ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" травня 2023 р. Справа№ 910/11234/22

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Іоннікової І.А.

суддів: Михальської Ю.Б.

Шаптали Є.Ю.

розглянувши у порядку письмового провадження, без виклику учасників справи, апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "ВУСО"

на рішення Господарського суду міста Києва від 20.01.2023

у справі № 910/11234/22 (суддя Привалов А.І.)

за позовом Товариство з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "Альфа-Гарант"

до Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "ВУСО"

про стягнення 8170,00 грн,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "Альфа-Гарант" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "ВУСО" про стягнення 8170,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані виплатою позивачем потерпілій особі страхового відшкодування згідно договору добровільного страхування наземного транспорту "Пряме врегулювання до автоцивілки" № 06-TR/АМ-9949566 від 28.03.2019, внаслідок чого, до позивача перейшло право вимоги до особи, відповідальної за завдані збитки.

Враховуючи, що цивільна відповідальність власника транспортного засобу, водій якого є винним у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди, застрахована відповідачем, позивач просив суд першої інстанції стягнути з відповідача суму страхового відшкодування в розмірі 8170,00 грн.

Короткий зміст оскаржуваного рішення суду першої інстанції

Рішенням Господарського суду міста Києва від 20.01.2023 позовні вимоги задоволено повністю. Вирішено стягнути з Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "ВУСО" на користь Товариство з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "Альфа-Гарант" страхове відшкодування у сумі 8170,00 грн та витрати по сплаті судового збору в сумі 2481,00 грн.

Аргументуючи судове рішення, суд першої інстанції дійшов висновку про доведеність позивачем наявності правових підстав для стягнення з відповідача 8170,00 грн.

Не погодившись із прийнятим рішенням, Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "ВУСО" звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить суд рішення Господарського суду міста Києва від 20.01.2023 у справі № 910/11234/22 скасувати повністю. Ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позову.

Короткий зміст апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Відповідач не згоден з винесеним оскаржуваним рішенням суду першої інстанції, вважає його прийнятим внаслідок неправильного застосування норм матеріального права та порушеного процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що запровадження карантину на території України не свідчить про безумовне поновлення пропущеного строку позивачу на відшкодування страхових виплат.

За таких обставин, на думку відповідача, місцевий господарський суд безпідставно не застосував до спірних правовідносин підпункт 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів".

Короткий зміст відзиву на апеляційну скаргу та узагальнення його доводів

Заперечуючи проти доводів апеляційної скарги, позивач зазначає, що судом першої інстанції було обґрунтовано встановлено, що на діяльність позивача вплинули протиепідеміологічні обмеження, застосовані Урядом для запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби Covid-19, починаючи з березня 2020 року.

У зв`язку з чим, на думку позивача, місцевий господарський суд визнав обґрунтованим посилання позивача на вказані вище обставини, як на підставу несвоєчасного звернення позивача до відповідача із заявою сплати страхового відшкодування, тобто суд визнав факт добросовісної поведінки позивача.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті

Згідно розпорядження Північного апеляційного господарського суду від 25.04.2023 у справі № 910/11234/22 призначено повторний автоматизований розподіл, у зв`язку з перебуванням суддів: Тарасенко К.В., Разіної Т.І. у відпустках. Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25.04.2023, справу № 910/11234/22 за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "ВУСО" на рішення Господарського суду міста Києва від 20.01.2023 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя Іоннікова І.А., судді: Михальська Ю.Б., Шаптала Є.Ю.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 25.04.2023 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "ВУСО" на рішення Господарського суду міста Києва від 20.01.2023 у справі № 910/11234/22 колегією суддів Північного апеляційного господарського суду у складі: головуючого судді (судді-доповідача) Іоннікової І.А., суддів: Михальської Ю.Б., Шаптали Є.Ю. Апеляційний перегляд оскаржуваного рішення вирішено здійснювати без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження.

Відповідно до ч. 10 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України, розгляд апеляційної скарги здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи.

Вивчивши матеріали справи, розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, Північний апеляційний господарський суд встановив наступне.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

28.03.2019 між Товариством з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "Альфа-Гарант" (позивачем) та ОСОБА_1 було укладено договір добровільного страхування наземного транспорту "Пряме врегулювання до автоцивілки" № 06-TR/АМ-9949566, предметом якого є майнові інтереси страхувальника пов`язані з володінням користуванням та розпорядженням транспортним засобом "Ford Focus", державний номерний знак НОМЕР_1 .

25.04.2019 о 12.30 год. у місті Вінниці на перехресті площі 8 Березня/вулиці Московська сталася дорожньо-транспортна пригода за участі транспортного засобу "Ford Focus", державний номерний знак НОМЕР_1 , власником якого є ОСОБА_1 , під керуванням ОСОБА_2 та транспортного засобу "Skoda Fabia", державний номерний знак НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_3 , про що учасники дорожньо-транспортної пригоди склали повідомлення, в якому ОСОБА_3 в графі "Мої зауваження" зазначив, що він винний у скоєній дорожньо-транспортній пригоді.

Далі, 02.05.2019 ОСОБА_1 звернувся до позивача із заявою про настання страхового відшкодування.

З метою визначення вартості матеріальних збитків пошкодженого транспортного засобу "Ford Focus", державний номерний знак НОМЕР_1 , позивачем було проведено огляд цього автомобіля, про що складено аварійний сертифікат № 95-D/92/5 від 02.10.2019, згідно якого вартість відновлюваного ремонту вказаного вище транспортного засобу складає 8170,00 грн.

10.10.2019 позивачем було складено страховий акт № СТ/19/0146, яким подію визнано страховим випадком, та розрахунок страхового відшкодування до нього. На підставі платіжного доручення № 3667 від 10.10.2019, позивач здійснив виплату страхового відшкодування в розмірі 8170,00 грн на рахунок ФОП Чупринова М.Л. з призначенням платежу "страх. відшк. ОСОБА_1 по т.з. Ford Focus, № НОМЕР_1 зг.страх. акту № СТ/19/0146".

Позивач у позові зазначив, що цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу "Skoda Fabia", державний номерний знак НОМЕР_2 , ОСОБА_3 на час дорожньо-транспортної пригоди була застрахована Приватним акціонерним товариством "Страхова компанія "ВУСО" (відповідачем), згідно полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № ЕР/190677984, ліміт відповідальності за шкоду майну - 100 000 грн.

01.09.2021 позивач звернувся до відповідача із заявою про виплату страхового відшкодування (в порядку суброгації) на суму 8170,00 грн.

Втім, відповідач листом від 13.09.2021 повідомив позивача про відмову у виплаті страхового відшкодування на підставі п. 37.1.4 ч. 37.1 ст. 37 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", у зв`язку з пропуском встановленого законом однорічного строку для заявлення вимог про страхове відшкодування.

Наявність вказаної відмови обумовила звернення позивача до Вінницького міського суду Вінницької області з позовом до винуватця дорожньо-транспорної пригоди ОСОБА_3 .

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 08.08.2022 у справі № 127/182/22 відмовлено в задоволенні позовних вимог Товариства з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "Альфа-Гарант" до ОСОБА_3 . Підставою для відмови в задоволенні позовних вимог стало те, що особою відповідальною за відшкодування збитків, завданих ОСОБА_3 в результаті дорожньо-транспортної пригоди, цивільно-правова відповідальність якого на момент дорожньо-траспорної пригоди була застрахована у відповідача в межах ліміту страхового відшкодування, є саме страховик (в даному випадку відповідач).

Вказані вище обставини, стали підставою звернення позивача до місцевого господарського суду з позовом до відповідача про стягнення 8170,00 грн.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 20.01.2023 позовні вимоги задоволено повністю. Вирішено стягнути з Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "ВУСО" на користь Товариство з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "Альфа-Гарант" страхове відшкодування у сумі 8170,00 грн та витрати по сплаті судового збору в сумі 2481,00 грн.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

В силу вимог ч.ч. 1, 2, 5 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, вивчивши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскарженого судового рішення, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга відповідача не підлягає задоволенню, а оскаржене рішення місцевого господарського суду не підлягає скасуванню чи зміні з наступних підстав.

Предметом розгляду у даній справі є позовна вимога про стягнення з відповідача суми виплаченого позивачем страхового відшкодування потерпілій особі, якій було завдано шкоду в результаті настання дорожньо-транспортної пригоди.

Відповідно до ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Згідно з ч. 1 ст. 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

За частинами 1 та 2 статті 1187 Цивільного кодексу України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Згідно зі ст. 1188 Цивільного кодексу України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: 1) шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; 2) за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; 3) за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.

Частиною першою статті 979 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Як встановлено судом першої інстанції між позивачем та ОСОБА_1 (власником транспортного засобу "Ford Focus", державний номерний знак НОМЕР_1 ) укладено договір добровільного страхування наземного транспорту "Пряме врегулювання до автоцивілки" № 06-TR/АМ-9949566 від 28.03.2019.

Відповідно до ч. 1 ст. 6 Закону України "Про страхування" добровільне страхування - це страхування, яке здійснюється на основі договору між страхувальником і страховиком. Загальні умови і порядок здійснення добровільного страхування визначаються правилами страхування, що встановлюються страховиком самостійно відповідно до вимог цього Закону. Конкретні умови страхування визначаються при укладенні договору страхування відповідно до законодавства.

Згідно з ч. 1 ст. 993 Цивільного кодексу України до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Статтею 27 Закону України "Про страхування" передбачено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Статтями 512, 514 Цивільного кодексу України передбачено, що в установлених законом випадках кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою.

У постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 01.11.2021 у справі № 920/343/20 зроблено висновок, що у разі виплати страховою компанією страхового відшкодування до неї у межах фактичних витрат від потерпілої особи переходить право вимоги до особи, відповідальної за завдані збитки. В таких правовідносинах відбувається передача (перехід) права вимоги від страхувальника (вигодонабувача) до страховика (суброгація). Нового зобов`язання з відшкодування збитків при цьому не виникає, оскільки відбувається заміна кредитора, а саме потерпілий (страхувальник) передає страховику своє право вимоги до особи, відповідальної за заподіяння шкоди.

Таким чином, за суброгацією відбувається зміна осіб у вже наявному зобов`язанні (зміна активного суб`єкта) зі збереженням самого зобов`язання. Це означає, що одна особа набуває прав і обов`язків іншої особи у конкретних правовідносинах. У процесуальному відношенні страхувальник передає свої права страховику на підставі договору і сприяє реалізації останнім прийнятих суброгаційних прав.

Така правова позиція викладена також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 755/18006/15-ц.

Як вбачається з матеріалів справи, у зв`язку з виникненням страхової події, позивач, виплативши страхове відшкодування страхувальнику за договором майнового страхування, отримав від останнього права кредитора до особи, відповідальної за завдану шкоду.

З долучених до матеріалів справи документів вбачається, що транспортний засіб - автомобіль марки "Skoda Fabia", державний номерний знак НОМЕР_2 , яким спричинено дорожньо-транспортну пригоду, знаходився під керуванням ОСОБА_3 .

Свою вину водій ОСОБА_3 визнав під час складання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, а тому шкода, заподіяна внаслідок експлуатації автомобіля "Skoda Fabia", державний номерний знак НОМЕР_2 , відшкодовується ним як володільцем цього транспортного засобу на момент скоєння дорожньо-траспорної пригоди.

З матеріалів справи вбачається, що цивільно-правова відповідальність осіб внаслідок експлуатації автомобіля марки "Skoda Fabia", державний номерний знак НОМЕР_2 на момент скоєння вищезазначеної дорожньо-транспортної пригоди була застрахована у відповідача, згідно з полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №ЕР/190677984.

За приписами п.п. 1.1, 1.4 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" страхувальниками є юридичні особи та дієздатні громадяни, що уклали із страховиками договори обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю, майну третіх осіб під час експлуатації наземного транспортного засобу, а особи, відповідальність яких застрахована, - страхувальник та інші особи, які правомірно володіють забезпеченим транспортним засобом. Володіння забезпеченим транспортним засобом вважається правомірним, якщо інше не встановлено законом або рішенням суду.

Отже, оскільки ОСОБА_3 експлуатував автомобіль марки "Skoda Fabia", державний номерний знак НОМЕР_2 на законних підставах, що встановлено вище, то відповідальність за шкоду, заподіяну майну внаслідок експлуатації цього автомобіля, несе відповідач, як особа, що застрахувала цивільно-правову відповідальність.

Відповідно до п. 22.1 ст. 22 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Спеціальні норми Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" обмежують розмір шкоди (збитків), яка підлягає відшкодуванню страховиком особи, яка завдала цю шкоду, і яка застрахувала свою цивільну відповідальність, зокрема: межами ліміту відповідальності (п. 22.1 ст. 22); вартістю відновлювального ремонту транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством (ст. 29); згідно з п. 12.1 ст. 12 страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту.

Статтею 29 вказаного Закону передбачено, що у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України.

Отже, виконання обов`язку з відшкодування шкоди особою, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, Законом України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" покладено на страховика (винної особи), у межах, встановлених цим Законом, та договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

Разом з тим, виплата страхового відшкодування за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності (порядок, умови, розмір, тощо) регулюється положеннями Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" та умовами договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності - полісом.

Таким чином, відносини щодо виплати страхового відшкодування за договором обов`язкового страхування (полісом) між страховиком (позивачем), який виплатив страхове відшкодування за договором добровільного страхування та у зв`язку з цим набув прав кредитора за договором обов`язкового страхування (відбулась заміна кредитора у зобов`язанні), та страховиком за договором обов`язкового страхування (відповідачем) так само регулюються положеннями Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" та умовами договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності - полісом.

Заміна кредитора у зобов`язанні жодним чином не може впливати на зміст зобов`язання - права і обов`язки сторін, які виникають у правовідносинах з виплати страхового відшкодування за полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, в тому числі на порядок та умови здійснення страховиком цивільно-правової відповідальності страхового відшкодування.

При цьому, судова колегія зазначає, що до нового кредитора перейшли права первісного кредитора в зобов`язанні в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав (відповідно до ст. 514 Цивільного кодексу України).

Тобто, позивач отримав право вимагати від відповідача виплати страхового відшкодування за полісом № ЕР203709723 на умовах, в порядку та у спосіб, що передбачені положеннями Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів".

Згідно ст. 12.1 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", розмір франшизи при відшкодуванні шкоди, заподіяної майну потерпілих, встановлюється при укладанні договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності і не може перевищувати 2 відсотки від ліміту відповідальності страховика, в межах якого відшкодовується збиток, заподіяний майну потерпілих.

Абзацом другим пункту 12.1 статті 12 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" передбачено, що страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього пункту.

Відповідно до ст. 9 Закону України "Про страхування", франшиза це частина збитків, що не відшкодовується страховиком згідно з договором страхування.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, умовами полісу №ЕР/190677984 розмір франшизи встановлено в сумі 0,00 грн.

Водночас, ліміт відповідальності страховика, в межах якого відшкодовується збиток, заподіяний майну потерпілих вказаним полісом встановлений у розмірі 100 000,00 грн.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що відповідач є відповідальною особою за завдані збитки власнику автомобіля, застрахованого у позивача, відповідно до положень Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" в межах, передбачених полісом №ЕР/190677984, а до позивача як страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором страхування, перейшло право вимоги, яке потерпіла особа мала до відповідача, як особи, відповідальної за завдані збитки.

Відтак, суд першої інстанції надав оцінку наявним у справі доказам за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, а тому дійшов цілком законного та обґрунтованого висновку про задоволення позову.

Посилання відповідача на те, що запровадження карантину на території України не свідчить про безумовне поновлення позивачу пропущеного строку позивачу на відшкодування страхових виплат, колегією суддів оцінюється критично, з огляду на наступне.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби Covid-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" (із наступними змінами і доповненнями) встановлено з 12.03.2020 до 31.10.2020 на всій території України карантин, дію якого неодноразово продовжено (у тому числі, і станом на час звернення позивачем з цим позовом до суду першої інстанції).

Законом України від 30.03.2020 №540-IX "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (Covid-19)" розділ "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України доповнено, зокрема, п. 12 такого змісту: "Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (Covid-19), строки, визначені ст.ст. 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину".

Зазначений Закон України від 30.03.2020 №540-IX набрав чинності 02.04.2020.

Отже, у спірних правовідносинах строк позовної давності в силу п. 12 Розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України на момент подання позову (25.10.2022) не сплив та продовжується на строк дії карантину.

Правова позиція щодо застосування ст. 257 Цивільного кодексу України та п. 12 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України викладена, зокрема, у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 06.05.2021 у справі № 903/323/20, від 31.05.2022 у справі № 926/1812/21, від 22.06.2022 у справі № 916/1157/21.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що при прийнятті оскаржуваного рішення, місцевий господарський суд забезпечив дотримання вимог чинного законодавства щодо всебічного, повного та об`єктивного дослідження всіх фактичних обставин справи, у зв`язку з чим підстави для його скасування відсутні.

Таким чином доводи, викладені в апеляційній скарзі, не знайшли свого підтвердження при апеляційному перегляді судового рішення, у зв`язку з чим апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "ВУСО" на рішення Господарського суду міста Києва від 20.01.2023 у даній справі слід залишити без змін.

В свою чергу, викладені позивачем у відзиві на апеляційну скаргу твердження є документально обґрунтованими та такими, що належним чином досліджені місцевим господарським судом при розгляді даної справи.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у рішенні суду, питання вичерпності висновків господарського суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції ураховує, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. У справі "Трофимчук проти України" Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визначено тільки у контексті конкретних обставин справи.

Відповідно до ст. 276 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Висновки за результатами апеляційної скарги

За викладених обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно встановив суттєві для справи обставини, дослідив та правильно оцінив надані сторонами докази, вірно кваліфікував спірні правовідносини та правильно застосував до них належні норми матеріального і процесуального права, а тому рішення місцевого господарського суду є законним та обґрунтованим.

Таким чином, судова колегія вважає, що підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування або зміни оскарженого у даній справі судового рішення не вбачається.

Судові витрати

У зв`язку з відмовою в задоволенні апеляційної скарги, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за її подання і розгляд покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 275, 276, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "ВУСО" залишити без задоволення, рішення Господарського суду міста Києва від 20.01.2023 у справі № 910/11234/22 - без змін.

Матеріали справи № 910/11234/22 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 287 - 289 ГПК України.

Головуючий суддя І.А. Іоннікова

Судді Ю.Б. Михальська

Є.Ю. Шаптала