не виконало своїх зобов`язань з повернення постачальнику (принципалу) суму забезпечення договору за Банківською гарантією №11402 від 03.10.2018, після його повного виконання постачальником (боржником, позивачем).

6.6.1. Рішенням Господарського суду міста Києва від 11.10.2021 у справі №910/11515/21, яке залишено без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 21.02.2022, позов задоволено повністю, стягнуто з відповідача на користь позивача 6 840 000,00 грн.

6.6.2. Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивач здійснив повне виконання зобов`язання з поставки товару за укладеним між сторонами спору Договором, проте з порушенням обумовлених строків у 5 календарних днів, що свідчить саме про неналежне виконання та про наявність підстав для застосування до спірних правовідносин положень пункту 13.1 Порядку закупівель товарів, робіт та послуг, затвердженого наказом ПАТ "Укргазвидобування" від 01.08.2017 №497, у вигляді повернення замовником (відповідачем) суми забезпечення виконання договору про закупівлю, після виконання учасником-переможцем договору. Оскільки замовником не повернуто сплаченої суми забезпечення виконання договору, суд дійшов висновку про достатність підстав для задоволення позовних вимог про стягнення суми забезпечення у сумі 6 840 000,00 грн, яка складає різницю між розміром сплаченою гарантійної суми (7 200 000,00 грн) та зарахованої в якості сплати позивачем пені за 5 днів прострочення поставки товару (360 000,00 грн).

6.6.3. Крім того, рішенням суду першої інстанції у справі №910/11515/21, встановлено, що позивачем здійснено поставку товару за Договором в повному обсязі 25.06.2019. Кошти за Банківською гарантією перераховані відповідачу 10.07.2019.

6.6.3. Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 16.08.2022 касаційне провадження за касаційною скаргою АТ "Укргазвидобування" на рішення Господарського суду міста Києва від 11.10.2021 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 21.02.2022 у справі № 910/11515/21 закрито.

6.7. Факт прострочення АТ "Укргазвидобування" грошового зобов`язання у вигляді повернення гарантійного забезпечення встановлене рішенням господарського суду у справі №910/11515/21, яке набрало законної сили, та повторному доведенню згідно з частиною четвертою статті 75 ГПК України у даній справі не підлягає.

6.8. Гарантійне забезпечення у сумі 6 840 000,00 грн повернуто АТ "Укргазвидобування" після апеляційного перегляду рішення Господарського суду міста Києва від 11.10.2021 у справі №910/11515/21, а саме - 18.05.2022, що підтверджується банківською випискою з рахунку позивача.

6.9. У зв`язку з порушення відповідачем строку виконання грошового зобов`язання з повернення позивачу гарантійної суми, позивач звернувся до господарського суду з даним позовом щодо стягнення з відповідача 2 821 283,12 грн, з яких: 573 997,80 грн - 3 % річних та 2 247 285,32 грн - інфляційних втрат.

6.10. Суд першої інстанції, ухвалюючи судове рішення, виходив з такого:

- факт неналежного виконання позивачем умов Договору (з простроченням встановленого строку) належним чином доведений;

- позовна вимога про стягнення з відповідача 3 % річних у сумі 573 997,80 грн підлягає задоволенню повністю, за розрахунками позивача, які перевірені та визнані судом вірними;

- розрахунок інфляційних втрат позивача є арифметично невірним з огляду на сукупний індекс інфляційних втрат у спірний період. Позовна вимога про стягнення з відповідача інфляційних втрат підлягає задоволенню в сумі 2 246 940,00 грн за розрахунком суду.

6.11. Суд апеляційної інстанції, переглядаючи рішення суду першої інстанції та залишаючи його без змін, зокрема відзначив таке:

- передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних в порядку статті 625 ЦК України є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові;

- зобов`язання зі сплати інфляційних та річних процентів є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю. Відповідно й вимога про сплату інфляційних та річних процентів є додатковою до основної вимоги;

- враховуючи, що відповідач своєчасно не виконав свого зобов`язання та не повернув позивачу гарантійне забезпечення, у зв`язку із чим ТОВ "Київський республіканський автоцентр" було змушене його стягнути у судовому порядку у справі № 910/11515/21, нарахування інфляційних втрат та 3% річних до фактичного виконання АТ "Укргазвидобування" свого грошового зобов`язання з повернення гарантії є правомірним;

- місцевий господарський суд дійшов мотивованого висновку, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню інфляційні втрати в сумі 2 246 940,00 грн та 3 % річних у сумі 573 997,80 грн;

- відсутні підстави для зменшення розміру стягнутих за оскаржуваним рішенням процентів річних та інфляційних втрат за проханням відповідача, оскільки відповідачем не надано належних доказів в обґрунтування зазначених вище критеріїв, при цьому судом враховано встановлені у даній справі обставини щодо суми заборгованості, терміну прострочення відповідачем у її поверненні, співвідношення розміру боргу і нарахованих процентів річних та інфляційних втрат, а також їх компенсаційний характер.

7. Порядок та межі розгляду справи судом касаційної інстанції. Розгляд клопотань

7.1. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08.03.2023 для розгляду касаційної скарги у справі №910/4176/22 визначено колегію суддів у складі: Малашенкової Т.М. - головуючий, Бенедисюка І. М., Колос І.Б.

7.2. Ухвалою Верховного Суду від 24.04.2023 відкрито касаційне провадження у справі №910/4176/22 за касаційною скаргою АТ "Укргазвидобування" на підставі пунктів 1, 3 частини другої статті 287 ГПК України.

7.3. Предметом касаційного оскарження є рішення Господарського суду міста Києва від 19.09.2022 у справі №910/4176/22 у частині часткового задоволення позовних вимог, яке залишене без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 14.02.2023.

7.3.1. Рішення Господарського суду міста Києва від 19.09.2022 у справі №910/4176/22 в частині відмови у задоволенні частини позовних вимог жодною зі сторін ані до суду апеляційної інстанції, ані до Верховного Суду не оскаржувалось, а відтак у цій частині не переглядається Судом.

7.4. Відповідно до частини першої статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

7.5. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (частина друга статті 300 ГПК України).

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

8. Джерела права та акти їх застосування. Оцінка аргументів учасників справи і висновків попередніх судових інстанцій

8.1. З огляду на наведене у Розділі 4 цієї Постанови, Верховний Суд відзначає таке.

8.2. Касаційне провадження у справах залежить виключно від доводів та вимог касаційної скарги, наведених скаржником і які стали підставою для відкриття касаційного провадження.

8.3. При цьому самим скаржником у касаційній скарзі з огляду на принцип диспозитивності визначається підстава, вимоги та межі касаційного оскарження, а тому тягар доказування наявності підстав для касаційного оскарження, передбачених, зокрема, пунктами 1, 3 частини другої статті 287 ГПК України (що визначено самим скаржником), покладається на скаржника.

8.4 Суд, забезпечуючи реалізацію основних засад господарського судочинства, закріплених у частині третій статті 2 ГПК України, зокрема, ураховуючи принцип рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальності сторін, та дотримуючись принципу верховенства права, на підставі встановлених фактичних обставин здійснює перевірку застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.

8.5. Так, предметом касаційного оскарження є рішення Господарського суду міста Києва від 19.09.2022 та постанова Північного апеляційного господарського суду від 14.02.2023 у справі №910/4176/22, якими часткового задоволено вимоги про стягнення трьох відсотків річних та інфляційних втрат.

8.6. Скаржник, посилаючись, зокрема на пункт 1 частини другої статті 287 ГПК України, зазначає, що судами попередніх інстанцій при ухваленні оскаржуваних судових рішень не враховано висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 02.10.2022 у справі №904/1156/19 та від 04.03.2021 у справі №910/3500/19.

8.7. Касаційне провадження у цій справі відкрито, зокрема на підставі пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України, за змістом якої підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

8.8. Отже, відповідно до положень норм ГПК України (пункт 1 частини другої статті 287 ГПК України) касаційний перегляд з указаних мотивів може відбутися за наявності таких складових: (1) суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду; (2) спірні питання виникли у подібних правовідносинах.

8.9. Що ж до визначення подібних правовідносин, то в силу приписів статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" Верховний Суд звертається до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 12.10.2021 у справі №233/2021/19, в якій визначено критерій подібності правовідносин.

8.10. Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.10.2021 у справі №233/2021/19, Велика Палата конкретизувала свої висновки щодо тлумачення змісту поняття "подібні правовідносини", що полягає у тому, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

8.10.1. При цьому, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що термін "подібні правовідносини" може означати як ті, що мають лише певні спільні риси з іншими, так і ті, що є тотожними з ними, тобто такими самими, як інші. Таку спільність або тотожність рис слід визначати відповідно до елементів правовідносин. Із загальної теорії права відомо, що цими елементами є їх суб`єкти, об`єкти та юридичний зміст, яким є взаємні права й обов`язки цих суб`єктів. Отже, для цілей застосування приписів процесуального закону, в яких вжитий термін «подібні правовідносини», зокрема пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України та пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України таку подібність слід оцінювати за змістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями.

8.10.2. З-поміж цих критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків учасників) є основним, а два інші - додатковими.

8.10.3. У кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів.

8.11. Отже, для касаційного перегляду з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, наявності самих лише висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у певній справі не достатньо, обов`язковою умовою для касаційного перегляду судового рішення є незастосування правових висновків, які мали бути застосовані у подібних правовідносинах у справі, в якій Верховних Суд зробив висновки щодо застосування норми права, з правовідносинами у справі, яка переглядається.

8.12. Так, у постанові від 02.10.2022 у справі №904/1156/19 Верховний Суд у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду, залишаючи без змін рішення судів попередніх інстанцій, якими було частково задоволено позовні вимоги про стягнення суми банківської гарантії, погодився з висновками судів про те, що третя особа не виконала умови договору фінансового лізингу в частині передання лізингоодержувачу - позивачу у справі, предмету лізингу. Встановивши, що позивач (бенефіціар) надав банку (гаранту) всі передбачені гарантією документи, у спосіб та у визначений строк, надіслав вимогу до закінчення строку дії гарантії, суди дійшли обґрунтованого висновку про дотримання позивачем всіх умов, необхідних для виконання відповідачем гарантійних зобов`язань. Правовою підставою для здійснення виплати грошових коштів за гарантією є належним чином оформлена вимога бенефіціара, а зобов`язання гаранта платити за гарантією не залежить від вимог або заперечень, що випливають із будь-яких відносин поза відносинами між гарантом та бенефіціаром. Відтак сукупність встановлених обставин свідчить про неправомірність відмови від її сплати за гарантією з боку відповідача (гаранта), оскільки такої підстави, як ненабрання чинності гарантією у зв`язку з відсутністю її покриття з боку боржника, закон не містить. Сам факт видачі банківської гарантії не свідчить про недотримання принципалом умов договору, що підтверджується банківською гарантією. Відповідно до частини третьої статті 563 ЦК України у вимозі до гаранта або у доданих до неї документах кредитор повинен вказати, у чому полягає порушення боржником основного зобов`язання, забезпеченого гарантією. Таким чином, гарант здійснює платіж по гарантії лише у випадку невиконання чи неналежного виконання принципалом основного зобов`язання (у залежності від умов гарантії).

8.13. У постанові Верховного Суду від 04.03.2021 у справі №910/3500/19 колегія суддів відзначила, що гарантія - це односторонній правочин, за яким гарант приймає на себе обов`язок сплатити бенефіціару на його вимогу певну грошову суму внаслідок невиконання боржником (принципалом) взятих на себе зобов`язань, забезпечених гарантією. Основна функція гарантії полягає в забезпеченні належного виконання зобов`язань принципала перед бенефіціаром. Отже, підставою для пред`явлення вимог до гаранта є порушення принципалом виконання своїх зобов`язань перед бенефіціаром за основним зобов`язанням. Тобто гарант сплачує бенефіціару відповідну суму за гарантією при настанні гарантійного випадку, під яким розуміється невиконання або неналежне виконання принципалом своїх зобов`язань.

8.14. Отже, правовідносини у справах, на які посилається скаржник, стосуються правомірності/неправомірності стягнення суми банківської гарантії та правового регулювання таких відносин, зокрема щодо універсальності застосування положень статей 560, 563 ЦК України.

8.14.1. Водночас Верховний Суд відзначає, що у справі, яка переглядається, предметом спору не є стягнення суми банківської гарантії, правова підстава позову - стаття 625 ЦК України. При цьому питання правомірності/неправомірності стягнення банківської гарантії за спірним Договором вирішувалось у справі № 910/11515/21, судові рішення в якій набрали законної сили, та не можуть в силу закону бути предметом розгляду у даній справі.

8.14.2. Верховний Суд враховує і те, що у жодній із наведених скаржником справах предметом розгляду не було стягнення 3% річних та інфляційних втрат, нарахованих за неналежне виконання грошового зобов`язання з повернення суми банківської гарантії принципалу після виконання умов Договору.

8.14.3. Відтак, проаналізувавши зміст постанов Верховного Суду від 02.10.2022 у справі №904/1156/19 та від 04.03.2021 у справі №910/3500/19 (на які вказує скаржник) за критеріями подібності, ураховуючи висновки Великої Палати Верховного Суду, які викладені у постанові від 12.10.2021 у справі №233/2021/19, колегія суддів дійшла висновку, що останні різняться як предметами, підставами позову, так і правовим тлумаченням, а також встановленими судами фактичними обставинами у зазначених справах відносно справи, яка переглядається, що виключає подібність спірних правовідносин у вказаних справах до справи, що переглядається, за змістовним критерієм.

8.15. Крім того, як вбачається зі змісту касаційної скарги, скаржник здійснює посилання на правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 18.03.2020 у справі №902/417/18, але при цьому скаржник відзначає, що позовні вимоги про стягнення коштів у порядку частини другої статті 625 ЦК України є безпідставними, оскільки у даному випадку мало місце не прострочення грошового зобов`язання, а стягнення коштів за банківською гарантією за невиконання своїх зобов`язань за Договором.

8.15.1. Так, у вказаній постанові Велика Палата, зокрема відзначила таке:

« 8.35. Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Подібні висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц.

8.36. Звертаючись з вимогою про стягнення процентів річних та інфляційних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 ЦК України, позивач також не повинен доводити розмір дійсних майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат кредитора, пов`язаних із затримкою розрахунку, не має на меті встановлення точного їх розміру.

8.37. Відповідно до частини першої статті 233 ГК України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

8.38. З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 ЦК України, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери боржника. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та, зокрема, зазначених вище критеріїв, суд може зменшити загальний розмір відсотків річних як відповідальності за час прострочення грошового зобов`язання».

8.16. Верховний Суд враховує, що АТ "Укргазвидобування", посилаючись на висновки Великої Палати Верховного Суду у справі №902/417/18, не вказує на неправомірність постанови суду апеляційної інстанції в частині відхилення клопотання про зменшення розміру 3 % річних та інфляційних втрат, водночас доводи касаційної скарги в цій частині фактично зводяться до необхідності врахування принципів господарсько-правової відповідальності як справедливість, добросовісність, розумність та пропорційність відповідальності за відсутності вини відповідача у простроченні зобов`язання, оскільки, на його думку, останній діяв у повній відповідності до умов Договору та чинного законодавства.

8.17. З урахуванням наведеного колегія суддів вважає за необхідне відзначити таке.

8.18. За змістом положень статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду, зокрема, є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

8.19. Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

8.20. У контексті статей 524, 533-535, 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, яке виражається в грошових одиницях України (грошовому еквіваленті в іноземній валюті чи в іноземній валюті), це таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана сплатити гроші на користь другої сторони (кредитора), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

8.21. Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

8.22. Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.

8.23. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання (див. висновки Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 у справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц).

8.24. Вимагати сплати суми боргу з врахуванням індексу інфляції, а також 3% річних є правом кредитора, яким останній наділений в силу нормативного закріплення зазначених способів захисту майнового права та інтересу (див. постанови Верховного Суду від 05.07.2019 у справі №905/600/18, від 26.01.2022 у справі №910/40954/21).

8.25. При цьому Суд звертається до правової позиції Верховного Суду, викладеного у постанові від 31.05.2018 у справі №902/330/17, де, зокрема відзначено таке:

« 47. Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом.

48. Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох процентів річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

49. При цьому зазначена норма не обмежує права кредитора звернутися до суду за захистом свого права, якщо грошове зобов`язання не виконується й після вирішення судом питання про стягнення основного боргу.

50. Таким чином наявність ухвали про затвердження мирової угоди не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України, оскільки право кредитора вимагати сплату боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору.

51. Оскільки чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з постановленням судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє зобов`язальних правовідносин сторін вказаного договору та не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання, а також не позбавляє кредитора права на отримання коштів, передбачених частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України, тому висновок судів попередніх інстанцій про наявність правових підстав для застосування до спірних правовідносин положень статті 625 Цивільного кодексу України є обґрунтованими».

8.25.1. Аналогічна правова позиція висловлена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.06.2019 у справі №916/190/18, від 19.06.2019 у справі №703/2718/16-ц, а також у постанові Верховного Суду від 22.04.2020 у справі №922/795/19.

8.26. Отже, Верховний Суд висновує, що наявність судового рішення чи факт відкриття виконавчого провадження з його примусового виконання не свідчить про припинення зобов`язання, а тому наявність судових рішень про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права отримати передбачені частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України суми. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу.

8.27. Крім того, у постанові Верховного Суду від 23.10.2018 у справі №913/70/18 викладено таке:

«Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, законом установлено обов`язок боржника у разі прострочення виконання грошового зобов`язання сплатити на вимогу кредитора суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та трьох відсотків річних за весь час прострочення виконання зобов`язання.

Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у виді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох процентів річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. При цьому зазначена норма не обмежує права кредитора звернутися до суду за захистом свого права, якщо грошове зобов`язання не виконується й після вирішення судом питання про стягнення основного боргу.

Отже, у розумінні положень наведеної норми позивач як кредитор, вправі вимагати стягнення у судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних до повного виконання грошового зобов`язання.

Наведене відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постановах від 20.12.2010 у справі № 3-57гс10, від 04.07.2011 у справі № 3-65гс11, від 12.09.2011 у справі № 3-73гс11, від 24.10.2011 у справі № 3-89гс11, від 14.11.2011 у справі № 3-116гс11, від 23.01.2012 у справі № 3-142гс11».

8.28. Таким чином Верховний Суд висновує, що кредитор має право на стягнення 3% річних та інфляційних втрат протягом усього часу існування обставин прострочення виконання грошового зобов`язання боржником, тобто до повного виконання грошового зобов`язання.

8.29. Звертаючись з даним позовом до суду, позивач просив, у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань щодо повернення банківської гарантії після виконання умов Договору, стягнути з відповідача 3% річних та інфляційні втрати.

8.30. Верховний Суд також під час розгляду доводів касаційної скарги звертається, до правової позиції, викладеної Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 07.04.2020 у справі № 910/4590/19 (провадження № 12-189гс19), в якій аналізуючи правову природу правовідносин, які виникають на підставі положень статті 625 ЦК України, Велика Палата дійшла до висновку про те, що на підставі частини другої вказаної статті кредитор вправі вимагати сплати суми боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також процентів річних від простроченої суми. Ці правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника в певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат. Водночас інфляційні та річні проценти нараховуються на суму простроченого основного зобов`язання. Тому зобов`язання зі сплати інфляційних та річних процентів є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного і поділяє його долю. Відповідно й вимога про сплату інфляційних та річних процентів є додатковою до основної вимогою.

8.31. У справі, що розглядається, вимога про стягнення нарахованих інфляційних та річних процентів є додатковою до основної заборгованості боржника (відповідача) перед позивачем, яка (основна заборгованість) визнана господарським судом у справі № 910/11515/21 за відповідним рішенням.

8.32. З урахуванням наведеного, суди попередніх інстанцій зазначивши, що нарахування, здійснені відповідно до статті 625 ЦК України та заявлені самостійно від основного зобов`язання, правильно застосували статтю 625 ЦК України.

8.33. У свою чергу, заперечуючи проти задоволення позову, відповідач у апеляційній скарзі просив суд відмовити у задоволенні позову. Крім того, в апеляційній скарзі відповідач просив у разі, якщо суд дійде висновку про відсутність підстав для відмови у позові, зменшити розмір 3% річних та інфляційних втрат на максимально можливу суму на підставі статті 233 ГК України, посилаючись при цьому на відсутність вини у простроченні зобов`язання, на відсутність у позивача збитків та на невідкладне повернення грошового забезпечення позивачу після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції у справі №910/11515/21.

8.34. Відповідно до статті 233 ГК України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

8.34.1. За змістом зазначеної норми, вирішуючи питання про зменшення розміру штрафних санкцій, які підлягають стягненню зі сторони, яка порушила зобов`язання, суд повинен оцінити, чи є такий випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступеня виконання зобов`язання боржником; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної суми штрафних санкцій таким наслідкам, поведінки винної особи (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо.

8.35. Верховний Суд акцентує, що застосування статті 551 ЦК України та статті 233 ГК України є правом суду та залежить виключно від встановлених судом конкретних обставин кожної справи за наслідками правової оцінки спірних правовідносин та поданих сторонами доказів, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень.

8.36. Право суду зменшити заявлені до стягнення суми штрафних санкцій, яке пов`язане з наявністю виняткових обставин, вимагає надання судом оцінки як поданим учасниками справи доказам та обставинам, якими учасники справи обґрунтовують наявність підстав для зменшення штрафних санкцій, так і заперечення інших учасників щодо такого зменшення. Обов`язок доведення існування обставин, які можуть бути підставою для зменшення розміру заявлених штрафних санкцій до стягнення, покладається на особу, яка заявляє відповідне клопотання.

8.37. Верховний Суд відзначає, що поряд із засадою цивільного законодавства свобода договору (пункт 3 частини першої статті 3 ЦК України) також містить таку засаду як справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6).

8.37.1. Принцип справедливості, добросовісності і розумності є проявом категорій справедливості, добросовісності і розумності як суті права загалом. Принцип добросовісності є одним із засобів утримання сторін від зловживання своїми правами. Основне призначення цього принципу вбачається в наданні суддям більше можливостей з`ясовувати в повному обсязі фактичні обставини справи і, насамкінець, встановити об`єктивну істину. Загалом зміст цих принципів (справедливості, добросовісності і розумності) полягає в тому, що тексти законів, правочинів та їх застосування суб`єктами цивільних правовідносин мають бути належними і справедливими та відповідати загальновизнаним нормам обороту та нормам закону (правова позиція, викладена у постанові об`єднаної плати Верховного Суду Касаційного господарського суду від 06.12.2019 у справі №910/353/19).

8.38. Також колегія суддів звертається до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 18.04.2023 у справі 199/3152/20, де відзначено, що після прийняття постанови у справі №761/26293/16-ц (від якої здійснено відступ) Велика Палата вже конкретизувала критерій, на підставі яких суд застосовує частину третю статті 551 ЦК України, в постановах від 18.03.2020 у справі №902/417/18 (пункт 8.24) і від 28.06.2019 у справі №761/9584/15-ц (пункт 85). Для того щоб неустойка не набула ознак каральної санкції, діє правило частини третьої статті 551 ЦК України про те, що суд вправі зменшити розмір неустойки, якщо він є завеликим порівняно зі збитками, які розумно можна було б передбачити (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 902/417/18 (пункт 8.24) та від 28.06.2019 у справі №761/9584/15-ц (пункт 85)).

8.39. Отже, Велика Палата Верховного Суду вказала, що зміст частини третьої статті 551 ЦК України з урахуванням положень процесуального права щодо засад судочинства дає право суду зменшити розмір неустойки, якщо він є завеликим порівняно із збитками, які розумно можна було б передбачити.

8.40. Суд апеляційної інстанцій з урахуванням правового регулювання спірних правовідносин, а також доводів відповідача про зменшення розміру 3% річних та інфляційних втрат відзначив, що відсутні підстави для зменшення розміру стягнутих за оскаржуваним рішенням процентів річних та інфляційних втрат за проханням відповідача, оскільки відповідачем не надано належних доказів в обґрунтування заявленого клопотання, при цьому судом враховано встановлені у даній справі обставини щодо суми заборгованості, терміну прострочення відповідачем у її поверненні, співвідношення розміру боргу і нарахованих процентів річних та інфляційних втрат, а також їх компенсаційний характер.

8.41. Відтак, зважаючи на викладене, у Верховного Суду відсутні підстави вважати, що оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції у цій справі в частині задоволення позовних вимог щодо стягнення інфляційних втрат та 3% річних, та відмови в задоволенні клопотання відповідача про зменшення останніх, суперечать позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеній в постановах від 18.04.2023 у справі №199/3152/20 та від 18.03.2020 у справі №902/417/18.

8.42. При цьому Суд ураховує, що відповідачем у розумінні статтей 76-79 ГПК України не доведено наявності існування критеріїв для зменшення 3% річних та інфляційних втрат (стягнення перевищує збитки; таке перевищення є значним; існують інші обставини, що мають істотне значення), як необхідної передумови для застосування положень статті 551 ЦК України.

8.43. Проаналізувавши зміст касаційної скарги у цій частині, колегія суддів вважає, що фактично доводи касаційної скарги переважно стосуються заперечення обставин, встановлених господарськими судами у справі №910/4176/22 (що переглядається) та у справі №910/11515/21 (за якою стягнуто суму банківської гарантії), та зводяться до їх переоцінки, що, у свою чергу, не може бути предметом розгляду в касаційному порядку в силу приписів частини другої статті 300 ГПК України.

8.43.1. Поряд з цим Верховний Суд звертає увагу і на те, що в силу приписів частини четвертої статті 75 ГПК України обставини встановлені у справі №910/11515/21 (рішення в якій набрало законної сили), зокрема щодо правомірності вимог про повернення суми сплаченої Банківської гарантії принципалу, з огляду на те, що умовами Банківської гарантії та Порядку не передбачено таке стягнення у зв`язку з неналежним виконанням умов Договору (можливе лише у разі невиконання Договору в цілому), не підлягають повторному доказуванню.

8.44. Відтак доводи касаційної скарги, що стосуються правомірності/неправомірності дій відповідача (бенефіціара) під час стягнення суми банківської гарантії з позивача (принципала) за неналежне виконання умов Договору, Судом відхиляються, з огляду на те, що такі обставини встановлені та досліджені у справі №910/11515/21.

8.45. Зазначене в сукупності свідчить про наявність підстав для закриття касаційного провадження з підстави оскарження судових рішень, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, у відповідності до пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України.

8.46. В контексті доводів касаційної скарги, наведених у пункті 4.2 цієї Постанови, Верховний Суд відзначає таке.

8.47. Відповідно до приписів пункту 3 частини другої статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку, якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.

8.48. Отже, по-перше, слід з`ясувати відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, а по-друге, наявність/відсутність подібності правовідносин та наявність/відсутність неправильного застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

8.49. На думку скаржника, відсутні висновки Верховного Суду щодо застосування у подібних правовідносинах таких норм права, а саме:

1) статей 626, 627 ЦК України щодо помилковості врахування положень внутрішнього документу відповідача, а саме Порядку закупівель товарів, робіт та послуг від 01.08.2017 №497, який розповсюджується на договірні відносини між закупівельником та учасником процедури закупівлі, при цьому, нехтуючи умовами договору, який є обов`язковим для сторін та не зважаючи на те, що банківська гарантія видана та забезпечує виконання саме договору, який укладено між позивачем та відповідачем на підставі положень цивільного та господарського законодавства. На думку скаржника, суди мали врахувати, що банківська гарантія видавалась саме з метою забезпечення виконання Договору та на підставі положень Договору, а, отже, застосування до неї положень, які регулюють переддоговірні відносини є порушення принципів свободи договору та вільному виборі його умов. Суди мали врахувати, що у Договорі був чітко встановлений строк поставки товару. Прострочивши поставку товару, постачальник не виконав умову Договору, у зв`язку з чим у постачальника виникло право на звернення стягнення за банківською гарантією;

2) статей 562, 563 ЦК України, оскільки гарантія не повертається як забезпечення виконання зобов`язання, якщо умови договору не будуть виконані, а не у випадку просто невиконання договору. Як неналежне виконання зобов`язання по договору, так і взагалі невиконання зобов`язань по договору, є невиконанням умов договору. При цьому, одного лише факту наявності прострочення виконання основного зобов`язання (не залежно від періоду та обсягу простроченого зобов`язання) достатньо для заявлення бенефіціаром вимоги до гаранта про виплату відповідного забезпечення;

3) статті 625 ЦК України, оскільки у даному випадку мало місце не прострочення грошового зобов`язання, а стягнення коштів за банківською гарантією за невиконання своїх зобов`язань по договору, що застосовано згідно з умов договору та вимоги банківської гарантії та у відповідності до положень статті 200 ГК України. Вищезазначені дії були застосовані через невиконання позивачем умов договору щодо поставки товару в чітко визначені строки, - а тому судами попередніх інстанцій мало бути враховано, що при настанні гарантійного випадку, кошти перерахував саме банк-гарант, а не позивач, тобто АТ "Укргазвидобування" при отриманні коштів, користувалося саме коштами банку-гаранта, а не коштами позивача.

8.50. Верховний Суд відзначає, що доводи касаційної скарги в частині відсутності висновків Верховного Суду у подібних правовідносинах, зазначених у частинах першій, другій пункту 8.44 даної Постанови, вкотре спрямовані на заперечення обставин, встановлених у справі №910/11515/21, де предметом розгляду було стягнення коштів, отриманих за банківською гарантією, та, де суди встановили, що спірні правовідносини, зокрема регулюються і Порядком закупівель товарів, робіт та послуг, затвердженим наказом відповідача від 01.08.2017 №497.

8.50.1. Верховний Суд повторно акцентує, що спір у даній справі не стосується:

- питання належного/неналежного виконання умов Договору поставки,

- питання виконання зобов`язання за Банківською гарантією,

- питання повернення забезпечення виконання договору про закупівлю після виконання учасником-переможцем договору,

- питання припинення Банківської гарантії внаслідок реалізації, строку її дії тощо. Дані обставини встановлені у справі №910/11515/21 та не входять до предмета доказування у межах вирішення даного спору.

8.50.2. У своїх доводах скаржник не враховує тих відносин, які склалися між позивачем та відповідачем у контексті приписів частини другої статті 625 ЦК України, з огляду на вже встановлені та доведені обставини у справі №910/11515/21.

8.51. Ураховуючи наведене, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав для формування висновків у даній справі, зазначених у частинах першій, другій пункту 8.44 даної Постанови, на які посилається скаржник, оскільки такі не стосуються предмету спору у даній справі, зокрема щодо правомірності/неправомірності стягнення 3% річних та інфляційних втрат, нарахованих за неналежне виконання грошового зобов`язання, що встановлене рішенням суду.

8.52. Щодо зазначеного у частині третій пункту 8.44 даної Постанови Верховний Суд відзначає, що скаржник, акцентуючи увагу на тому, що кошти перерахував саме банк-гарант, а не позивач, тобто АТ "Укргазвидобування" при отриманні коштів, користувалося саме коштами банку-гаранта, а не коштами позивача, у зв`язку з чим у останнього відсутні збитки, не враховує того, що на виконання Банківської гарантії ПАТ «Комерційний банк «Глобус» виплатило АТ «Укргазвидобування» передбачену нею гарантійну суму, яка в подальшому компенсована позивачем на користь Банку, тобто мала місце фактична реалізація Банківської гарантії, у зв`язку з чим посилання скаржника на те, що позивач не поніс жодних збитків є безпідставним та нелогічним.

8.53. У зв`язку з наведеним Верховний Суд зазначає про відсутність підстав для формування висновку у даній справі і з підстави, визначеній у частині третій пункту 8.44 даної Постанови, на яку вказує скаржник, оскільки зазначений довід касаційної скарги фактично зводиться до питання оцінки судами попередніх інстанцій доказів у справі і заперечення скаржником встановлених судами обставин на підставі оцінених доказів, намагання переоцінити докази, яким надана оцінка судами попередніх інстанцій у справі, без урахування меж розгляду справи касаційним судом, а також предмета і підстав позову у цій справі.

8.54. Отже, враховуючи вищевикладене та встановлені обставини справи судами попередніх інстанцій (див. розділ 6 даної Постанови), а також правове регулювання спірних правовідносин, наведене вище, суди попередніх інстанцій дійшли заснованого на правильному застосуванні частини другої статті 625 ЦК України висновку про наявність підстав для стягнення 3% річних та інфляційних втрат за прострочення виконання грошового зобов`язання.

8.55. Верховний Суд вкотре наголошує, що доводи касаційної скарги стосуються заперечення обставин, встановлених судами попередніх інстанцій, та зводяться до їх переоцінки, що, у свою чергу, не може бути предметом розгляду в касаційному порядку в силу приписів частини другої статті 300 ГПК України. Судами попередніх інстанцій надано оцінку всім наданим сторонами доказам, до переоцінки яких, суд касаційної інстанції вдаватись не може, оскільки встановлення обставин справи, дослідження доказів та надання правової оцінки цим доказам є повноваженнями судів першої й апеляційної інстанцій, що передбачено статтями 73-80, 86, 300 ГПК України.

8.56. Верховний Суд підкреслює, що в силу принципів диспозитивності, рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, колегія суддів констатує, що в межах усіх доводів касаційної скарги і зазначених скаржником підстав касаційного оскарження, а також з урахуванням установлених судами у справі конкретних обставин, оцінила аргументи касаційної скарги щодо підтвердження наявної доказової бази у даній справі, однак зазначає, що не наділена повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

8.57. У свою чергу, якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі № 373/2054/16-ц).

8.58. Отже, наведені скаржником доводи касаційного оскарження, з підстави, передбаченої пунктом 3 частини другої статті 287 ГПК України, не отримали свого підтвердження під час касаційного провадження, що виключає можливість скасування оскаржуваних судових рішень з цієї підстави.

8.59. Верховний Суд бере до уваги та вважає частково прийнятними доводи, викладені у відзиві на касаційну скаргу, у тій частині, в якій вони не суперечать мотивам цієї Постанови.

8.60. Касаційний господарський суд зазначає, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, одним з елементів якого є принцип правової визначеності.

8.60.1. Ключовим елементом принципу правової визначеності є однозначність та передбачуваність правозастосування, а, отже, системність і послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів. Суб`єкти (учасники спору) завжди повинні мати можливість орієнтувати свою поведінку таким чином, щоб вона відповідала вимогам норми на момент вчинення дії.

8.60.2. Отже, правові норми та судова практика підлягають застосуванню таким чином, яким вони є найбільш очевидними та передбачуваними для учасників цивільного обороту в Україні.

8.61. Верховний Суд у прийнятті цієї постанови керується й принципом res judicata, базове тлумачення якого вміщено в рішеннях Європейського суду з прав людини від 09.11.2004 у справі "Науменко проти України", від 19.02.2009 у справі "Христов проти України", від 03.04.2008 у справі "Пономарьов проти України", в яких цей принцип розуміється як елемент принципу юридичної визначеності, що вимагає поваги до остаточного рішення суду та передбачає, що перегляд остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду не може здійснюватись лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі, а повноваження судів вищого рівня з перегляду (у тому числі касаційного) мають здійснюватися виключно для виправлення судових помилок і недоліків. Відхід від res judicate можливий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі й непереборні обставини, наявності яких у цій справі скаржник не зазначив й не обґрунтував.

8.62. Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

8.63. У справі "Трофимчук проти України" (№4241/03, §54, ЄСПЛ, 28 жовтня 2010 року) Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

8.64. Колегія суддів касаційної інстанції з огляду на викладене зазначає, що надано вичерпну відповідь на всі істотні, вагомі питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а інші доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують вказаного висновку.

9. Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

9.1. Доводи скаржника про порушення судами попередніх інстанцій норм права при ухваленні оскаржуваних судових рішень за результатами перегляду справи в касаційному порядку не знайшли свого підтвердження з мотивів, викладених у розділі 8 цієї Постанови.

9.2. Згідно з пунктом 5 частини першої статті 296 ГПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

9.3. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін, а скаргу - без задоволення.

9.4. За змістом частини першої статті 309 ГПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

9.5. Верховний Суд, переглянувши оскаржувані судові рішення в межах наведених у касаційній скарзі доводів, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, дійшов висновку про необхідність закриття касаційного провадження за касаційною скаргою у справі з підстави касаційного оскарження судових рішень, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, а з підстави касаційного оскарження судових рішень, передбаченої пунктом 3 цієї статті, касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а судові рішення в оскаржуваній частині без змін, як такі, що ухвалено із додержанням норм права.

10. Судові витрати

10.1. Судовий збір сплачений у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції покладається на скаржника, оскільки Суд касаційне провадження за касаційною скаргою АТ "Укргазвидобування" в частині підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, закриває, а в частині підстави, передбаченої пунктом 3 частини другої статті 287 ГПК України, касаційну скаргу залишає без задоволення, а судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін.

Керуючись статтями 129, 296, 300, 308, 309, 315 ГПК України, Верховний Суд,

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційне провадження за касаційною скаргою Акціонерного товариства "Укргазвидобування" в особі філії «УГВ-Сервіс» на рішення Господарського суду міста Києва від 19.09.2022 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 14.02.2023 у справі №910/4176/22 з підстави касаційного оскарження судових рішень, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, закрити.

2. Касаційну скаргу Акціонерного товариства "Укргазвидобування" в особі філії «УГВ-Сервіс» на рішення Господарського суду міста Києва від 19.09.2022 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 14.02.2023 у справі №910/4176/22 з підстави касаційного оскарження судових рішень, передбаченої пунктом 3 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, залишити без задоволення.

3. Рішення Господарського суду міста Києва від 19.09.2022 в оскаржуваній частині та постанову Північного апеляційного господарського суду від 14.02.2023 у справі №910/4176/22 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя Т. Малашенкова

Суддя І. Бенедисюк

Суддя І. Колос