УХВАЛА

30 травня 2023 року

м. Київ

Cправа № 918/683/22

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду: Краснов Є. В. - головуючий, Могил С. К., Рогач Л. І.,

розглянувши матеріали касаційної скарги заступника керівника Рівненської обласної прокуратури на постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 19.04.2023 (колегія суддів: Олексюк Г. Є., Мельник О. В., Петухов М. Г.) та рішення Господарського суду Рівненської області від 10.01.2023 (суддя Романюк Ю. Г.) у справі

за позовом керівника Дубенської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Млинівської селищної ради до Товариства з обмеженою відповідальністю "Хімія Парк", за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Приватного підприємства "Агро-Експрес-Сервіс", про стягнення безпідставно збережених коштів у розмірі 462 159, 62 грн,

ВСТАНОВИВ:

У 2022 році керівник Дубенської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Млинівської селищної ради звернувся до суду з позовом про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Хімія Парк" безпідставно збережених коштів у розмірі 462 159,62 грн за користування земельною ділянкою.

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідач користується земельною ділянкою без укладення відповідного договору, що призвело до збереження ним коштів, які мали бути сплачені Млинівській селищній раді.

10.01.2023 Господарський суд Рівненської області ухвалив рішення про часткове задоволення позову та стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Хімія Парк" на користь Млинівської селищної ради 138 517,23 грн; в решті позову суд відмовив.

19.04.2023 Північно-західний апеляційний господарський суд прийняв постанову про скасування цього рішення в частині задоволених позовних вимог та ухвалив у цій частині нове - про відмову у позові; в решті рішення місцевого господарського суду залишив без змін з мотивів, викладених у цій постанові.

06.05.2023 заступник керівника Рівненської обласної прокуратури звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій просить скасувати постанову апеляційного господарського суду та рішення місцевого господарського суду в частині відмови у задоволенні позову і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11.05.2023 справу передано на розгляд колегії суддів у складі: Краснов Є. В. - головуючий, Могил С. К., Рогач Л. І.

Перевіривши матеріали касаційної скарги, суд касаційної інстанції дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, зважаючи на таке.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Відповідно до пункту 9 частини третьої статті 2 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є забезпечення права на касаційне оскарження у визначених законом випадках.

У силу пункту 2 частини третьої статті 287 цього ж Кодексу не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, визначених підпунктами "а"-"г" цього пункту.

Статтею 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2022 рік" прожитковий мінімум для працездатних осіб з 01.01.2022 встановлено у розмірі 2 481 грн.

Предметом позову у цій справі є стягнення заборгованості у розмірі 462 159, 62 грн, що не перевищувало п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Обґрунтовуючи можливість касаційного оскарження, прокурор зазначив, що питання правильності визначення розміру безпідставно збережених коштів за користування земельною ділянкою у формі орендної плати, за наявного рішення органу місцевого самоврядування про встановлення розміру орендної плати та неукладеного договору оренди, є новим та проблемним, раніше ґрунтовно не досліджувалось, а тому воно має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовної практики. Вирішення цієї проблеми впливатиме на значну кількість спорів. Так, протягом 5 місяців 2023 року господарськими судами першої інстанції розглянуто 64 справи щодо стягнення безпідставно збережених коштів. Окрім того, зазначена проблема має значний суспільний інтерес щодо своєчасності та повноти внесення загальнообов`язкових платежів до бюджетів різних рівнів, особливо в умовах введеного воєнного стану.

Як зазначено вище, у пункті 2 частини третьої статті 287 ГПК України унормовано випадки, за яких судове рішення у справі з ціною позову, що не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, може бути предметом касаційного оскарження, а саме:

а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;

б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;

в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;

г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Єдність судової практики є фундаментальною засадою здійснення судочинства і визначається тим, що має гарантувати стабільність правопорядку, об`єктивність і прогнозованість правосуддя. Застосування ж судами різних підходів до тлумачення законодавства, навпаки, призводить до невизначеності закону, його суперечливого та довільного застосування. Також єдність судової практики є складовою принципу правової визначеності.

Фундаментальне значення для формування правозастосовчої практики означає, що скаржник у своїй касаційній скарзі ставить на вирішення суду касаційної інстанції проблему, яка, у випадку відкриття касаційного провадження Верховним Судом, впливатиме на значну кількість спорів, створюючи тривалий у часі, відмінний від минулого підхід до вирішення актуальної правової проблеми.

Натомість у касаційній скарзі заступника керівника Рівненської обласної прокуратури відсутні посилання на конкретні справи та висновки у них, які би свідчили про те, що судами сформульовані різні правові позиції при вирішенні справ з аналогічними обставинами. До того ж відповідач не обґрунтував у чому саме полягає фундаментальне значення цієї справи для формування єдиної правозастосовчої практики із зазначенням новітніх, проблемних, засадничих питань права, відповідь касаційного суду на які мала би надати нового, уніфікованого розуміння та застосування права як для сторін спору, так і для невизначеного та широкого кола суб`єктів правовідносин.

Доводи касаційної скарги з цього приводу мають суб`єктивний характер та зводяться до незгоди з результатом розгляду справи, що не є безумовною підставою для касаційного перегляду судових рішень, ухвалених у цій справі з ціною позову, що не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Касаційна скарга не містить також переконливих аргументів, які б свідчили про значний суспільний інтерес саме до цієї конкретної справи й вказували на те, що предмет даного спору стосується питань, які мають виняткове значення для суспільства, оскільки незгода з ухваленими судовими рішеннями попередніх інстанцій не свідчить про їх незаконність, як і не може вказувати на таку обставину, як негативні наслідки для скаржника внаслідок прийняття цього рішення, оскільки настання таких наслідків у випадку прийняття судового рішення не на користь позивача є звичайним передбачуваним процесом.

Учасники судового процесу мають розуміти, що визначені підпунктами "а", "б", "в", "г" пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України випадки є виключенням із загального правила і необхідність відкриття касаційного провадження у справі на підставі будь-якого з них потребує належних, аргументованих обґрунтувань, як від заінтересованих осіб, так і від суду, оскільки в іншому випадку принцип "правової визначеності" буде порушено.

Проаналізувавши доводи касаційної скарги та правове значення цієї справи для формування єдиної правозастосовної практики, колегія суддів вважає, що посилання скаржника на положення підпунктів "а" та "в" пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України є необґрунтованими, оскільки аналіз цих доводів в сукупності з встановленими в судових рішеннях судів першої та апеляційної інстанції обставинами та наданою їм правовою оцінкою не дають підстав для висновку про наявність обставин, наведених у зазначених вище нормах.

У контексті повноважень суду касаційної інстанції як "суду права", а не "суду фактів" та положень статті 300 ГПК України й враховуючи предмет та підстави позову цього спору, колегія суддів вважає, що скаржник не дотримався умови допуску справи до касаційного оскарження, в якій предметом позову є стягнення, що не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Отже, обставин, з яких би вбачалася необхідність перегляду цієї справи у суді касаційної інстанції, з огляду на вказані мотиви не наведено.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18.05.2021 у справі № 914/1570/20 зазначила, що тенденції нормативно-правового регулювання національної моделі касаційного оскарження свідчать про перехід на конституційному рівні до моделі обмеженої касації, що реалізується, зокрема, за допомогою введення переліку випадків, коли рішення підлягає касаційному оскарженню, а також низки процесуальних фільтрів. Встановлення в процесуальному кодексі виняткових підстав для касаційного оскарження у тих випадках, коли таке оскарження є дійсно необхідним, має слугувати формуванню дієвої судової системи, що гарантуватиме особі право на остаточне та обов`язкове судове рішення. Введення процесуальних фільтрів не порушує права на доступ до суду, оскільки таке право вже реалізоване при зверненні до суду першої та апеляційної інстанцій, та можна стверджувати, що введення процесуальних "фільтрів" допуску до перегляду судових рішень касаційним судом не порушує права доступу до правосуддя.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 293 ГПК України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Зважаючи на конкретні обставини цієї справи та відсутність обґрунтованих підстав, що підпадають під дію виключень з пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України, суд касаційної інстанції дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою заступника керівника Рівненської обласної прокуратури на підставі пункту 1 частини першої статті 293 цього ж Кодексу, оскільки її подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись статтями 12, 234, пунктом 2 частини третьої статті 287 та пунктом 1 частини першої статті 293 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

1. Відмовити у відкритті касаційного провадження у справі № 918/683/22 за касаційною скаргою заступника керівника Рівненської обласної прокуратури на постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 19.04.2023 та рішення Господарського суду Рівненської області від 10.01.2023.

2. Копію ухвали надіслати учасникам справи.

3. Касаційну скаргу разом з доданими до неї матеріалами надіслати скаржнику, а її копію залишити у Верховному Суді.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя Є. В. Краснов

Суддя С. К. Могил

Суддя Л. І. Рогач