ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"31" травня 2023 р. Справа№ 925/1199/22

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Шапрана В.В.

суддів: Андрієнка В.В.

Буравльова С.І.

секретар судового засідання Місюк О.П.

за участю представників: не з`явилися.

розглянувши матеріали апеляційної скарги Приватного акціонерного товариства "Госпрозрахункова база матеріально-технічного постачання" на рішення Господарського суду Черкаської області від 09.03.2023

у справі №925/1199/22 (суддя - Гладун А.І.)

за позовом Фізичної особи-підприємця Федоренка Андрія Алімовича

до Приватного акціонерного товариства "Госпрозрахункова база матеріально-технічного постачання"

про стягнення заборгованості.

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець Федоренко Андрій Алімович звернувся з позовом до Приватного акціонерного товариства "Госпрозрахункова база матеріально-технічного постачання" про стягнення грошових коштів у сумі 311152,34 грн, з яких: 45796,00 грн - 3% річних та 265365,34 грн - інфляційні втрати.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що рішенням Господарського суду Черкаської області від 03.08.2020 у справі №925/874/19, яке набрало законної сили 11.09.2020, стягнуто з Приватного акціонерного товариства "Госпрозрахункова база матеріально-технічного постачання" на користь Фізичної особи-підприємця Федоренка Андрія Алімовича 705620,00 грн залишку основного боргу за товари та роботи, 10584,30 грн на відшкодування сплаченого судового збору та 12421,44 грн на відшкодування витрат на проведення експертизи. Згідно з довідкою приватного виконавця від 25.10.2022 боржник лише частково сплатив борг в сумі 8099,35 грн (за наказом Господарського суду Черкаської області від 11.09.2020 у справі №925/874/19 у виконавчому провадженні №63133959). Оскільки в іншій частині рішення суду залишилося невиконаним, позивач на підставі ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) нарахував відповідачу 3% річних та інфляційні втрати за період з 11.09.2020 по 04.04.2021 (сума боргу 728625,74 грн) та з 07.04.2021 по 25.10.2022 (сума боргу 720526,39 грн).

Ухвалою Господарського суду Черкаської області від 10.11.2022 відкрито провадження у справі №925/1199/22 та вирішено здійснювати її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Рішенням Господарського суду Черкаської області від 09.03.2023 у справі №925/1199/22 стягнуто з Приватного акціонерного товариства "Госпрозрахункова база матеріально-технічного постачання" на користь позивача 43002,57 грн 3% річних та 256904,49 грн інфляційних втрат.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, Приватне акціонерне товариство "Госпрозрахункова база матеріально-технічного постачання" звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, згідно якої просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким відмовити в позові повністю.

Апеляційна скарга мотивована тим, що оскаржуване рішення суду прийняте за неправильного застосування норм матеріального права (ст. ст. 216, 625 ЦК України) та з порушенням приписів процесуального права (ст. ст. 164, 174 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України).

Відповідач в апеляційній скарзі зазначає, що місцевий господарський суд мав залишити без розгляду позовну заяву, оскільки позивач не надіслав відповідачу копії ордеру адвоката, який підписав позов (додаток 6 до позовної заяви), а відтак не виконав вимоги п. 1 ч. 1 ст. 164 ГПК України.

Скаржник вказує, що обов`язок сторони відшкодувати судові витрати за судовим рішенням не є зобов`язанням в розумінні положень ч. 1 ст. 509 ЦК України, а ГПК України не є актом цивільного законодавства в розумінні ч. 5 ст. 11 ЦК України, тому відсутні підстави для застосування позивачем до судових витрат ст. 625 ЦК України.

Насамкінець відповідач зазначає, що оскаржуване судове рішення є суперечливим, оскільки в його мотивувальній частині зазначено про часткове задоволення позовних вимог, тоді як згідно резолютивної частини суд першої інстанції задовольнив позов повністю.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду від 27.03.2023 апеляційну скаргу у справі №925/1199/22 передано на розгляд колегії суддів у складі: Шапран В.В. (головуючий суддя (суддя-доповідач)), Андрієнко В.В., Буравльов С.І.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 29.03.2023 апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Госпрозрахункова база матеріально-технічного постачання" у справі №925/1199/22 залишено без руху на підставі ч. 2 ст. 260 ГПК України та надано заявникові строк на усунення недоліків.

Після усунення недоліків апеляційної скарги, ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 24.04.2023 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства "Госпрозрахункова база матеріально-технічного постачання" на рішення Господарського суду Черкаської області від 09.03.2023 у справі №925/1199/22, справу призначено до розгляду на 30.05.2023, надано позивачу строк на подання відзиву на апеляційну скаргу.

В межах встановлених судом процесуальних строків позивачем не було надано відзив на апеляційну скаргу, що в свою чергу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції, відповідно до ч. 3 ст. 263 ГПК України.

В судове засідання 30.05.2023 представники сторін не з`явилися, про причини неявки суд не повідомили. Про розгляд справи повідомлені належним чином про що свідчать наявні в матеріалах справи докази.

Враховуючи, що явка сторін в судове засідання обов`язковою не визнавалась, участь в судовому засіданні є правом, а не обов`язком сторін, беручи до уваги строк розгляду справи, а також те, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представника сторони, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності представників сторін за наявними матеріалами справи яких достатньо для розгляду справи по суті.

Відповідно до ч. ч. 4, 5 ст. 240 ГПК України у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Отже, оскільки дана постанова приймається за відсутності учасників справи та без її проголошення, датою її ухвалення є дата складення повного тексту.

Відповідно до ст. 269, ч. 1 ст. 270 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. У суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених при перегляді справ в порядку апеляційного провадження.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів встановила наступне.

Як вірно зазначено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, рішенням Господарського суду Черкаської області від 03.08.2020 у справі №925/874/19, яке набрало законної сили 11.09.2020, стягнуто з Приватного акціонерного товариства "Госпрозрахункова база матеріально-технічного постачання" на користь Фізичної особи - підприємця Федоренка Андрія Алімовича 705620,00 грн залишку основного боргу за товари та роботи, 10584,30 грн на відшкодування сплаченого судового збору та 12421,44 грн на відшкодування витрат по експертизі.

Вказаним рішенням встановлено факт виникнення між сторонами майново-господарських зобов`язань на підставі договорів поставки товару та підряду на виконання робіт, укладених у спрощений спосіб.

За результатами вирішення спору суд, встановивши обставини виникнення зобов`язання між сторонами та факт прострочення виконання грошового зобов`язання відповідачем, дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача 705620,00 грн залишку основного боргу за поставлені товари та виконані роботи.

В силу вимог ст. 75 ГПК України, обставини виникнення зобов`язання між сторонами, прострочення виконання грошового зобов`язання відповідачем та розмір невиконаних грошових зобов`язань в сумі 705620,00 грн не підлягають доказуванню під час розгляду даної справи.

11.09.2020 на виконання рішення Господарського суду Черкаської області від 03.08.2020 видано наказ у справі №925/874/19.

24.09.2020 приватним виконавцем виконавчого округу Черкаської області Плесюк Олексієм Степановичем відкрито виконавче провадження №63133959 від 24.09.2020 з виконання наказу Господарського суду Черкаської області від 11.09.2020 у справі №925/874/19 про стягнення з Приватного акціонерного товариства "Госпрозрахункова база матеріально - технічного постачання" на користь Фізичної особи - підприємця Федоренко Андрія Алімовича 728625,74 грн.

Разом з тим боржник лише частково сплатив борг в сумі 8099,35 грн (05.04.2021 - 6002,99 грн та 06.04.2021 - 2096,36 грн), що підтверджується довідкою приватного виконавця №12159 від 25.10.2022 про розмір заборгованості Приватного акціонерного товариства "Госпрозрахункова база матеріально - технічного постачання".

Зважаючи на невиконання відповідачем рішення Господарського суду Черкаської області від 03.08.2020 у справі №925/874/19 позивачем нараховано та заявлено до стягнення 45796,00 грн 3% річних та 265365,34 грн інфляційних втрат, нарахованих за період з 11.09.2020 по 04.04.2021 на суму боргу 728625,74 грн (3% річних у розмірі 12277,00 грн та інфляційні втрати у розмірі 57956,79 грн) та за період з 07.04.2021 по 25.10.2022 на суму боргу 720526,39 грн (3% річних у розмірі 33519,00 грн та інфляційні втрати у розмірі 207399,55 грн).

Відповідач заперечував проти позовних вимог вказавши на те, що позивачем безпідставно нараховано 3% річних та інфляційні втрати на загальну суму стягнення за рішенням суду, оскільки судові витрати не є зобов`язанням в розумінні ч. 1 ст. 509 ЦК України, що виключає можливість застосування до них ст. 625 ЦК України.

Місцевий господарський суд приймаючи рішення у даній справі виходив з того, що наявність рішення у справі №925/874/19 впливає на обґрунтованість вимог позивача, а тому враховується при розгляді спірних позовних вимог у даній справі. Судом вказано, що доказів того, що відповідачем в період після винесення судового рішення у зазначеній справі повністю виконано зобов`язання за договорами матеріали справи не містять.

Разом з тим місцевим господарським судом зазначено, що позивачем безпідставно нараховано 3% річних та інфляційні втрати на суму судового збору в розмірі 10584,30 грн та суму судових витрат за проведення судової експертизи в розмірі 12421,44 грн, оскільки обов`язок учасника судового процесу відшкодувати понесені іншим учасником судові витрати зі сплати судового збору та проведення експертизи не зумовлює виникнення між сторонами майнового зобов`язання, прострочення виконання якого дає право кредитору вимагати сплати боргу з урахування індексу інфляції та 3% річних.

Здійснивши розрахунок індексу інфляції та 3% річних, в межах заявленого позивачем періоду та з виключенням сум судових витрат, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача на користь позивача 43002,57 грн 3% річних та 256904,49 грн інфляційних втрат.

З такими висновками Господарського суду Черкаської області погоджується і колегія суддів та вважає за необхідне зазначити наступне.

Зі змісту позовних вимог та встановлених обставин вбачається, що між сторонами виникли правовідносини, щодо захисту майнового права та інтересу позивача, шляхом стягнення 3% річних та інфляційних втрат у зв`язку з невиконанням відповідачем рішення суду.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України (далі - ГК України), суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з ч. 2 ст. 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є, зокрема, договори та інші правочини.

За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.

Як зазначалось вище, із наявних у справі та досліджених судом доказів слідує, що рішенням Господарського суду Черкаської області від 03.08.2020 у справі №925/874/19 стягнуто з Приватного акціонерного товариства "Госпрозрахункова база матеріально-технічного постачання" на користь Фізичної особи - підприємця Федоренка Андрія Алімовича 705620,00 грн залишку основного боргу за товари та роботи, 10584,30 грн на відшкодування сплаченого судового збору та 12421,44 грн на відшкодування витрат по експертизі.

Водночас, відповідач виконав вказане рішення суду лише в розмірі 8099,35 грн, а отже допустив прострочення грошового зобов`язання. Відтак, розмір заборгованості відповідача перед позивачем станом на 25.10.2022 (дата видачі довідки приватним виконавцем) становить 720526,39 грн.

Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності встановленої законом.

Приписами статей 173, 175 ГК України унормовано, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, у силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Статтею 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Ця норма кореспондується з приписами частини першої статті 193 ГК України.

В силу дії статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частиною 1 статті 612 ЦК України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, установлений договором або законом.

Відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом.

Відтак, у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу укладеного договору та закону (частини другої статті 625 ЦК України) виникає обов`язок сплатити кредитору, поряд із сумою основного боргу, суму інфляційних втрат, як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати. У свою чергу, у кредитора згідно з частиною другою статті 625 ЦК України є право вимоги до боржника щодо сплати інфляційних втрат за період прострочення в оплаті основного боргу.

Така правова позиція викладена у постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 26.06.2020 у справі №905/21/19.

З наведених вище норм права вбачається, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом статей 524, 533 - 535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).

Таким чином, колегія суддів зауважує, що у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

У вказаному висновку судова колегія звертається до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, що викладена у постанові від 16.05.2018 у справі №686/21962/15-ц.

Згідно із частиною 1 статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зокрема, стаття 599 цього Кодексу передбачає, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

З аналізу вищевказаних норм закону слідує, що чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України сум. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу.

Дана правова позиція висвітлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.06.2019 в справі №916/190/18.

Таким чином, колегія суддів резюмує, що виходячи з положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України, наявність судового рішення про стягнення суми боргу за договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ст. 625 ЦК України, за час прострочення.

Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених ст. 625 ЦК України, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3% річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

З огляду на викладене, судовим рішенням фактично тільки фіксується належна до стягнення сума боргу, однак, наявність такого рішення не припиняє грошових зобов`язань відповідача та не позбавляє позивача права на отримання передбачених частиною 2 статті 625 ЦК України сум.

Відтак зважаючи на усе вищевстановлене колегія суддів констатує, що оскільки відповідачем не було виконано рішення суду в повному обсязі, позивач набув права на нарахування та стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних втрат, а тому вказані вимоги є обґрунтованими, що в свою чергу спростовує доводи скаржника про їх безпідставність.

Згідно з наданим позивачем в межах даної справи розрахунком вбачається, що позивачем нараховані 3% річних у розмірі 45796,00 грн та інфляційні втрати у розмірі 265365,34 грн за період з 11.09.2020 по 04.04.2021 на суму боргу 728625,74 грн (3% річних у розмірі 12277,00 грн та інфляційні втрати у розмірі 57956,79 грн) та за період з 07.04.2021 по 25.10.2022 на суму боргу 720526,39 грн (3% річних у розмірі 33519,00 грн та інфляційні втрати у розмірі 207399,55 грн). При цьому при розрахунку позивачем взято до уваги сума часткового погашення заборгованості.

Скаржник не погоджується із сумами нарахувань позивача (не надаючи при цьому власного розрахунку) вказуючи на помилковість нарахування інфляційних втрат та 3% річних на суми судових витрат.

З огляду на вимоги ч. ч. 1 та 2 ст. 2, ч. 5 ст. 236 ГПК України господарський суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв`язку з порушенням грошового зобов`язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань.

Перевіряючи правильність наданих позивачем до позовної заяви розрахунків, з урахуванням заперечень відповідача наведених у відзиві на позовну заяву та апеляційній скарзі, судом встановлено, що позивачем нараховано 3% річних та інфляційні втрати в тому числі і на суми судових витрат (10584,30 грн судового збору та 12421,44 грн витрат за проведення експертизи).

Розглядаючи питання правомірності застосування до розміру судових витрат положень ст. 625 ЦК України суд зважає на таке.

Як було відмічено, позивач, як кредитор, вправі вимагати стягнення в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних до повного виконання грошового зобов`язання.

При цьому, базою (основою) для нарахування 3% річних та інфляційних втрат, згідно з вимогами наведених норм, є сума основного боргу, необтяжена іншими нарахуваннями.

Одночасно колегія суддів зауважує, що рішення суду за своєю правовою природою є засобом захисту прав або інтересів фізичних та юридичних осіб. Обов`язок учасника судового процесу відшкодувати понесені іншим учасником судові витрати не зумовлює виникнення між сторонами майнового зобов`язання, прострочення виконання якого дає право кредитору вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та 3% річних.

З огляду на наведене, нарахування 3% річних та інфляційних, що передбачено ст. 625 ЦК України, можуть здійснюватись на суму основного боргу, без урахування стягнутих цим рішенням сум судових витрат, що виключає підстави для задоволення вимоги позивача про стягнення 3% річних та інфляційних втрат нарахованих на суму судових витрат у справі №925/874/19.

Вказані обставини були встановлені та досліджені місцевим господарським судом під час розгляду даного спору. Здійснивши власний розрахунок 3% річних та інфляційних втрат з урахуванням дійсного розміру невиконаного грошового зобов`язання (705620 грн) у межа періоду, визначеного позивачем, Господарським судом Черкаської області було встановлено, що за період з 11.09.2020 по 04.04.2021 розмір 3% становить 11929,46 грн, інфляційне збільшення - 56126,91 грн. За період з 07.04.2021 по 25.10.2022 (сума боргу 697520,65 грн) розмір 3% становить 31073,11 грн, інфляційне збільшення - 200777,58 грн.

Загальна заборгованість відповідача зі сплати 3% річних та інфляційного збільшення боргу за підрахунками суду першої інстанції становить 299907,06 грн, з яких 43002,57 3% річних (11929,46 + 31073,11), інфляційне збільшення 256904,49 грн (56126,91 + 200777,58).

Північний апеляційний господарський суд здійснивши перевірку розрахунків суду першої інстанції щодо 3% річних та інфляційних втрат, з урахуванням дійсного розміру невиконаного відповідачем грошового зобов`язання та заявленого періоду, встановив арифметичну вірність розрахунків місцевого господарського суду в частині нарахувань за період з 11.09.2020 по 04.04.2021 (11929,46 грн - 3% річних, інфляційне збільшення - 56126,91 грн) та їх невірність в частині нарахувань за період з 07.04.2021 по 25.10.2022 на сума боргу 697520,65 грн. Так, згідно розрахунків суду апеляційної інстанції за вказаний період обґрунтованим є стягнення з відповідача інфляційних втрат на суму 223235,04 грн та 3% річних у розмірі 32506,37 грн.

З розрахунку позовних вимог слідує, що позивач просив суд стягнути з відповідача за період з 07.04.2021 по 25.10.2022 3% річних у розмірі 33519,00 грн та інфляційні втрати у розмірі 207399,55 грн. Оскільки суд не може виходити за межі позовних вимог, за вказаний період з відповідача підлягає стягненню 3% річних у розмірі 32506,37 грн та інфляційні втрати у розмірі 207399,55 грн.

Отже загальна заборгованість відповідача зі сплати 3% річних та інфляційного збільшення боргу є обґрунтованою в розмірі 307962,29 грн, з яких 44435,83 грн 3% річних (11929,46 + 32506,37) та 263526,46 грн інфляційного збільшення (56126,91 + 207399,55).

Таким чином, місцевий господарський суд надавши вірну правову оцінку спірним правовідносинам допустився помилки при розрахунку 3% річних та інфляційних втрат, з огляду на що рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині присуджених до стягнення сум.

Поряд з цим, як вірно зазначено в апеляційній скарзі, в мотивувальній частині оскаржуваного рішення судом зазначено про часткове задоволення позовних вимог, тоді як згідно резолютивної частини суд першої інстанції задовольнив позов повністю.

Відповідно до ч. 1 ст. 238 ГПК України рішення суду складається із вступної, описової, мотивувальної і резолютивної частин.

Метою судового рішення є досягнення юридичної визначеності у спірних правовідносинах.

За положеннями ст. 238 ГПК України в мотивувальній частині судового рішення суд спочатку наводить встановлені ним обставини у справі, що необхідні для її вирішення, із посиланням на докази, за якими ці обставини було встановлено, а також зазначає мотиви, з яких суд не врахував окремих доказів, з посиланням на неналежність, недопустимість, недостовірність, непереконливість тощо та з необхідними поясненнями. Тобто, вказаній частині рішення відображаються результати оцінки судом доказів та надається аналіз цих обставин під кутом зору права.

У резолютивній частині рішення наводиться висновок суду про задоволення позову чи про відмову в позові повністю або частково щодо кожної із заявлених вимог.

Тобто, вказавши в мотивувальній частині оскаржуваного рішення про часткове задоволення позовних вимог місцевий господарський суд мав відобразити даний висновок в резолютивній частині. Проте, резолютивна частина оскаржуваного рішення містить відомості про задоволення позову повністю (п. 1), тоді як сума грошових коштів, яка за рішенням суду підлягала стягненню з відповідача, відображена в розмірі часткового задоволення позову (п. 2).

З огляду на наведене, рішення суду першої інстанції підлягає зміні і в частині відомостей про задоволення позову.

Стосовно тверджень скаржника про наявність підстав для скасування оскаржуваного рішення, з огляду на порушення судом приписів процесуального законодавства та не залишення без розгляду позовної заяви, з підстав ненадіслання позивачем відповідачу копії ордеру адвоката, який підписав позов, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 164 ГПК України до позовної заяви додаються документи, які підтверджують відправлення іншим учасникам справи копії позовної заяви і доданих до неї документів.

Позивач, особа, яка звертається з позовом в інтересах іншої особи, зобов`язані до подання позовної заяви надіслати учасникам справи її копії та копії доданих до неї документів листом з описом вкладення (ч. 1 ст. 172 ГПК України).

Згідно ч. 1 ст. 174 ГПК України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 162, 164, 172 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.

З долученого до позовної заяви опису вкладення в цінний лист убачається, що відповідачу разом з позовною заявою не було надіслано копії ордеру адвоката, який підписав позов (додаток 6 до позовної заяви). Тобто, згідно ч. 1 ст. 174 ГПК України були наявні підстави для залишення позовної заяви Фізичної особи-підприємця Федоренка Андрія Алімовича без руху.

Поряд з цим суд апеляційної інстанції зауважує, що ненадіслання позивачем відповідачу копії ордеру адвоката, який підписав позов, зважаючи на його наявність в матеріалах справи, не є підставою, в розумінні приписів ч. 2 ст. 277 ГПК України, для скасування оскаржуваного рішення, оскільки це порушення не призвело до неправильного вирішення справи. До того ж, не отримавши копію ордеру адвоката відповідач не був позбавлений можливості ознайомитися з матеріалами даної справи (п. 1 ч. 1 ст. 42 ГПК України). Відтак наведені доводи скаржника відхиляються судом як такі, що не впливають на правильність вирішення спору.

Статтею 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим кодексом.

Відповідно до ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно зі ст. ст. 76, 77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За змістом пункту 2 частини 1 статті 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право повністю або частково скасувати судове рішення і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.

Відповідно до статті 277 ГПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, зокрема, порушення норм матеріального та процесуального права.

Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Враховуючи усе вищенаведене, колегія суддів приходить до висновку стосовно того, що рішення Господарського суду Черкаської області від 09.03.2023 у справі №925/1199/22 підлягає зміні в резолютивній частині.

При цьому, як встановлено вище, оскільки доводи скаржника колегією суддів визнано необґрунтованими, апеляційна скарга Приватного акціонерного товариства "Госпрозрахункова база матеріально-технічного постачання" підлягає залишенню без задоволення.

Відповідно до статті 129 ГПК України та, беручи до уваги фактичні обставини виникнення судового спору, витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Натомість, у зв`язку з відмовою у задоволенні апеляційної скарги витрати по сплаті судового збору за її подання покладаються на скаржника.

Керуючись ст. ст. 267 - 285 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Госпрозрахункова база матеріально-технічного постачання" залишити без задоволення.

2. Резолютивну частину рішення Господарського суду Черкаської області від 09.03.2023 у справі №925/1199/22 змінити, виклавши її в наступній редакції:

« 1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути Приватного акціонерного товариства "Госпрозрахункова база матеріально-технічного постачання" (ідентифікаційний код 00388629, адреса місцезнаходження: 18006, м. Черкаси, вул. Добровольського, буд. 3) на користь Фізичної особи-підприємця Федоренка Андрія Алімовича (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , адреса місця проживання: АДРЕСА_1 ) 44435,83 грн (сорок чотири тисячі чотириста тридцять п`ять гривень 83 копійки) 3% річних, 263526,46 грн (двісті шістдесят три тисячі п`ятсот двадцять шість гривень 46 копійок) інфляційного збільшення та 4619,43 грн (чотири тисячі шістсот дев`ятнадцять гривень 43 копійки) судових витрат зі сплати судового збору».

3. Витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на Приватне акціонерне товариство "Госпрозрахункова база матеріально-технічного постачання".

4. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 287 ГПК України.

Головуючий суддя В.В. Шапран

Судді В.В. Андрієнко

С.І. Буравльов