ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.05.2023м. ХарківСправа № 922/3953/21

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Шатернікова М.І.

при секретарі судового засідання Федоровій К.О.

розглянувши в порядку загального позовного провадження справу

за позовом Керівника Богодухівської окружної прокуратури (62103, Харківська область, м. Богодухів, пл. Свято-Духівська, 1) в інтересах держави в особі Валківської міської ради Харківської області (63002, Харківська область, м. Валки, вул. Харківська, 16; ідент. код 04058657)

до відповідачів: 1 Головного управління Держгеокадастру у Харківської області (61145, м. Харків, вул. Космічна, 21, 2 під., пов. 8, 9; ідент. код 39792822);

2. Фізичної особи ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; ідент. номер НОМЕР_1 );

3. Фермерського господарства "Фацелія 2017" (61024, м. Харків, вул. Лермонтовська, 38, кв. 20; ідент. код 41306711)

про скасування наказу, визнання недійсними договору та повернення ділянки

за участю представників:

прокурор - Пєскова Ю.В.;

відповідача 1 - не з`явився

відповідача 2 та 3 - ОСОБА_2

ВСТАНОВИВ:

Керівника Богодухівської окружної прокуратури звернувся до господарського суду Харківської області з позовом в інтересах держави в особі Валківської міської ради Харківської області до Головного управління Держгеокадастру у Харківської області; фізичної особи ОСОБА_1 ; фермерського господарства "Фацелія 2017", в якому просить визнати незаконним наказ Головного управління Держгеокадастру у Харківській області від 30.06.2016 № 5815-СГ про затвердження проекту землеустрою та надання в оренду ОСОБА_1 земельну ділянку площею 15,6014 га (кадастровий номер :02:000:1169) із земель сільськогосподарського призначення комунальної власності для ведення фермерського господарства, розташовану за межами населених пунктів на території Заміської сільської ради Банківського району Харківської області; визнати незаконним наказ Головного управління Держгеокадастру у Харківській області від 30.06.2016 № 5817-СГ про затвердження проекту землеустрою та надання в оренду ОСОБА_1 земельну ділянку площею 12,3525 га (кадастровий номер :04:000:0979) із земель сільськогосподарського призначення комунальної власності для ведення фермерського господарства, розташовану за межами населених пунктів на території Заміської сільської ради Валківського району Харківської області; визнати недійсним договір від 09.09.2016, оренди земельної ділянки площею 15,6014 га із кадастровим номером № :02:000:1169, який укладений між Головним управлінням Держгеокадастру у Харківській області та ОСОБА_1 ; визнати недійсним договір від 09.09.2016, оренди земельної ділянки площею 12,3525 га із кадастровим номером № :04:000:0979, який укладений між Головним управлінням Держгеокадастру у Харківській області та ОСОБА_1 ; зобов`язати фермерське господарство "Фацелія 2017" () та ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) повернути до комунальної власності Валківській міській раді (Валків

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 25.10.2021 вищевказану позовну заяву було прийнято до розгляду, порушено провадження у справі № 922/3953/21, розгляд якої призначено за правилами загального позовного провадження; у справі призначено проведення підготовчого засідання.

15.11.2021 р. першим відповідачем до суду надано відзив на позов (вх. 26908), який долучено до матеріалів справи.

У підготовчому засіданні 16.11.2021 у справі постановлено ухвалу, яку занесено до протоколу підготовчого засідання, про відкладення підготовчого засідання в порядку п. 3 ч. 2 ст. 183 ГПК України на 30 листопада 2021 р. о 10:30.

У підготовчому засіданні 30.11.2021 р. постановлено протокольну ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті в порядку передбаченому п. 3 ч. 2 ст. 185 ГПК України на 21.12.2021 р. об 11:30.

20.12.2021 р. представником другого та третього відповідачів до суду подано відзив на позов (вх. 29954), згідно з яким у повному обсязі заперечує проти вимог прокурора, наголошуючи, що спірні земельні ділянки отримані ОСОБА_1 до створення та реєстрації фермерського господарства, у зв`язку з чим процедура набуття права користування на зазначені земельні ділянки правомірно відбулась поза проведенням земельних торгів, в порядку приписів ст. 134 ЗК України. При цьому, розмір (площа) земельних ділянок, що надаються громадянам для ведення фермерського господарства на праві користування на підставі цивільно-правових угод законодавчо не обмежений. Тобто, пряма заборона щодо можливості надання громадянину для ведення фермерського господарства декількох окремих, відособлених земельних ділянок, чи обмежень щодо загальної площі земельних ділянок , які надаються для здійснення фермерського господарства - відсутня. Також вважає, що прокуратурою не наведено жодних переконливих аргументів в обґрунтування причин пропуску строку та будь-якого фактичного та правового обґрунтування пропуску строку позовної давності щодо необхідності захисту порушеного права.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 21.12.2021 у справі № 922/3953/21 було задоволено клопотання Головного управління Держгеокадастру у Харківської області про зупинення провадження у справі, провадження по справі зупинено до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 922/1830/19 та оприлюднення повного тексту судового рішення ухваленого за результатами такого розгляду.

30.01.2023 через загальний відділ діловодства суду від Харківської обласної прокуратури надійшло клопотання про поновлення провадження у справі № 922/3953/21 (вх. № 2139), в якому прокурор зазначає про те, що за даними, розміщеними на офіційній веб-сторінці Верховного Суду на веб-порталі Судової влади України, справу № 922/1830/19 було розглянуто Великою Палатою Верховного Суду 05.10.2022 та прийнято рішення, яким частково задоволено касаційну скаргу заступника прокурора Харківської області.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 10 квітня 2023 року провадження у справі № 922/3953/21 поновлено та призначено у справі судове засідання по суті на 25 квітня 2023 року о 10:00.

У судовому засіданні 25.04.2023 у справі задоволено клопотання представника першого відповідача про відкладення судового засідання та постановлено протокольну ухвалу про оголошення перерви у судовому засіданні до 11.05.2023 р. об 11:00, в порядку ч. 2 ст. 216 ГПК України.

04 травня 2023 року представником Головного управлінням Держгеокадастру у Харківській області в системі "Електроний суд" було сформовано клопотання (вхідний № 11162) про відкладення розгляду справи, яке визнано судом не належно обґрунтованим, та таким, що не підлягає задоволенню.

Прокурор у судовому засіданні наполягає на задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Представник позивача та першого відповідача своїм правом на участь в судовому засіданні не скористались, про час, дату та місце судового засідання повідомлені судом належним чином.

Представник другого та третього відповідачів у судовому засіданні і у відзиві на позовну заяву проти заявлених позовних вимог заперечує, просить застосувати строк позовної давності та відмовити у задоволенні позовних вимог.

Розглянувши надані учасниками судового процесу документи і матеріали, вислухавши пояснення прокурора та представника відповідачів, всебічно та повно з`ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

Богодухівською окружною прокуратурою Харківської області в ході вивчення стану законності надання у власність та користування, а також використання земель виявлені факти порушення інтересів держави Головним управлінням Держгеокадастру у Харківській області та громадянином ОСОБА_1 , що полягають у прийнятті незаконних наказів про передачу земельних ділянок в оренду для ведення фермерського господарства, а також укладення договорів оренди земель сільськогосподарського призначення з огляду на наступне.

Встановлено, що наказами Головного управління Держгеокадастру у Харківській області від 30.06.2016 № 5815-СГ та № 5817-СГ, ОСОБА_1 затверджено проекти землеустрою та передано в оренду земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності для ведення фермерського господарства загальною площею 27,9539 га (12,3525 га та 15,6014 га), з кадастровими номерами №:04:000:0979 та №:02:000:1169, розташовані за межами населених пунктів на території Заміської сільської ради Валківського району Харківської області, строком на 21 рік.

На підставі наказів від 30.06.2016 № 5815-СГ та № 5817-СГ між Головним управлінням Держгеокадастру у Харківській області та ОСОБА_1 , 09.09.2016 укладено два договори оренди вищевказаних земельних ділянок строком на 21 рік, які 20.12.2016 зареєстровані у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за № 18248941, 18257008.

В подальшому, ОСОБА_1 засноване фермерське господарство Фацелія 2017 (код ЄДРПОУ - 41306711), яке зареєстроване як юридична особа 27.04.2017.

Як зазначає прокурор у позові, за результатами проведеного вивчення встановлено, що накази Головного управління Держгеокадастру в Харківської області від 30.06.2016 № 5815-СГ, № 5817-СГ, прийняті з порушенням вимог земельного законодавства (статей 116, 118, 121, 123, 134 Земельного кодексу України, статей 7, 12 Закону України Про фермерське господарство (в редакціях на час виникнення правовідносин), у зв`язку з чим вищевказані земельні ділянки, загальною площею 27,9539 га, надані ОСОБА_1 в оренду незаконно, оскільки громадянин право на отримання земельної ділянки державної власності може використати один раз, додатково земельні ділянки громадянин, або фермерське господарство можуть отримувати на конкурентних засадах через участь у торгах. Проте, ОСОБА_1 не мав правомірних (справедливих) сподівань на отримання землі в оренду, був обізнаний про можливість допущення правових порушень з боку публічної влади, отримав земельні ділянки поза конкурсом, без обґрунтування розмірів земельних ділянок та їх кількості, які розташовані на територіях різних рад. Зокрема, окружною прокуратурою встановлено, що ОСОБА_1 на підставі наказу Головного управління Держгеокадастру у Харківській області від 06.08.2015 №785-СГ, вже раніше надавалась земельна ділянка сільськогосподарського призначення державної власності загальною площею 22,0056 га з кадастровим №:03:000:0325 для ведення фермерського господарства, що розташована за межами населених пунктів Заміської сільської ради Валківського району Харківської області (договір оренди землі 03.11.2015, який укладений між ОСОБА_1 та Головним управлінням Держгеокадастру у Харківській області). При цьому, ОСОБА_1 усвідомлюючи, що протягом 1 року вже має у користуванні земельну ділянку площею 22,0056 га для ведення фермерського господарства, під приводом початку займатися фермерством, з метою уникнення проведення обов`язкових земельних торгів звернувся до Головного управління Держземагенства у Харківській області про отримання в оренду додаткової землі. В свою чергу, Головному управлінню Держземагенства у Харківській області було відомо про наявність у ОСОБА_1 у користуванні земельної ділянки площею 22,0056 га, наданої для ведення селянського (фермерського) господарства, що розташована за межами населених пунктів Заміської сільської ради Валківського району Харківської області, оскільки відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно дата внесення відомостей про інше речове право вказана 05.11.2015, тобто майже за І рік до отримання спірних ділянок, а підставою для реєстрації є договір оренди землі між ОСОБА_1 та ГУ Держгеокадастру у Харківській області.

Таким чином, до моменту відведення Головним управлінням Держгеокадастру у Харківській області у користування ОСОБА_1 земельних ділянок, загальною площею 27,9539 га (12,3525 га та 15,6014 га), без проходження процедури земельних торгів, приховав інформацію, що вже отримував раніше земельну ділянку для створення фермерського господарства.

Крім того, ОСОБА_1 при зверненні з заявами про надання в оренду цих земель не підтверджено наявності в нього необхідної матеріально - технічної бази для обробітку такої площі землі (найманих працівників, сільськогосподарської техніки тощо).

Так, згідно листа Головного управління Держпродспоживслужби в Харківській області від 25.04.2019 №7.0/5267 за громадянином ОСОБА_1 сільськогосподарська техніка не обліковується.

У зв`язку з вищевикладеним, прокурор стверджує про те, що Головним управлінням Держгеокадастру у Харківській області, усупереч вимогам ст. ст. 122, 123, 124, 134, Земельного кодексу України, ст. ст. 1, 2, 7, 8, 14 Закону України Про фермерське господарство (в редакції, що діяла на той час), прийнято накази від 30.06.2016 №5815-СГ, №5817-СГ, якими незаконно передано ОСОБА_1 у користування вищевказані земельні ділянки державної власності.

Окрім скасування наказів Головного управління Держгеокадастру в Харківській області, прокурор просить також визнати недійсними договори оренди земельних ділянок від 09.09.2016, укладені між Головним управлінням Держгеокадастру у Харківській області та ОСОБА_1 , оскільки останні укладені на підставі та на виконання вищевказаних наказів; та зобов`язати фермерське господарство "Фацелія 2017" та ОСОБА_1 повернути у відання держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Харківській області земельні ділянки державної власності, загальною площею 27,9539 га (кадастрові номери №:02:000:1169 та :04:000:0979), які розташовані за межами населених пунктів на території Заміської сільської ради Валківського району Харківської області.

Одночасно в позовній заяві та протягом розгляду справи прокурор наполягає, що про виявлені порушення прокурор довідався лише в 2018 після отримання інформації та копії відповідних матеріалів від Головного управління Держгеокадастру у Харківській області. Після отримання відповідних документів керівник Дергачівської місцевої прокуратури звертався до Господарського суду Харківської області з позовом про визнання наказів недійсними та договорів оренди та повернення земельних ділянок 14.08.2019. Окрім цього, Богодухівська окружна прокуратура не являється володільцем або розпорядником інформації щодо надання та використання земельних ділянок сільськогосподарського призначення, а накази ГУ Держгеокадастра в Харківської області у вільному доступі не перебувають, то прокуратура про вищезазначені порушення вимог законодавства довідатися не могла. Отже, відповідно до положень ст. ст. 256, 257, ч.1 ст. 261 Цивільного кодексу України, наведене, на думку прокурора, свідчить про пропуск строку позовної давності з поважних причин та підлягає поновленню.

Надаючи правову кваліфікацію спірним правовідносинам, колегія суддів зазначає наступне.

Предметом спору у даній справі є правомірність надання компетентним органом земельної ділянки в оренду для ведення фермерського господарства та підстави набуття орендарем права користування такою земельною ділянкою.

Так, відповідно до ст. ст. 13-14 Закону України "Про оренду землі" договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально. Типова форма договору оренди землі затверджується Кабінетом Міністрів України.

Згідно з вимогами частин першої, другої статті 116 Земельного кодексу України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Статтею 124 Земельного кодексу України встановлено, що передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки.

Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється за результатами проведення земельних торгів, крім випадків, встановлених частинами другою, третьою статті 134 цього Кодексу. Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, громадянам, юридичним особам, визначеним частинами другою, третьою статті 134 цього Кодексу, здійснюється в порядку, встановленому статтею 123 цього Кодексу.

Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (ст. ст. 125, 126 Земельного кодексу України).

Виходячи з наведених положень, Земельним кодексом України врегульовано загальний порядок надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування.

В той же час, окрім Земельного кодексу України, правові відносини пов`язані зі створенням, діяльністю та припиненням діяльності фермерських господарств також врегульовано Законом України "Про фермерське господарство" та іншими нормативно-правовими актами України (стаття 2 цього Закону).

У таких правовідносинах Закон України "Про фермерське господарство" є спеціальним нормативно-правовим актом, а Земельний кодекс України - загальним.

Правова позиція з цього питання викладена у постанові Верховного Суду України від 03.02.2016 у справі № 6-2902цс15.

Статтею 1 Закону України "Про фермерське господарство" (в редакції станом на час подання другим відповідачем заяви - 2015) визначено, що фермерське господарство є формою підприємницької діяльності громадян із створенням юридичної особи, які виявили бажання виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, займатися її переробкою та реалізацією з метою отримання прибутку на земельних ділянках, наданих їм для ведення фермерського господарства, відповідно до закону. Фермерське господарство може бути створене одним громадянином України або кількома громадянами України, які є родичами або членами сім`ї, відповідно до закону.

Статтею 8 ЗУ "Про фермерське господарство" (станом на момент прийняття 1-им відповідачем оскаржуваного наказу) також встановлено, що після одержання засновником державного акта на право власності на земельну ділянку або укладення договору оренди земельної ділянки та його державної реєстрації фермерське господарство підлягає державній реєстрації у порядку, встановленому законом для державної реєстрації юридичних осіб.

За змістом статті 12 Закону землі фермерського господарства можуть складатися із земельної ділянки, що належить на праві власності фермерському господарству як юридичній особі; земельних ділянок, що належать громадянам - членам фермерського господарства на праві приватної власності; земельної ділянки, що використовується фермерським господарством на умовах оренди. Права володіння та користування земельними ділянками, які знаходяться у власності членів фермерського господарства, здійснює фермерське господарство.

Виходячи з наведених приписів, можливість реалізації громадянином права на створення фермерського господарства безпосередньо пов`язана з наданням (передачею) йому земельних ділянок для ведення фермерського господарства, що є обов`язковою умовою для державної реєстрації фермерського господарства. Крім того, виходячи зі змісту статей 1, 5, 7, 8, 12 згаданого Закону після укладення договору оренди земельної ділянки для ведення фермерського господарства та проведення державної реєстрації такого господарства обов`язки орендаря цієї земельної ділянки виконує фермерське господарство, а не громадянин, якому вона надавалась.

Аналізуючи вказане законодавство, суд зазначає, що земельні відносини, які є основою створення та діяльності фермерського господарства, проходять у динаміці два етапи: отримання засновником фермерського господарства права (власності або оренди) на землю як передумова створення фермерського господарства; створення фермерського господарства, унаслідок чого особу засновника заміщує фермерське господарство як землекористувач. Цей комплекс відносин є нерозривним, одне не існує без іншого в межах легітимної процедури створення фермерського господарства.

До того ж, при вирішенні вимог про законність рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування щодо надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства застосуванню підлягає порядок надання (передачі) земельних ділянок для ведення фермерського господарства, визначений статтею 7 Закону України "Про фермерське господарство" як спеціального по відношенню до статті 123 Земельного кодексу України.

При вирішенні вимог про законність рішення відповідного органу щодо надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства та дійсність договорів, укладених на підставі таких рішень, застосуванню підлягає порядок надання (передачі) земельних ділянок для ведення фермерського господарства, визначений статтею 7 Закону як спеціального по відношенню до статті 123 Земельного кодексу України.

Таким чином, за змістом статей 1, 7, 8, 12 Закону України "Про фермерське господарство" заява громадянина про надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства повинна містити сукупність передбачених частиною першою статті 7 цього Закону відомостей і обставин. У свою чергу, розглядаючи заяву громадянина по суті, відповідний орган (а в разі переданого на судовий розгляд спору - суд) повинен дати оцінку обставинам і відомостям, зазначеним у заяві, перевірити доводи заявника, наведені на обґрунтування розміру земельної ділянки, з урахуванням перспектив діяльності фермерського господарства, у тому числі щодо наявності трудових і матеріальних ресурсів.

За наслідками зазначеної перевірки відповідний орган повинен пересвідчитися в дійсності волевиявлення заявника, наявності в нього бажання створити фермерське господарство та спроможності вести господарство такого типу - виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, займатися її переробкою та реалізацією з метою отримання прибутку на земельних ділянках, наданих для ведення фермерського господарства. Разом з тим відсутність належної перевірки, формальний підхід до вирішення заяви громадянина створює передумови для невиправданого, штучного використання процедури створення фермерського господарства як спрощеного, пільгового порядку одержання іншими приватними суб`єктами в користування земель державної або комунальної власності поза передбаченою законом обов`язковою процедурою - без проведення земельних торгів.

Зазначена правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 03.02.2016 № 6-2902цс15, від 11.05.2016 № 6-2903цс15, від 18.05.2016 № 6-248цс16 та в постанові Великої Палати Верховного Суду від 24.04.2019 у справі №525/1225/15-ц.

Зі змісту наданої ОСОБА_1 до Головного управління Держземагенства у Харківській області заяви вбачається, що підставою звернення до компетентного органу та прийняття на підставі вказаної заяви спірних наказів № 5815-СГ та № 5817-СГ від 30.06.2016, земельні ділянки сільськогосподарського призначення були передані заявнику в оренду саме з метою ведення фермерського господарства.

В той же час, як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 на підставі наказу Головного управління Держгеокадастру у Харківській області від 06.08.2015 №785-СГ, вже раніше надавалась земельна ділянка сільськогосподарського призначення державної власності загальною площею 22,0056 га з кадастровим №:03:000:0325 для ведення фермерського господарства, що розташована за межами населених пунктів Заміської сільської ради Банківського району Харківської області (договір оренди землі 03.11.2015, який укладений між ОСОБА_1 та Головним управлінням Держгеокадастру у Харківській області).

Таким чином, на час прийняття спірних наказів від 30.06.2016 другим відповідачем було отримано земельну ділянку для ведення фермерського господарства, проте не були вчинені дії щодо реєстрації фермерського господарства, а тому другий відповідач вже використав своє право на отримання земельної ділянки державної власності для цієї мети, та здійснював виробництво сільськогосподарської продукції на земельній ділянці, наданій йому у користування для ведення фермерського господарства,

Таким чином, ОСОБА_1 не підтверджено, що отримавши в користування земельну ділянку у 2015 році, ним, у встановленому законом порядку, здійснено реєстрацію такого фермерського господарства, в той час як виходячи з правового аналізу приписів ст. 8 Закону України «Про фермерське господарство», можливість реалізації громадянином права на створення фермерського господарства безпосередньо пов`язана з наданням (передачею) йому земельних ділянок для ведення фермерського господарства, є обов`язковою умовою для державної реєстрації фермерського господарства. Натомість відсутність такої реєстрації протягом розумного строку є невиконанням умов закону для отримання земельної ділянки з метою ведення фермерського господарства.

Правова позиція з цього питання викладена в постанові Верховного Суду від 09.06.2021 у справі №587/1521/17.

Відповідно до правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду України, прийнятій у складі судових палат у цивільних та адміністративних справах, від 18.05.2016 № 6-248цс16, в постанові Великої Палати Верховного Суду від 24.04.2019 у справі № 525/1225/15-ц та в постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 314/3881/15-ц та від 25.09.2019 у справі № 397/30/17, з урахуванням вимог статей 7, 12 Закону України "Про фермерське господарство", статей 116, 118, 121, 123, 134 Земельного кодексу України право на безоплатне отримання земельної ділянки державної або комунальної власності одного виду громадянин може використати один раз. Додатково земельні ділянки громадянин або фермерське господарство можуть отримати на конкурентних засадах через участь у торгах.

Зазначені висновки щодо можливості безоплатного отримання земельної ділянки державної або комунальної власності саме для ведення фермерського господарства тільки один раз, застосовуються і до правовідносин у даній справі.

Також суд зазначає, що встановлені у справі обставини свідчать про те, що приймаючи рішення, в даному випадку приймаючи спірні накази № 5815-СГ та № 5817-СГ від 30.06.2016, якими земельні ділянки передано в оренду з метою ведення фермерського господарства, Головне управління Держземагенства у Харківській області не провело належної перевірки та не пересвідчилося в дійсності волевиявлення заявника на створення фермерського господарства, наявності в нього бажання створити фермерське господарство, наявності уже створеного фермерського господарства та попереднього отримання земельної ділянки для аналогічних цілей.

Виходячи з встановлених у справі обставин, суд до висновку, що Головним управлінням Держземагенства у Харківській області під час розгляду заяви громадянина ОСОБА_1 використано спрощений режим отримання земель для ведення фермерського господарства всупереч цілей, визначених Законом України "Про фермерське господарство", не перевірено попереднього отримання земельної ділянки для аналогічних цілей та можливість самостійно ним та працею найманих працівників вести фермерську діяльність, а також загалом, чи зможе потенційний орендар проводити діяльність на наданій земельній ділянці.

Встановивши такі обставини, суддів вважає, що в сукупності вони підтверджують доводи прокурора про те, що дії ОСОБА_1 щодо отримання в оренду земельних ділянок, загальною площею 27,9539 га (12,3525 га та 15,6014 га), з кадастровими номерами № :04:000:0979, № :02:000:1169 фактично були спрямовані не на ведення (створення) фермерського господарства особисто, а на отримання цих земельних ділянок за спрощеною процедурою, без проведення земельних торгів.

За таких обставин, накази Головного управління Держземагенства у Харківській області № 5815-СГ та № 5817-СГ від 30.06.2016 щодо передачі в оренду ОСОБА_1 земельних ділянок сільськогосподарського призначення для ведення фермерського господарства прийнятий з порушенням вимог статей 116, 118, 121, 123, 134 Земельного кодексу України і статей 7, 12 Закону України "Про фермерське господарство". Першим відповідачем під час розгляду заяв другого відповідача використано спрощений режим отримання земель для ведення фермерського господарства всупереч цілей, визначених Законом України "Про фермерське господарство", не перевірено можливість самостійно чи та працею найманих працівників вести фермерську діяльність, не встановлено дійсного волевиявлення заявника на створення фермерського господарства, спроможності вести господарство такого виду, виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, займатися її переробкою та реалізацією з метою отримання прибутку на земельній ділянці, зокрема, чи є у нього в наявності сільськогосподарська техніка, самохідні машини тощо.

З огляду на наведене, прокурором доведено правомірність вимог при зверненні до господарського суду з позовною заявою в межах даної справи. Разом з тим, представником відповідачів було заявлено про застосування наслідків спливу позовної давності до вимог керівника Богодухівської окружної прокуратури у даній справі.

Відповідачі вважали, що будь-яких доказів того, що прокурор не міг довідатися про порушення законодавства при винесенні Головним управлінням Держземагенства у Харківській області оскаржуваного наказу раніше ніж у червні 2018 року до суду не було надано, в той час, як факт вчинення лише у 2018 році перевірки стану додержання Головним управлінням вимог земельного законодавства з питань розпорядження земельними ділянками сільськогосподарського призначення державної власності є доказом нездійснення своєчасного прокурорського нагляду.

В свою чергу, прокурор вважає, що строк звернення до суду за захистом інтересів держави необхідно обраховувати з дня, коли саме прокурору стало відомо про порушене право. Як зазначає Богодухівська окружна прокуратура не є володільцем або розпорядником інформації щодо надання громадянам у користування земельних ділянок, а тому про порушення вимог земельного законодавства прокурор дізнався лише у 2018 після отримання документів від Головного Управління Держгеокадастру у Харківській області. Прокурор також посилається на обставини того, що накази Держгеокадастру про передачу землі в оренду в загальнодоступному доступі не перебувають та не розміщуються на офіційному сайті Головного управління, тому прокурор не мав об`єктивної можливості дізнатися про порушення вимог законодавства.

З приводу наведених доводів суд зазначає наступне.

Так, Європейський Суд з прав людини наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22.10.1996 за заявами № 22083/93 та № 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства"; пункт 570 рішення від 20.09.2011 за заявою № 14902/04 у справі "ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії").

Механізм застосування позовної давності повинен бути достатньо гнучким, тобто, як правило, він мусить допускати можливість зупинення, переривання та поновлення строку позовної давності, а також корелювати із суб`єктивним фактором, а саме - обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права (пункти 62, 66 рішення від 20.12.2007 у справі "Фінікарідов проти Кіпру").

Таким чином, застосування інституту позовної давності є одним з інструментів, який забезпечує дотримання принципу юридичної визначеності, тому, вирішуючи питання про застосування позовної давності, суд має повно з`ясувати усі обставини, пов`язані з фактом обізнаності та об`єктивної можливості особи бути обізнаною щодо порушення її прав та законних інтересів, ретельно перевірити доводи учасників справи у цій частині, дослідити та надати належну оцінку наданим ними в обґрунтування своїх вимог та заперечень доказів.

Строк, у межах якого пред`являється позов як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи носія порушеного права (інтересу) Цивільним кодексом України визначено як позовну давність (стаття 256 Цивільного кодексу України).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 Цивільного кодексу України).

Відповідно до частин 3, 4 статті 267 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Якщо позовні вимоги господарським судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, суд зобов`язаний застосувати до спірних правовідносин положення статті 267 Цивільного кодексу України і вирішити питання про наслідки такого спливу (тобто або відмовити в позові у зв`язку зі спливом позовної давності, або за наявності поважних причин її пропущення захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір з посиланням на зазначену норму).

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина 1 статті 261 Цивільного кодексу України).

За змістом статей 256, 261 ЦК України позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу), яка в силу приписів статті 257 цього Кодексу встановлюється тривалістю у три роки.

При цьому, і в разі подання позову суб`єктом, право якого порушене, і в разі подання позову в інтересах держави прокурором, перебіг позовної давності за загальним правилом починається від дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися суб`єкт, право якого порушене, зокрема, держава в особі органу, уповноваженого нею виконувати відповідні функції у спірних правовідносинах. Перебіг позовної давності починається від дня, коли про порушення права держави або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися прокурор, лише у таких випадках: 1) якщо він довідався чи міг довідатися про таке порушення або про вказану особу раніше, ніж держава в особі органу, уповноваженого нею здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах; 2) якщо держава не наділила зазначеними функціями жодний орган.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.06.2018 у справі №697/2751/14-ц міститься висновок про те, що для вирішення питання про дотримання строку звернення до суду за захистом прав, суду слід встановити, коли прокурор дізнався чи міг дізнатися про порушення інтересів держави. Цей висновок Велика Палата Верховного Суду конкретизувала у постанові від 17.10.2018 у справі №362/44/17 (провадження №14-183цс18). Зокрема, як наголошено у зазначеній постанові Великої Палати Верховного Суду, позовна давність починає обчислюватися з дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися прокурор, у таких випадках: 1) прокурор, який звертається до суду у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, довідався чи мав об`єктивну можливість довідатися (під час кримінального провадження, прокурорської перевірки тощо) про порушення або загрозу порушення таких інтересів чи про особу, яка їх порушила або може порушити, раніше, ніж орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах; 2) прокурор звертається до суду у разі порушення або загрози порушення інтересів держави за відсутності відповідного органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження щодо захисту таких інтересів.

Суд виходить з того, що закон не наводить переліку причин, які можуть бути визнані поважними для захисту порушеного права у випадку подання позову з пропуском позовної давності, тому таке питання віднесено до компетенції суду, який розглядає судову справу по суті заявлених вимог. Питання щодо поважності цих причин, тобто наявності обставин, які з об`єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову вирішується господарським судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини.

Водночас до висновку про поважність причин пропуску позовної давності можна дійти лише після дослідження усіх фактичних обставин та оцінки доказів у кожній конкретній справі. При цьому поважними причинами при пропущенні позовної давності є такі обставини, які роблять своєчасне пред`явлення позову неможливим або утрудненим. Встановлення обставин, які свідчать про поважність причин пропуску позовної давності, здійснюється судом за загальними правилами доказування, визначеними процесуальним законом. Якщо суд дійде висновку про те, що позовна давність пропущена з поважної причини, то у своєму рішенні наводить відповідні мотиви з посиланням на докази на підтвердження цих висновків.

Наведене узгоджується з правовими висновками, викладеними, зокрема, у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 15.05.2020 у справі №922/1467/19.

Як встановлено під час розгляду справи, позов про визнання незаконними наказі Головного управління Держземагентства у Харківській області від 30.06.2016, про визнання недійсними Договорів оренди землі, укладених 09.09.2016 та повернення орендованих земельних ділянок прокурором подано 29.09.2021, тобто більше ніж через п`ять років з моменту прийняття спірних наказів та укладення на їх підставі відповідних договорів. При цьому, факт подачі позову у справі № 922/1795/19, залишеного без розгляду, не спростовує факту пропуску строку

В обґрунтування поважності причин пропуску встановленої статтею 257 Цивільного кодексу України трирічної позовної давності прокурор вказує те, що про порушення вимог земельного законодавства під час відведення спірних земельних ділянок Філатовим В.М. органи прокуратури дізнались тільки у 2018, тобто після отримання документів від Головного Управління Держгеокадастру у Харківській області та опрацювання наданих документів.

За правилами абзацу першого частини 3 статті 23 Закону Про прокуратуру прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Частина 3 статті 53 ГПК України установлює, що у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

Досліджуючи обґрунтування прокурора щодо наявності поважних причин, які спричинили пропуск строків позовної давності і які мають бути ураховані судом, суд виходить з того, що у разі пред`явлення позову особою, право якої порушене, і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою позовна давність починає обчислюватися з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів або інтересів територіальної громади.

У застосуванні зазначених положень слід враховувати правову позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 у справі №907/50/16, в якій зазначено, що це правило пов`язане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об`єктивною можливістю цієї особи знати про такі обставини.

Разом з тим, вказані прокурором обставини не можна вважати об`єктивно існуючими перешкодами, які унеможливлювали своєчасне звернення з позовом у цій справі. Запитування і отримування необхідної інформації від органів державної влади, місцевого самоврядування, установ і організацій, дослідження загальновідомої інформації з відкритих джерел, зокрема Реєстрів, адміністрування яких здійснюється державними органами, є діями прокурора, спрямованими на виконання посадових обов`язків, що випливають з компетенції прокуратури при здійснені захисту інтересів держави, і не можуть бути віднесені до поважних причин пропуску строків позовної давності.

Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 Цивільного кодексу України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права (пункти 47, 48 постанови Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 у справі №907/50/16).

Прокурор, приймаючи на себе компетенцію представляти інтереси держави у спірних правовідносинах, автоматично приймає на себе обов`язок бути компетентним (обізнаним) в усіх юридично значущих обставинах цих відносин.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду у справі №924/430/19 від 06.07.2021.

За приписами частини четвертої статті 23 Закону України Про прокуратуру (в редакції чинній на момент прийняття спірних наказів), виключно з метою встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді у випадку, якщо захист законних інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, прокурор має право отримувати інформацію, яка на законних підставах належить цьому суб`єкту, витребовувати та отримувати від нього матеріали та їх копії.

Таким чином, прокуратурою систематично здійснюється моніторинг законності розпорядження земельними ділянками і у разі виявлення порушень чинного законодавства направляються позови до суду.

Тобто, прокурор не був позбавлений можливості, з використанням повноважень, передбачених Законом України Про прокуратуру, як чинним до 14.10.2014 так і після, своєчасно отримати від відповідного суб`єкта владних повноважень (у даному випадку - Головного управління Держгеокадастру у Харківській області) необхідну для подання позову інформацію.

При цьому, будь-яких доказів ухилення Головного управління Держгеокадастру у Харківській області від надання інформації, необхідної для подання позову прокурором, матеріали справи не містять. У відповідь на запит прокуратури, Головне управління Держгеокадастру у Харківській області в короткий термін надало витребувані документи. Водночас, прокурором не доведено належними у справі доказами, чому саме із відповідним запитом до органу, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, прокуратура звернулася лише у 2018 року і які об`єктивні обставини перешкоджали направити органу прокуратури відповідний запит раніше та раніше звернутися до суду з відповідними позовними вимогами. Отже, починаючи з червня 2016 року прокурор не був позбавлений права та можливості звернутися з відповідним позовом в межах строку позовної давності, що прокурором зроблено не було.

Відтак, дослідивши причини пропуску строку позовної давності, суд приходить до висновку, що прокурором не наведено достатніх аргументів на підтвердження поважності причин пропуску вказаного строку.

Зазначені обставини, наявні підстави для прийняття судом рішення про відмову прокурору у задоволенні вимог з підстав, встановлених частиною 4 статті 267 ЦК України, у зв`язку зі спливом строку позовної давності.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат суд керується статтею 129 Господарського процесуального кодексу України. У спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином судовий збір покладається на прокурора.

На підставі викладеного та керуючись статтями 1-5, 10, 11, 12, 20, 41-46, 73-80, 86, 123, 129, 183, 194, 195, 196, 201, 208-210, 217, 218, 219, 220, 232, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову Керівника Богодухівської окружної прокуратури - відмовити повністю.

2. Судові витрати зі сплати судового збору покласти на прокурора.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ст. 241 ГПК України).

Відповідно до ст.ст. 256, 257 Господарського процесуального кодексу України, рішення може бути оскаржене безпосередньо до Східного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складання повного рішення.

Повне рішення складено "22" травня 2023 р.

Суддя М.І. Шатерніков