ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

23 травня 2023 року Справа № 925/1222/18

Господарський суд Черкаської області у складі головуючого судді Васяновича А.В.,

секретар судового засідання Ібрагімова Є.Р.,

за участі представників сторін:

від стягувача Іванова С.О. - адвокат,

від боржника Накоп`юк Я.В. - адвокат,

розглянувши у відкритому судовому засіданні

заяву товариства з обмеженою відповідальністю Румата Груп

про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає

виконанню

у справі

за позовом акціонерного товариства комерційний банк ПриватБанк,

м. Київ

до товариства з обмеженою відповідальністю Румата Груп,

м. Черкаси

про стягнення 11 694 027 грн. 33 коп.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Черкаської області від 12 березня 2019 року позов задоволено повністю. Стягнуто з товариства з обмеженою відповідальністю Румата Груп на користь акціонерного товариства комерційний банк ПриватБанк 11 275 343 грн. 00 коп. заборгованості зі сплати відсоткової винагороди за користування майном, 418 684 грн. 33 коп. пені та 175 410 грн. 41 коп. судового збору.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 10 травня 2019 року повернуто без розгляду апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю Румата Груп на рішення Господарського суду Черкаської області від 12 березня 2019 року у справі №925/1222/18.

20 травня 2019 року Господарським судом Черкаської області видано відповідний наказ.

17 квітня 2023 року до Господарського суду Черкаської області надійшла заява від товариства з обмеженою відповідальністю Румата Груп про визнання наказу Господарського суду Черкаської області від 20 травня 2019 року по справі №925/1222/18 таким, що не підлягає виконанню в частині стягнення простроченої заборгованості за відсотковою винагородою за користування майном за договором фінансового лізингу №4Р16049ЛИ від 01 липня 2016 року на суму 2 566 107 грн. 69 коп.

Ухвалою суду від 18 квітня 2023 року розгляд заяви товариства з обмеженою відповідальністю Румата Груп про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню призначено в судовому засіданні на 10 год. 30 хв. 26 квітня 2023 року.

Проте, судове засідання призначене на 10 год. 30 хв. 26 квітня 2023 року не відбулося, у зв`язку з оголошенням на території Черкаської області в цей час повітряної тривоги.

Ухвалою суду від 26 квітня 2023 року розгляд заяви товариства з обмеженою відповідальністю Румата Груп про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню призначено в судовому засіданні на 09 год. 30 хв. 11 травня 2023 року.

В судовому засіданні, яке відбулося 11 травня 2023 року суд оголосив перерву до 12 год. 00 хв. 23 травня 2023 року.

Представник боржника в судовому засіданні заяву підтримав та просив суд визнати наказ таким, що не підлягає виконанню.

В обґрунтування своєї заяви боржник заявляє, що підставою для визнання наказу, виданого у справі №925/1222/18, таким, що не підлягає виконанню, в частині стягнення 2 566 107,69 грн. заборгованості за відсотковою винагородою за користування майном, є подання ним заяви стягувачу про зарахування зустрічних однорідних вимог на наведену суму. Отже, на думку товариства з обмеженою відповідальністю Румата Груп, зобов`язання на цю суму припинилося.

Представник стягувача в судовому засіданні проти заяви товариства з обмеженою відповідальністю Румата Груп заперечував з підстав викладених у відзиві та зазначав, що заявлені боржником вимоги не є зустрічними. Зобов`язання банку, що полягають у поверненні лізингових платежів, сплачених як частина вартості об`єкту лізингу - не існують. Банк не є боржником перед заявником за заявленими до зустрічного зарахування грошовими коштами в розмірі 2 566 107,69 грн.

Сума боргу у розмірі 2 566 107,69 грн. підлягає встановленню та доказуванню, оскільки є невизначеною, недоведеною і не є безспірною.

Отже, на думку стягувача, відсутні підстави для визнання наказу Господарського суду Черкаської області по справі №925/1222/18 таким, що не підлягає виконанню, в частині примусового стягнення 2 566 107,69 грн.

В судовому засіданні, яке відбулося 23 травня 2023 року згідно ч. 6 ст. 233, ч. 1 ст. 240 ГПК України було оголошено вступну та резолютивну частини ухвали зі справи №925/1222/18.

Розглянувши заяву боржника, заслухавши пояснення представників сторін, а також дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне:

В обґрунтування своєї заяви боржник зазначав, що 03 квітня 2023 року товариство з обмеженою відповідальністю Румата Груп за заявою про залік зустрічних однорідних вимог №02-2023 частково зменшив свої зобов`язання перед акціонерним товариством комерційний банк ПриватБанк по простроченій заборгованості за відсотковою винагородою за користування майном за договором фінансового лізингу №4Р16049ЛИ від 01 липня 2016 року на суму 2 566 107 грн. 69 коп.

Заяву про залік зустрічних однорідних вимог №02-2023 від 03 квітня 2023 року було направлено на електронну пошту заявника: та на адресу для кореспонденції: вул. Набережна Перемоги, 30, м. Дніпро, 49094, Україна.

Заява про залік зустрічних однорідних вимог була направлена банку телекомунікаційними засобами на електронну пошту заявника: , згідно п. 2 Угоди про використання електронного цифрового підпису, укладеного між сторонами.

Таким чином, на думку боржника, обов`язок товариства з обмеженою відповідальністю Румата Груп перед акціонерним товариством комерційний банк ПриватБанк зі сплати простроченої заборгованості за відсотковою винагородою за користування майном, про що була зазначено у наказі Господарського суду Черкаської області про примусове виконання рішення від 12 березня 2019 року у справі № 925/1222/18, припинився на суму 2 566 107 грн. 69 коп.

Отже, на думку боржника, дані обставини є підставою для визнання наказу в цій частині таким, що не підлягає виконанню.

Судом під час розгляду справи по суті та ухвалення рішення від 12 березня 2019 року було встановлено, що 01 липня 2016 року між публічним акціонерним товариством комерційний банк ПриватБанк (правонаступником якого є акціонерне товариство комерційний банк ПриватБанк) (банк) та товариством з обмеженою відповідальністю Румата Груп (лізингоодержувач) було укладено договір фінансового лізингу №4Р16049ЛИ.

Відповідно до умов пункту 1.1. договору фінансового лізингу банк є власником нерухомого майна, яке зазначено у додатку №1 до договору. Банк зобов`язався передати лізингоодержувачу майно, а лізингоодержувач - прийняти майно від банку в платне володіння та користування, а після сплати всієї суми лізингових платежів у власність, у визначені цим договором строки, на умовах фінансового лізингу.

В подальшому сторони 01 липня 2016 року, 07 липня 2016 року, 29 липня 2016 року, 05 серпня 2016 року, 22 серпня 2016 року та 03 листопада 2016 року укладали додаткові угоди до договору фінансового лізингу.

Згідно ч. 1 ст. 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов`язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Особливості окремих видів і форм лізингу встановлюються законом.

Відповідно до ст. 1 Закону України Про фінансовий лізинг (в редакції закону чинного на момент укладання договору) фінансовий лізинг (далі лізинг) це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу.

За договором фінансового лізингу (далі договір лізингу) лізингодавець зобов`язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Суд звертає увагу на те, що із приписів ст. 1 вищевказаного Закону вбачається, що він регулює правовідносини лише за договором непрямого лізингу, коли лізингодавець спеціально придбає предмет лізингу у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов.

Умовами договору фінансового лізингу №4Р16049ЛИ від 01 липня 2016 року було передбачено передачу у лізинг майна, яке перебуває у власності лізингодавця, тобто прямий лізинг.

За своєю правовою природою договір лізингу є змішаним договором та містить елементи договорів оренди (найму) та купівлі-продажу або договору поставки.

Згідно зі ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 759 ЦК України, за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди).

Звертаючись до суду з позовом акціонерне товариство комерційний банк ПриватБанк просило стягнути з товариства обмеженою відповідальністю Румата Груп заборгованість за договором фінансового лізингу №4Р16049ЛИ від 01 липня 2016 року в розмірі 11 694 027 грн. 33 коп. (11 275 343 грн. 00 коп. відсоткова винагорода за користування майном та 418 684 грн. 33 коп. пеня за порушення строків плати відсоткової винагороди).

Судом було також встановлено, що відповідно до акту прийому - передачі майна від 01 липня 2016 року лізингодавець передав, а лізингоодержувач прийняв у строкове платне володіння та користування нерухоме майно, вказане у акті (т.1, а.с. 26).

На дату укладання договору фінансового лізингу вартість майна становила 279 705 738 грн. 00 коп. (п. 1.2. договору).

Відповідно до п. 6.2.11. договору (з урахуванням умов додаткової угоди від 29 липня 2016 року) лізингоодержувач зобов`язався сплачувати банку: винагороду за відкриття рахунку Фінансовий лізинг (оренда); лізинговий платіж (суму, що відшкодовує при кожному платежі частину вартості майна); відсоткову винагороду за користування майном; інші витрати банка, безпосередньо пов`язані з цим договором.

Отже, договір передбачав, як сплату лізингових платежів, що відшкодовували частину вартості майна так і відсоткову винагороду за користування майном та інші витрати банку.

Пунктом 6.2.8. договору на лізингоодержувача було покладено обов`язок не зменшувати суму лізингових платежів, а також не затримувати виплату чергового лізингового платежу, якщо дані зміни не погоджені сторонами та не передбачені договорами про внесення змін до цього договору.

Розмір, структура, строки сплати лізингових платежів встановлюються додатком №2 (п. 2.1. договору).

Відповідно до п. 2.3.2. договору лізингоодержувач сплачує банку відсоткову винагороду за користування майном у розмірі 12% річних від суми залишку несплаченої вартості майна, виходячи з фактичної кількості днів користування майном, та 360 днів у році, щомісяця в період з 25-го числа місяця по останній день місяця, а так само в термін сплати останньої суми лізингового платежу, який зазначений в додатку №2.

Починаючи з 07 листопада 2016 року лізингоодержувач сплачує відсоткову винагороду за ставкою 10,5% річних, що було узгоджено сторонами у додатковій угоді від 03 листопада 2016 року.

Графіком лізингових платежів (в редакції від 05 серпня 2016 року) передбачена сплата лізингових платежів 25 липня 2016 року, 25 серпня 2016 року, в подальшому щомісяця з 25 липня 2017 року до 25 червня 2026 року.

Відповідач за весь час дії договору сплатив лише два лізингові платежі: 25 липня 2016 року в розмірі 233 088 грн. 12 коп. та 23 серпня 2016 року в розмірі 2 333 019 грн. 57 коп., що підтверджується банківською випискою (т. 1, а.с. 45). В подальшому лізингові платежі відповідачем не сплачувалися.

Також відповідач допустив порушення строків сплати відсоткової винагороди за користування майном.

У випадку розірвання цього договору, майно повинне бути повернуте лізингоодержувачем у термін розірвання, по акту прийому-передачі майна в тому стані, в якому воно було отримано з урахуванням нормального зносу (п. 8.3. договору).

У зв`язку з тим, що відповідач прострочив сплату лізингових платежів більше ніж на 30 днів, а також порушив строки сплати відсоткової винагороди, позивачем було направлено відповідачу повідомлення від 31 травня 2017 року про розірвання договору фінансового лізингу, яке було вручене відповідачу 06 червня 2017 року.

Зазначеним повідомленням позивач проінформував відповідача про розірвання договору з 15 червня 2017 року, а також запропонував сплатити наявну заборгованість та передати майно по акту прийому-передачі.

15 червня 2017 року сторони підписали акт прийому-передачі майна, відповідно до якого лізингоодержувач передав, а банк прийняв майно, яке було предметом договору фінансового лізингу №4Р16049ЛИ від 01 липня 2016 року.

Отже, з 15 червня 2017 року договір є розірваним.

З моменту розірвання договору лізингу зобов`язання лізингодавця щодо передачі об`єкта лізингу у власність лізингоодержувача є припиненим, відповідно в лізингоодержувача припинилось зобов`язання щодо відшкодування вартості цього об`єкта.

Лізингові платежі містили в собі таку складову, як відшкодування частини вартості предмета лізингу.

Як вже зазначалося вище, 20 травня 2019 року Господарським судом Черкаської області було видано наказ на примусове виконання судового рішення по даній справі.

03 квітня 2023 року товариство з обмеженою відповідальністю Румата Груп надіслало заяву про залік зустрічних однорідних вимог №02-2023 на електронну пошту банку: та на адресу для кореспонденції: вул. Набережна Перемоги, 30, м. Дніпро, 49094, Україна.

У вищевказаній заяві боржник зазначив, що за час дії договору фінансового лізингу №4Р16049ЛИ останній сплатив два лізингові платежі: 25 липня 2016 року в розмірі 233 088 грн. 12 коп. та 23 серпня 2016 року в розмірі 2 333 019 грн. 57 коп. на загальну суму 2 566 107 грн. 69 коп., а тому боржник повідомив банк про припинення зобов`язання на вказану суму шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог.

Отже, боржник вважає, що його зобов`язання з виконання наказу Господарського суду Черкаської області від 20 травня 2019 року припинилися 03 квітня 2023 року на суму 2 566 107 грн. 69 коп. шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог.

Судом враховано, що відповідно до частин першої - третьої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов`язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами.

Згідно з частиною третьою статті 203 ГК України господарське зобов`язання припиняється зарахуванням зустрічної однорідної вимоги, строк якої настав або строк якої не зазначений чи визначений моментом витребування. Для зарахування достатньо заяви однієї сторони.

Аналогічні положення закріплені також у статті 601 ЦК України, відповідно до якої зобов`язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги. Зарахування зустрічних вимог може здійснюватися за заявою однієї із сторін.

Відповідно до частини п`ятої статті 202 ЦК України до правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов`язання та про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину.

Зарахування зустрічних однорідних вимог є способом припинення одночасно двох зобов`язань: в одному - одна сторона є кредитором, а інша - боржником, а в другому - навпаки (боржник у першому зобов`язанні - є кредитором у другому). Також можливе часткове зарахування, коли одне зобов`язання (менше за розміром) зараховується повністю, а інше (більше за розміром) - лише в частині, що дорівнює розміру першого зобов`язання. У такому випадку зобов`язання в частині, що залишилася, може припинятися будь-якими іншими способами.

Вимоги, які підлягають зарахуванню, мають відповідати таким умовам (стаття 601 ЦК України):

- бути зустрічними (кредитор за одним зобов`язанням є боржником за іншим, а боржник за першим зобов`язанням є кредитором за другим);

- бути однорідними (зараховуватися можуть вимоги про передачу речей одного роду, наприклад, грошей). При цьому правило про однорідність вимог поширюється на їх правову природу, але не стосується підстави виникнення таких вимог. Отже допускається зарахування однорідних вимог, які випливають з різних підстав (різних договорів тощо);

- строк виконання таких вимог має бути таким, що настав, не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги.

Відповідно до ст. 602 ЦК України не допускається зарахування зустрічних вимог:

1) про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю;

2) про стягнення аліментів;

3) щодо довічного утримання (догляду);

4) у разі спливу позовної давності;

41) за зобов`язаннями, стороною яких є неплатоспроможний банк, крім випадків, установлених законом;

5) в інших випадках, встановлених договором або законом.

Умова щодо безспірності вимог, які зараховуються, а саме: відсутність спору щодо змісту, умов виконання та розміру зобов`язань, не передбачена чинним законодавством, зокрема статтею 203 ГК України, статтею 601 ЦК України, але випливає із тлумачення змісту визначених законом вимог і застосовується судами відповідно до усталеної правової позиції, викладеної у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 22.08.2018 у справі № 910/21652/17, від 11.09.2018 у справі № 910/21648/17, від 11.10.2018 у справі № 910/23246/17, від 15.08.2019 у справі № 910/21683/17, від 11.09.2019 у справі № 910/21566/17, від 25.09.2019 у справі № 910/21645/17, від 01.10.2019 у справі № 910/12968/17, від 05.11.2019 у справі № 914/2326/18.

Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду уточнив висновки щодо поняття зустрічних однорідних вимог наступним чином.

Безспірність вимог, які зараховуються, а саме: відсутність між сторонами спору щодо змісту, умов виконання та розміру зобов`язань, є важливою умовою для зарахування вимог. Умова безспірності стосується саме вимог, які зараховуються, а не заяви про зарахування, яка є одностороннім правочином і не потребує згоди іншої сторони, якщо інше не встановлено законом або договором.

За дотримання умов, передбачених ст. 601 ЦК України, та відсутності заборон, передбачених ст. 602 ЦК України, незгода однієї сторони із зарахуванням зустрічних однорідних вимог, проведеним за заявою іншої сторони зобов`язання, не є достатньою підставою для визнання одностороннього правочину із зарахування недійсним.

Заява сторони щодо спірності вимог, які були погашені (припинені) зарахуванням, або щодо незгоди з проведеним зарахуванням з інших підстав, має бути аргументована, підтверджена доказами і перевіряється судом, який вирішує спір про визнання недійсним одностороннього правочину із зарахування зустрічних однорідних вимог.

Наявність на момент зарахування іншого спору (спорів) в суді за позовом кредитора до боржника про стягнення суми заборгованості за зобов`язанням не спростовує висновок про безспірність заборгованості цього боржника.

Наявність заперечень однієї сторони щодо зарахування не є перешкодою для зарахування зустрічних однорідних вимог за заявою іншої сторони, відмова цієї сторони від прийняття заяви про зарахування зустрічних однорідних вимог і проведення такого зарахування не має юридичного значення.

При цьому судом враховано правову позицію викладену у постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 22 січня 2021 року зі справи №910/11116/19.

Відповідно до норм частин 1, 2 ст. 328 ГПК України суд, який видав виконавчий документ, може за заявою стягувача або боржника виправити помилку, допущену при його оформленні або видачі, чи визнати виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню.

У межах розгляду заяви про визнання наказу таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, встановлюється лише наявність чи відсутність чіткого та однозначного факту припинення обов`язку боржника добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

У відповідності до ст. 1 Закону України Про виконавче провадження виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Названий закон не містить заборони щодо можливості виконання судового рішення шляхом проведення зарахування зустрічних однорідних вимог.

Також не містять обмежень щодо зарахування зустрічних однорідних вимог на стадії виконання судового рішення стаття 203 Господарського кодексу України і стаття 602 Цивільного кодексу України.

Отже, виконання наказу господарського суду може здійснюватися у будь-який передбачений чинним законодавством спосіб, або у спосіб, що не суперечить вимогам чинного законодавства, в тому числі - шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог за наявності умов, встановлених ст. 601 ЦК України, та відсутності обставин, встановлених ст. 602 ЦК України, за яких зарахування зустрічних вимог не допускається.

Водночас, судом враховано, що згідно ст. 653 ЦК України у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються.

У разі зміни або розірвання договору зобов`язання змінюється або припиняється з моменту досягнення домовленості про зміну або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни. Якщо договір змінюється або розривається у судовому порядку, зобов`язання змінюється або припиняється з моменту набрання рішенням суду про зміну або розірвання договору законної сили.

Сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов`язанням до моменту зміни або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом.

Умови договору не передбачали зобов`язання банку повернути раніше сплачені лізингоодержувачем лізингові платежі (суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу), в разі розірвання (припинення) договору.

При цьому судом було також враховано, що товариство з обмеженою відповідальністю Румата Груп зверталося до Господарського суду міста Києва (справа №910/2117/19) про визнання недійсним договору фінансового лізингу №4Р16049ЛИ від 01 липня 2016 року.

Однією з підстав визнання договору недійсним, боржник вважав відсутність обов`язку банку щодо повернення лізингових платежів у разі дострокового розірвання договору з ініціативи банку, що є несправедливою умовою договору.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 04 червня 2019 року у позові відмовлено повністю.

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 08 жовтня 2019 року вищевказане рішення залишено без змін.

Суд зазначає, що належне виконання лізингоодержувачем обов`язків зі сплати всіх лізингових платежів, передбачених договором лізингу, означає реалізацію ним права на викуп отриманого в лізинг майна.

Проте, в силу особливостей регулювання правовідносин лізингу договором та законом в даному випадку право власності на раніше передане в лізинг майно після розірвання договору залишилося за лізингодавцем.

Лізингодавець не може одночасно вимагати і повернення об`єкта лізингу, і відшкодування вартості об`єкта лізингу (у межах здійснення лізингових платежів).

Таким чином, на правовідносини, що складаються між сторонами договору лізингу щодо одержання лізингодавцем лізингових платежів у частині покупної плати за надання майна в майбутньому у власність лізингоодержувача, поширюються загальні положення про купівлю-продаж.

При цьому судом враховано відповідні висновки, що наведені в постанові ВП ВС від 15 червня 2021 року у справі №904/5726/19.

Згідно ст. 693 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу.

У разі невиконання покупцем обов`язку щодо попередньої оплати товару застосовуються положення статті 538 цього Кодексу.

Якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

У постанові від 15 січня 2021 року зі справи №904/2357/20 Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду зазначено, що на правовідносини, що склалися між сторонами щодо одержання позивачем як лізингодавцем лізингових платежів у частині покупної плати за надання майна в майбутньому у власність відповідачу, поширюються загальні положення про купівлю-продаж.

Лізингові платежі, сплачені позивачем, як частина відшкодування вартості предметів лізингу, за своєю суттю є оплата предмету купівлі-продажу (попередня оплата), який в подальшому лізингодавець зобов`язувався передати лізингоодержувачу у власність.

Також Верховний Суд вказав, що положення частини другої ст. 693 ЦК України містять імперативну норму щодо права покупця вимагати повернення сплачених коштів у разі не передання у власність товару.

Велика Палата Верховного Суду виходить з того, що подібність правовідносин означає тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). До того ж зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності визначається обставинами кожної конкретної справи (пункт 32 постанови від 27.03.2018 № 910/17999/16; пункт 38 постанови від 25.04.2018 № 925/3/7; пункт 40 постанови від 25.04.2018 № 910/24257/16).

Судом враховано, що після розгляду Верховним Судом справи №904/2357/20 частину сьому статті 17 Закону України Про фінансовий лізинг викладено у редакції Закону України від 14 грудня 2021 року №1953-IX, а саме: лізингові платежі, сплачені лізингоодержувачем за договором фінансового лізингу до дати односторонньої відмови лізингодавця від договору фінансового лізингу або його розірвання, не підлягають поверненню лізингоодержувачу, крім випадків, якщо одностороння відмова від договору фінансового лізингу або його розірвання здійснюються до моменту передачі об`єкта фінансового лізингу лізингоодержувачу. Лізингодавець має право стягнути з лізингоодержувача заборгованість із сплати лізингових платежів на дату розірвання договору, неустойку (штраф, пеню), документально підтверджені витрати, у тому числі на оплату ремонту, відшкодування витрат на ремонт об`єкта фінансового лізингу та/або сплати інших платежів, безпосередньо пов`язаних з виконанням договору фінансового лізингу, відповідно до умов такого договору та законодавства, у тому числі витрати, понесені лізингодавцем у зв`язку із вчиненням виконавчого напису нотаріусом.

11 лютого 2022 року набрав чинності Закон України №1953-IX Про фінансові послуги та фінансові компанії від 14 грудня 2021 року.

Згідно ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності.

Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи.

Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Статтею 530 Цивільного кодексу України визначено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Стаття 693 ЦК України не встановлює строку повернення продавцем сплачених покупцем коштів у разі не передання у власність товару.

24 березня 2023 року товариством з обмеженою відповідальністю Румата Груп було направлено банку вимогу про повернення лізингових платежів, в якій боржник просив банк в семиденний строк з моменту отримання даної вимоги повернути лізингові платежі в сумі 2 566 107 грн. 69 коп.

Відповідну вимогу було направлено на електронну пошту банку: та на адресу для кореспонденції: вул. Набережна Перемоги, 30, м. Дніпро, 49094, Україна.

Отже, обов`язок у банку з повернення попередньої оплати виник після набрання чинності Закону України №1953-IX Про фінансові послуги та фінансові компанії від 14 грудня 2021 року, яким, як вже зазначалося вище частину сьому ст. 17 Закону України Про фінансовий лізинг було викладено в новій редакції.

Враховуючи імперативні приписи ст. 129-1 Конституції України, ст.ст. 18, 326 ГПК України щодо обов`язковості виконання судового рішення, що набрало законної сили, положення ст. 328 ГПК України визначають можливість визнати виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню, лише за наявності для цього безумовних і безспірних підстав, тобто є процедурною нормою, що врегульовує правовідносини між боржником і стягувачем на стадії виконання рішення.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справі №305/2082/14-ц, зазначалось, що спірність заборгованості з урахуванням положень чинного законодавства визначається не за суб`єктивним ставленням кредитора чи боржника до неї, а за об`єктивним закріпленням такого виду заборгованості у Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку і на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172.

Враховуючи викладене, зобов`язання по сплаті заборгованості за повернення сплачених лізингових платежів, як частини вартості об`єкта лізингу, на яке посилається заявник, не є безспірним, а відтак, умови застосування зарахування зустрічних однорідних вимог відсутні, оскільки вимога щодо заборгованості може бути об`єктом зарахування за статтею 601 ЦК України лише у випадку її визначеності, доведеності та безспірності.

За таких обставин заяву боржника про визнання наказу від 20 травня 2019 року у справі №925/1222/18 таким, що не підлягає виконанню слід залишити без задоволення.

Керуючись ст. ст. 234, 328 ГПК України, суд

УХВАЛИВ:

1. Заяву товариства з обмеженою відповідальністю Румата Груп №04-2023 від 17 квітня 2023 року про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню залишити без задоволення.

2. Копію ухвали надіслати сторонам.

Ухвала набирає законної сили в порядку визначеному ст. 235 ГПК України та може бути оскаржена до Північного апеляційного господарського суду в порядку та строки визначені ст.ст. 255-257 ГПК України.

Повний текст ухвали складено 29 травня 2023 року.

Суддя А.В. Васянович