ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" травня 2023 р. Справа№ 925/1230/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Алданової С.О.

суддів: Корсака В.А.

Євсікова О.О.

при секретарі судового засідання Алчієвій І.В.

за участю представників сторін згідно протоколу судового засідання

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕВЕР БЕСТ»

на ухвалу Господарського суду Черкаської області від 27.03.2023

за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕВЕР БЕСТ» про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню

у справі № 925/1230/18 (суддя: Васянович А.В.)

за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕВЕР БЕСТ»

про стягнення 15 978 632 грн. 54 коп

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Черкаської області від 12.03.2019 у справі № 925/1230/18 позов задоволено повністю. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕВЕР БЕСТ» на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» 15 406 369 грн. 24 коп. заборгованості зі сплати відсоткової винагороди за користування майном, 572 263 грн. 30 коп. пені та 239 679 грн. 49 коп. судового збору.

20.05.2019 Господарським судом Черкаської області видано відповідний наказ на примусове виконання судового рішення.

17.03.2023 до Господарського суду Черкаської області надійшла заява від Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕВЕР БЕСТ» про визнання наказу Господарського суду Черкаської області від 13 вересня 2019 року по справі № 925/1230/18 таким, що не підлягає виконанню.

Ухвалою Господарського суду Черкаської області від 27.03.2023 у справі № 925/1230/18 заяву товариства з обмеженою відповідальністю ЕВЕР БЕСТ №17-03-23 від 17 березня 2023 року про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню залишено без задоволення.

Відмовляючи у задоволенні заяви про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню суд першої інстанції виходив з того, що чинне законодавства не містить заборон щодо можливості виконання судового рішення шляхом проведення зарахування зустрічних однорідних вимог. Зауважив, що в даній справі лізингоодержувач не вправі вимагати передання частково оплаченого товару, оскільки саме останній порушив зобов`язання та не реалізував своє право на викуп отриманого в лізинг майна. Звернув увагу на те, що розірвання (припинення) договору фінансового лізингу відбулося 15.06.2017, а односторонній правочин про зарахування зустрічних однорідних вимог лізингоодержувач вчинив лише 08.03.2023, тобто з пропуском загального (трирічного) строку позовної давності, що суперечить п.4 ч.1 ст. 602 ЦК України.

Не погоджуючись з прийнятою ухвалою, ТОВ «ЕВЕР БЕСТ» звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу Господарського суду Черкаської області від 27.03.2023 у справі № 925/1230/18 та прийняти нове рішення, яким заяву ТОВ «ЕВЕР БЕСТ» про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, задовольнити повністю.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції вирішив питання про права та інтереси заявника з неправильним застосуванням норм матеріального і процесуального права та неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи. Так, апелянт зазначає, що заява про залік зустрічних однорідних вимог є дійсною і містить в собі правові наслідки, що не підлягають запереченню. Зауважує, що застосування судом першої інстанції приписів ст. 809-1 ЦК України (які набули своєї чинності 04.02.2021) до правовідносин, що мали місце в 2016 році є прямим порушенням ч. 1 ст. 58 Конституції України, якою встановлено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 31.03.2023 апеляційна скарга у справі № 925/1230/18 передана на розгляд колегії суддів у складі: Алданова С.О. (головуючий), Корсак В.А, Євсіков О.О.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 04.04.2023 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕВЕР БЕСТ» на ухвалу Господарського суду Черкаської області від 27.03.2023 у справі № 925/1230/18; розгляд апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕВЕР БЕСТ» на ухвалу Господарського суду Черкаської області від 27.03.2023 у справі № 925/1230/18 призначено на 01.05.2023.

11.04.2023 на адресу суду надійшли доповнення до апеляційної скарги, в яких зазначається про те, що договір лізингу не передбачає трансформацію лізингових платежів в інші види платежів за договором при настанні будь-яких подій (у тому числі таких, як розірвання договору), або перетворення їх у вид відповідальності за порушення лізингоодержувачем умов договору. Наголошує, що згідно п. 7.9 договору фінансового лізингу строк позовної давності по вимогах про стягнення лізингових платежів становить 15 років. Підкреслює, що АТ КБ «ПриватБанк» не подавав позовів про визнання недійсним одностороннього заліку зустрічних вимог, як одностороннього правочину.

Також, 01.04.2023 АТ КБ «ПриватБанк» подало відзив на апеляційну скаргу, в якому просить залишити її без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без змін. Свої доводи обґрунтовує тим, що заява ТОВ «ЕВЕР БЕСТ» про залік зустрічних однорідних вимог містить невірну суму зобов`язань товариства за договором фінансового лізингу та не містить чіткого зазначення, яку саме складову власної заборгованості боржник вважає погашеною шляхом зустрічного зарахування. Вказує на те, що ТОВ «ЕВЕР БЕСТ» намагається здійснити зарахування зустрічних однорідних вимог, за якими сплив строк позовної давності.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 01.05.2023 задоволено клопотання представника відповідача про відкладення розгляду справи; розгляд апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕВЕР БЕСТ» на ухвалу Господарського суду Черкаської області від 27.03.2023 у справі № 925/1230/18 відкладено на 15.05.2023.

08.05.2023 ТОВ «ЕВЕР БЕСТ» подало до суду письмові пояснення про те, що право на повернення сплачених лізингових платежів виникло у заявника саме за фактом розірвання договору лізингу та повернення об`єкта лізингу, а не за фактом направлення відповідної вимоги.

12.05.2023 на адресу суду надійшло клопотання представника АТ КБ «ПриватБанк» про участь в судовому засіданні в режимі відеконференції.

Дослідивши подане клопотання, колегія суддів прийшла до висновку про відсутність правових підстав для його задоволення з огляду на те, що представником позивача не дотримано процесуальних строків для подання заяви про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду.

Представник відповідача в судовому засіданні 15.05.2023 вимоги апеляційної скарги підтримав, просив скасувати ухвалу суду першої інстанції та задовольнити заяву про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню.

Представник позивача в судове засідання 15.05.2023 не з`явився, про час та місце судового розгляду повідомлявся у встановленому законом порядку, що підтверджується наявною в матеріалах справи довідкою про доставку електронного документа.

Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 120 ГПК України суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою. Виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень.

За змістом ч. 12 ст. 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції з метою дотримання прав сторін на судовий розгляд справи упродовж розумного строку, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, враховуючи те, що явка представників сторін обов`язковою не визнавалась, а участь в засіданні суду є правом, а не обов`язком сторони, дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності представника позивача, який належним чином повідомлений про судовий розгляд справи в апеляційному порядку.

За змістом п. 4 ч. 1 ст. 255 ГПК України окремо від рішення суду першої інстанції можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції про визнання чи відмову у визнанні виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню.

Згідно ч. 1 ст. 271 ГПК України апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.

Відповідно до ст. 269, ч. 1 ст. 270 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. У суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених при перегляді справ в порядку апеляційного провадження.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши представлені докази в їх сукупності, заслухавши пояснення представника відповідача, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, Північний апеляційний господарський суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги в межах викладених скаржником доводів та вимог, виходячи з наступного.

В обґрунтування своєї заяви боржник зазначав, що 08 березня 2023 року товариство з обмеженою відповідальністю ЕВЕР БЕСТ за заявою про залік зустрічних однорідних вимог №08-03-23 частково зменшив свої зобов`язання перед акціонерним товариством комерційний банк ПриватБанк по простроченій заборгованості за відсотковою винагородою за користування майном за договором фінансового лізингу №4Е16055ЛИ від 01 липня 2016 року на суму 3 496 098,64 грн.

Заяву про залік зустрічних однорідних вимог №08-03-23 від 08 березня 2023 року було направлено на електронну пошту заявника: та на адресу для кореспонденції: вул. Набережна Перемоги, 30, м. Дніпро, 49094, Україна.

Заява про залік зустрічних однорідних вимог була направлена банку телекомунікаційними засобами на електронну пошту заявника: , згідно п. 2 Угоди про використання електронного цифрового підпису, укладеного між сторонами.

Таким чином, на думку боржника, обов`язок товариства з обмеженою відповідальністю ЕВЕР БЕСТ перед акціонерним товариством комерційний банк ПриватБанк зі сплати простроченої заборгованості за відсотковою винагородою за користування майном, про що було зазначено у наказі Господарського суду Черкаської області про примусове виконання рішення від 13 вересня 2019 року у справі № 925/1230/18, припинився на суму 3 496 098,64 гривень.

Отже, на думку боржника, дані обставини є підставою для визнання наказу в цій частині таким, що не підлягає виконанню.

Статтею 326 ГПК України встановлено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Виконання судового рішення здійснюється на підставі наказу, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції (ч. 1 ст. 327 ГПК України).

Згідно з приписами ч. 1 ст. 328 ГПК України суд, який видав виконавчий документ, може за заявою стягувача або боржника виправити помилку, допущену при його оформленні або видачі, чи визнати виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню.

Суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин (ч. 2 ст. 328 ГПК України).

Отже, ч. 2 ст. 328 ГПК України містить такі підстави визнання наказу таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, за заявами стягувачів або боржників, поданими в порядку зазначеної статті:

- якщо його видано помилково;

- якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин, наприклад, у разі скасування чи зміни в апеляційному або в касаційному порядку чи за результатами перегляду за нововиявленими обставинами рішення, на підставі якого наказ було видано.

В постанові Верховного Суду від 16.01.2018 у справі №55/15479/15-ц зазначено, що підстави для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, поділяються на дві групи:

- матеріально-правові (зобов`язання можуть припинятися внаслідок добровільного виконання обов`язку боржником поза межами виконавчого провадження, припинення зобов`язань переданням відступного, зарахуванням, за домовленістю сторін, прощенням боргу, неможливістю виконання)

- процесуально-правові, до яких відносяться обставини, що свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа, зокрема: видача виконавчого листа за рішенням, яке не набрало законної сили (крім тих, що підлягають негайному виконанню); коли виконавчий лист виданий помилково за рішенням, яке взагалі не підлягає примусовому виконанню; видача виконавчого листа на підставі ухвали суду про затвердження мирової угоди, яка не передбачала вжиття будь-яких примусових заходів або можливості її примусового виконання і, як наслідок, видачі за нею виконавчого листа; помилкової видачі виконавчого листа, якщо вже після видачі виконавчого листа у справі рішення суду було скасоване; видачі виконавчого листа двічі з одного й того ж питання; пред`явлення виконавчого листа до виконання вже після закінчення строку на пред`явлення цього листа до виконання.

Враховуючи імперативні приписи ст. 129-1 Конституції України, ст.ст. 18, 326 ГПК України щодо обов`язковості виконання судового рішення, що набрало законної сили, положення ст. 328 ГПК України визначають можливість визнати виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню, лише за наявності для цього безумовних і безспірних підстав, тобто є процедурною нормою, що врегульовує правовідносини між боржником і стягувачем на стадії виконання рішення.

Відтак в даному випадку підлягають дослідженню обставини наявності визначених процесуальним законодавством підстав визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню.

Як зазначалось раніше, процесуальним законодавством передбачено підстави, за якими наказ може бути визнано таким, що не підлягає виконанню, зокрема, у разі якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

Відповідно до ч. 1 ст. 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Правила припинення зобов`язання сформульовані в главі 50 «Припинення зобов`язання» розділу І книги 5 «Зобов`язальне право» ЦК України. Норми цієї глави передбачають, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599), переданням відступного (стаття 600), зарахуванням (стаття 601), за домовленістю сторін (стаття 604), прощенням боргу (стаття 605), поєднанням боржника і кредитора в одній особі (стаття 606), неможливістю виконання (стаття 607), смертю фізичної особи чи ліквідацією юридичної особи (статті 608 та 609).

Зарахування зустрічних однорідних вимог, як односторонній правочин, є волевиявленням суб`єкта правочину, спрямованим на настання певних правових наслідків у межах двосторонніх правовідносин.

За змістом положень ч. 3 ст. 203 ГК України господарське зобов`язання припиняється зарахуванням зустрічної однорідної вимоги, строк якої настав або строк якої не зазначений чи визначений моментом витребування. Для зарахування достатньо заяви однієї сторони.

Аналогічні положення закріплені також у статті 601 ЦК України, відповідно до якої зобов`язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги. Зарахування зустрічних вимог може здійснюватися за заявою однієї із сторін.

Отже, зарахування зустрічних однорідних вимог є способом припинення одночасно двох зобов`язань: в одному - одна сторона є кредитором, а інша - боржником, а в другому - навпаки (боржник у першому зобов`язанні - є кредитором у другому). Також можливе часткове зарахування, коли одне зобов`язання (менше за розміром) зараховується повністю, а інше (більше за розміром) - лише в частині, що дорівнює розміру першого зобов`язання. У такому випадку зобов`язання в частині, що залишилася, може припинятися будь-якими іншими способами.

Виходячи із зазначеного, вимоги, які можуть підлягати зарахуванню, мають бути зустрічними (кредитор за одним зобов`язанням є боржником за іншим, а боржник за першим зобов`язанням є кредитором за другим); однорідними (зараховуватися можуть вимоги про передачу речей одного роду); строк виконання таких вимог настав, не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги. Правило про однорідність вимог поширюється на їх правову природу, але не стосується підстави виникнення таких вимог. Допускається зарахування однорідних вимог, які випливають з різних підстав (різних договорів тощо). Аналогічну правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.10.2018 у справі № 914/3217/16.

За змістом положень ст. 602 ЦК України не допускається зарахування зустрічних вимог: 1) про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю; 2) про стягнення аліментів; 3) щодо довічного утримання (догляду); 4) у разі спливу позовної давності; 4-1) за зобов`язаннями, стороною яких є неплатоспроможний банк, крім випадків, установлених законом.

За змістом положень ч. 5 ст. 203 ГК України не допускається зарахування вимог, щодо яких за заявою другої сторони належить застосувати строк позовної давності і строк цей минув, а також в інших випадках, передбачених законом.

Умова щодо безспірності вимог, які зараховуються, а саме: відсутність спору щодо змісту, умов виконання та розміру зобов`язань, не передбачена чинним законодавством, зокрема ст. 203 ГК України, ст. 601 ЦК України, але випливає із тлумачення змісту визначених законом вимог і застосовується судами відповідно до усталеної правової позиції, викладеної у постановах Верховного Суду від 22.08.2018 у справі № 910/21652/17, від 11.09.2018 у справі № 910/21648/17, від 11.10.2018 у справі № 910/23246/17, від 15.08.2019 у справі № 910/21683/17, від 11.09.2019 у справі № 910/21566/17, від 25.09.2019 у справі № 910/21645/17, від 01.10.2019 у справі № 910/12968/17, від 05.11.2019 у справі № 914/2326/18.

Важливою умовою для здійснення зарахування зустрічних вимог є безспірність вимог, які зараховуються, а саме, відсутність спору щодо змісту, умови виконання та розміру зобов`язань. За відсутності безспірності вимог відповідний спір має бути вирішений у судовому порядку з дотриманням вимог процесуального закону.

Вказані висновки щодо застосування норм права викладені в постановах Верховного Суду від 13.11.2018 у справі № 914/163/14, від 11.09.2018 у справі № 910/21648/17, від 23.10.2018 у справі № 910/18256/17, від 25.04.2018 у справі № 910/6781/17, від 02.04.2019 у справі № 918/539/18.

Як вже зазнавлось раніше, 08 березня 2023 року товариство з обмеженою відповідальністю ЕВЕР БЕСТ надіслало заяву про залік зустрічних однорідних вимог №08-03-23 на електронну пошту банку: та на адресу для кореспонденції: вул. Набережна Перемоги, 30, м. Дніпро, 49094, Україна.

У вищевказаній заяві боржник зазначив, що за час дії договору фінансового лізингу №4Е16055ЛИ останній сплатив два лізингові платежі: 25 липня 2016 року в розмірі 317 562 грн. 29 коп. та 23 серпня 2016 року в розмірі 3 178 536 грн. 35 коп. на загальну суму 3 496 098 грн. 64 коп., а тому боржник повідомив банк про припинення зобов`язання на вказану суму шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог.

Так, боржник вважає, що оскільки договір було розірвано, а майно повернуто банку, то останній зобов`язаний повернути лізингові платежі в сумі 3 496 098 грн. 64 коп. товариству з обмеженою відповідальністю ЕВЕР БЕСТ.

При цьому, сплачені грошові кошти за договором слід вважати попередньою оплатою за майно, яке в подальшому не було придбано лізингоодержувачем.

Отже, боржник вважає, що його зобов`язання з виконання наказу Господарського суду Черкаської області від 20 травня 2019 року припинилися 08 березня 2023 року на суму 3 496 098 грн. 64 коп. шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог.

Водночас, припинення зобов`язання зарахуванням можливе не тільки за умов однорідності та зустрічності вимог сторін, строк виконання яких настав, але й за обов`язкової їх безспірності. Адже, за відсутності безспірності вимог спір по боргу за договором повинен бути вирішений в порядку позовного провадження, а до цього спірна сума не може бути прийнята судом як зарахування зустрічних однорідних вимог, оскільки вказане зарахування не підтверджується належними та допустимими доказами (аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду від 23.10.2018 у справі № 910/18256/17).

У пунктах 31, 32 постанови Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 22.01.2021 у справі № 910/11116/19 зазначено, що умова щодо безспірності вимог, які зараховуються, а саме: відсутність спору щодо змісту, умов виконання та розміру зобов`язань, не передбачена чинним законодавством, зокрема статтею 203 Господарського кодексу України, статтею 601 Цивільного кодексу України, але випливає із тлумачення змісту визначених законом вимог і застосовується судами відповідно до усталеної правової позиції, викладеної у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 22.08.2018 у справі № 910/21652/17, від 11.09.2018 у справі № 910/21648/17, від 11.10.2018 у справі № 910/23246/17, від 15.08.2019 у справі № 910/21683/17, від 11.09.2019 у справі № 910/21566/17, від 25.09.2019 у справі № 910/21645/17, від 01.10.2019 у справі № 910/12968/17, від 05.11.2019 у справі № 914/2326/18.

Також, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.01.2020 у справі №305/2082/14-ц, зазначалось, що спірність заборгованості з урахуванням положень чинного законодавства визначається не за суб`єктивним ставленням кредитора чи боржника до неї, а за об`єктивним закріпленням такого виду заборгованості у Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку і на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172.

Досліджуючи питання щодо наявності вимог, які б підлягали зарахуванню між сторонами на підставі заяви відповідача від 08.03.2023, колегією суддів враховується, що грошові вимоги позивача до відповідача у відповідному розмірі підтверджені рішенням Господарського суду Черкаської області, яке набрало законної сили. З іншого боку у заяві від 08.03.2023 про залік зустрічних однорідних вимог відповідач не вказує правової природи, наявного на його переконання, грошового зобов`язання АТ КБ «Приват Банк» перед ТОВ «ЕВЕР БЕСТ», а лише зазначає про обставини сплати лізингових платежів за час дії договору.

У контексті наведеного колегія суддів звертає увагу на те, що договір фінансового лізингу № 4Е16055ЛИ від 01.07.2016 не містить будь-яких умов, які б передбачали обов`язок АТ КБ «ПриватБанк» у разі розірвання договору повертати ТОВ «ЕВЕР БЕСТ» платежі, сплачені останнім в рахунок часткового відшкодування вартості предмета лізингу.

Згідно ст. 7 Закону України "Про фінансовий лізинг" №723/97-ВР від 16.12.1997, який діяв на момент укладення договору, лізингоодержувач має право відмовитися від договору лізингу в односторонньому порядку, письмово повідомивши про це лізингодавця, у разі якщо прострочення передачі предмета лізингу становить більше 30 днів, за умови, що договором лізингу не передбачено іншого строку. Лізингоодержувач має право вимагати відшкодування збитків, у тому числі повернення платежів, що були сплачені лізингодавцю до такої відмови.

Лізингодавець має право відмовитися від договору лізингу та вимагати повернення предмета лізингу від лізингоодержувача у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса, якщо лізингоодержувач не сплатив лізинговий платіж частково або у повному обсязі та прострочення сплати становить більше 30 днів. Стягнення за виконавчим написом нотаріуса провадиться в порядку, встановленому Законом України "Про виконавче провадження".

Відмова від договору лізингу є вчиненою з моменту, коли інша сторона довідалася або могла довідатися про таку відмову.

Тобто, за приписами вказаної норми матеріального права, боржник, як лізингоодержувач має право вимагати повернення лізингових платежів, у випадку відмови саме лізингоодержувача, яка можлива у разі якщо прострочення передачі предмета лізингу становить більше 30 днів і положеннями договором лізингу не передбачено іншого строку.

В той же час, у випадку відмови лізингодавця від договору лізингу, останній має право вимагати повернення предмета лізингу від лізингоодержувача у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса, якщо лізингоодержувач не сплатив лізинговий платіж частково або у повному обсязі та прострочення сплати становить більше 30 днів.

Таким чином, Законом України "Про фінансовий лізинг" №723/97-ВР від 16.12.1997 не передбачене право лізінгоодержувача вимагати повернення лізингових платежів в випадку розірвання договору лізінгу за ініціативою лізінгодавця.

Колегія суддів наголошує, що матеріалами справи підтверджено відмову саме лізингодавця від договору фінансового лізингу, а тому з огляду на відсутність відмови лізингоодержувача від договору, у лізингодавця відсутній встановлений договором або Законом України «Про фінансовий лізинг» обов`язок щодо повернення коштів лізингоодержувачу.

В тексті апеляційної скарги ТОВ «ЕВЕР БЕСТ» посилається на ч. 2 ст. 693 ЦК України, відповідно до положень якої, якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

При цьому, відповідачем у поданій до суду першої інстанції заяві про визнання наказу таким, що не підлягає виконанню, не зазначено жодних доводів щодо правової природи виникнення заборгованості АТ КБ «ПриватБанк» за згаданим вище договором лізингу.

Колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на те, що матеріали справи не містять доказів направлення відповідачем на адресу позивача відповідної вимоги про сплату будь-яких грошових коштів.

Також, на переконання суду апеляційної інстанції, вірними є доводи АТ КБ «ПриватБанк» про те, що заява ТОВ «ЕВЕР БЕСТ» про залік зустрічних однорідних вимог містить невірну суму зобов`язань товариства за договором фінансового лізингу.

У постанові від 25.01.2022 у справі № 914/346/20 Верховний Суд вказав на те, що зважаючи на те, що зарахування зустрічних однорідних вимог є способом припинення одночасно двох зобов`язань: в одному - одна сторона є кредитором, а інша - боржником, а в другому - навпаки (боржник у першому зобов`язанні - є кредитором у другому), а також допускається проведення часткового зарахування, коли одне зобов`язання (менше за розміром) зараховується повністю, а інше (більше за розміром) - лише в частині, що дорівнює розміру першого зобов`язання, констатуючи факт припинення зобов`язань проведеним зарахуванням зустрічних вимог, суд апеляційної інстанції мав чітко встановити, які саме зобов`язання обох сторін припиняються (повністю або частково), за якими саме правочинами, яка сума заборгованості заявлена до зарахування як кредитором, так і боржником, чи існувала така заборгованість взагалі та чи настав строк виконання вимог, заявлених до зарахування.

Відповідно до ч. 1 ст. 14 ГПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 1 ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються, зокрема письмовими, речовими та електронними доказами, відповідно до частини другої наведеної норми.

Докази, які надаються учасниками справи до суду, мають відповідати встановленим критеріям: належності, допустимості, достовірності, вірогідності, що визначені статтями 76 - 79 ГПК України.

Статтею 13 ГПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до п. 2, 4 ч. 2 ст. 42 ГПК України учасники справи зобов`язані сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.

За положеннями ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

При цьому докази, які подаються до суду, повинні бути належними, тобто стосуватися предмета доказування, інакше суд не бере їх до розгляду згідно з частиною першою статті 76 ГПК України.

Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Сторона, яка подає доказ на підтвердження обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, здійснює це саме таким чином, щоб поданий нею доказ був належним, тобто вказує, для доведення яких саме належних до предмету доказування обставин сторона подає цей доказ, або стверджує про обставини і посилається при цьому на доказ існування цих обставин (постанова КГС ВС від 15.11.2019 у справі № 909/887/18).

Відповідно до ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За загальним правилом обов`язок (тягар) доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини. Доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості. Розподіл між сторонами тягаря доказування визначається предметом спору.

Натомість заявником не надано доказів, які б підтверджували виникнення заборгованості позивача перед відповідачем з повернення сплачених лізингових платежів як сплати частини вартості об`єкту лізингу саме в сумі 3496098,64 грн за договором фінансового лізингу № 4Е16055ЛИ від 01.07.2016.

Враховуючи викладене, зобов`язання по сплаті заборгованості за повернення сплачених лізингових платежів, як частини вартості об`єкта лізингу, на яке посилається заявник, не є безспірним, обставини наявності заборгованості позивача перед відповідачем та її розмір підлягають встановленню та доказуванню у визначеному законодавством порядку, а відтак, умови застосування зустрічних однорідних вимог відсутні, оскільки вимога щодо заборгованості може бути об`єктом зарахування за статтею 601 ЦК України лише у випадку її визначеності, доведеності та безспірності.

З огляду на наведене, колегія суддів вважає, що вимоги заявника про визнання наказу Господарського суду Черкаської області № 925/1230/18 від 13.09.2019 таким, що не підлягає виконанню в частині стягнення простроченої заборгованості за відсотковою винагородою за користування майном за договором фінансового лізингу № 4Е16055ЛИ від 01.07.2016 на суму 3496098,64 гривні не підтверджені належними та допустимими доказами в порядку, передбаченому ст. 13, 74 ГПК України.

Доводи апелянта про те, що строк позовної давності по заліку зустрічних однорідних вимог є продовженим та становить 15 років, колегією суддів оцінюється критично, оскільки згідно п. 7.9 згаданого вище договору фінансового лізингу визначено тривалість строку позовнох давності саме для вимог про стягнення лізингових платежів.

Разом з тим, колегія суддів звертає увагу на те, що 11 березня 2020 року Кабінет Міністрів України прийняв постанову № 211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2", відповідно до якої, з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, і з урахуванням рішення Державної комісії з питань техногенно-екологічної безпеки та надзвичайних ситуацій від 10 березня 2020 року установлено карантин на усій території України з 12 березня 2020 року.

У подальшому дія карантину, встановленого постановою Кабінету Міністрів України №211 від 11 березня 2020 року, безперервно продовжувалася.

Так, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 1236 від 09 грудня 2020 року (з урахуванням останніх внесених до неї змін згідно з постановою Кабінету Міністрів України "№1423 від 23.12.2022), дія карантину на усій території України, встановленого постановою Кабінету Міністрів України № 211 від 11 березня 2020 року, була продовжена до 30 квітня 2023 року.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України був доповнений, зокрема пунктом 12 такого змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину». Зазначений Закон України набрав чинності 02 квітня 2020 року.

Отже, на час дії установленого на території України карантину строки, визначені статтями 257, 258 Цивільного кодексу України, були продовжені, що свідчить про дотримання загального (трирічного) строку позовної давності для зарахування зустрічних позовних вимог.

Щодо інших аргументів сторін колегія суддів зазначає, що вони були досліджені та не наводяться у судовому рішенні, позаяк не покладаються в його основу, тоді як Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа Серявін проти України, § 58, рішення від 10.02.2010). Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України).

Таким чином, доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції вирішив питання про права та інтереси заявника з неправильним застосуванням норм матеріального і процесуального права та неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, - не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи в апеляційному порядку.

Відповідно до ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, ухвала Господарського суду Черкаської області від 27.03.2023 у справі № 925/1230/18 відповідає загальним вимогам, встановленим статтею 234 ГПК України, а тому правових підстав для її скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається.

Судові витрати, що пов`язані із розглядом справи в суді апеляційної інстанції, в порядку ст. 129 ГПК України, покладаються на апелянта (відповідача у даній справі).

Керуючись ст. ст. 255, 271, п. 1 ч. 1 ст. 275, ст. ст. 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕВЕР БЕСТ»

на ухвалу Господарського суду Черкаської області від 27.03.2023 у справі № 925/1230/18 залишити без адоволення.

2. Ухвалу Господарського суду Черкаської області від 27.03.2023 у справі № 925/1230/18 залишити без змін.

3. Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом ухвали в суді апеляційної інстанції, покласти на Товариство з обмеженою відповідальністю «ЕВЕР БЕСТ».

3. Справу №925/1230/18 повернути до Господарського суду Черкаської області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, що визначені в ч. 3 ст. 287 ГПК України.

Повний текст постанови складено 25.05.2023.

Головуючий суддя С.О. Алданова

Судді В.А. Корсак

О.О. Євсіков