ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" травня 2023 р. м. Рівне Справа № 918/350/23

Господарський суд Рівненської області у складі судді Романюк Ю.Г., при секретарі судового засідання Рижій А.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін справу за позовом Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "ЕНЕРГОАТОМ" (01032, м. Київ, вул. Назарівська, буд. 3, ) від імені якого діє Відокремлений підрозділ "Рівненська атомна електрична станція" Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "ЕНЕРГОАТОМ" (34400, Рівненська обл., м. Вараш, код ЄДРПОУ ВП 05425046) до Товариства з обмеженою відповідальністю виробничо-комерційна фірма "Верона" (61105, вул. Федоренка, буд. 7, літ. Ж-2, м. Харків, ) про стягнення 33 636 грн 94 коп.

представники:

- від позивача: Шолом С.В (в режимі ВКЗ);

- від відповідача: не з`явився;

ВСТАНОВИВ:

10.04.2023 до Господарського суду Рівненської області надійшов позов Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "ЕНЕРГОАТОМ" від імені якого діє Відокремлений підрозділ "Рівненська атомна електрична станція" Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "ЕНЕРГОАТОМ" (далі - ДП "НАЕК" "ЕНЕРГОАТОМ" від імені якого діє ВП "РАЕС" ДП "НАЕК "ЕНЕРГОАТОМ", позивач), до Товариства з обмеженою відповідальністю виробничо-комерційна фірма "Верона" (далі - ТОВ ВКФ "Верона", відповідач) про стягнення 33 636 грн 94 коп.

Ухвалою від 13.04.2023 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі № 918/350/23. Постановлено справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Судове засідання для розгляду справи призначено на 09.05.2023.

14.04.2023 на офіційну електронну пошту господарського суду від позивача надійшла заява про проведення судового засідання 09.05.2023 в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду.

Ухвалою від 17.04.2023 заяву Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "ЕНЕРГОАТОМ" від імені якого діє Відокремлений підрозділ "Рівненська атомна електрична станція" Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "ЕНЕРГОАТОМ" про проведення судового засідання в режимі відеоконференції у справі № 918/350/23 задоволено. Постановлено провести судове засідання 09.05.2023 у Господарському суді Рівненської області із представником позивача Шоломом Сергієм Вікторовичем (електронна адреса ІНФОРМАЦІЯ_1 ) та/або Деркачем Валерієм Вікторовичем (електронна адреса ІНФОРМАЦІЯ_2 ) в режимі відеоконференції.

08.05.2023 на поштову адресу суду від відповідача надійшов відзив із запереченнями проти задоволення позовних вимог.

Ухвалою від 09.05.2023 розгляд справи відкладено на 23.05.2023. Постановлено провести судове засідання 23.05.2023 у Господарському суді Рівненської області із представником позивача Шоломом Сергієм Вікторовичем (електронна адреса ІНФОРМАЦІЯ_1 ) та/або Деркачем Валерієм Вікторовичем (електронна адреса ІНФОРМАЦІЯ_2 ) в режимі відеоконференції.

17.05.2023 від позивача надійшла відповідь на відзив.

23.05.2023 судом встановлено, що відповідач у справі не забезпечив явку уповноваженого представник у судове засідання, належним чином повідомлений про час, дату та місце проведення даного засідання, що підтверджується довідкою про надіслання на його офіційну електронну адресу ухвали від 09.05.2023, яка зазначена у відзиві.

Відповідач у відзиві повідомив суду свою офіційну електронну адресу ІНФОРМАЦІЯ_3

Виходячи із практики Верховного Суду, у тому випадку, якщо особа, звертаючись до суду, в заяві або по суті справи, або в заяві з процесуальних питань, вказала свою електронну пошту, яка не є офіційною, то слід вважати, що вона погоджується на отримання повідомлення саме на цю електронну пошту, тобто, діє презумпція обізнаності - особа має цікавитися, чи отримала лист.

Отже, суд виходить з того, що якщо учасник надав суду електронну адресу (хоча міг цього і не робити), зазначивши її у заяві (скарзі), то слід припустити, що учасник справи бажає, принаймні не заперечує, щоб ці засоби комунікації використовувалися судом. Це, в свою чергу, покладає на учасника справи обов`язок отримувати повідомлення і відповідати на них. З огляду на це, суд, який комунікує з учасником за допомогою повідомлених ним засобів, діє правомірно і добросовісно. Тому слід виходити з "презумпції обізнаності": особа, якій адресовано повідомлення суду через такі засоби комунікації, знає або принаймні повинна була дізнатися про повідомлення. Таку позицію висловив Верховний Суд у справі 759/14068/19, постанова від 30.11.2022.

Отже суд прийшов до висновку, що учасник Товариство з обмеженою відповідальністю виробничо-комерційна фірма "Верона" бажає, щоб засоби комунікації (електронна адресу ) використовувалися судом.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку про те, що відповідач належним чином повідомлений про час, дату та місце проведення даного засідання.

Згідно з ч. 1 ст. 202 ГПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Зважаючи на те, що явка представників учасників справи у судове засідання не визнавалася обов`язковою, суд дійшов висновку про можливість проведення судового засідання з розгляду справи по суті без участі представника відповідача.

Присутній у судовому засіданні представник позивача наполягав на задоволенні позовних вимог із підстав, вказаних у позовній заяві та відповіді на відзив.

Відповідно до ч. 14 ст. 8, ст. 222 ГПК України, при розгляді судової справи здійснювалося фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу програмно-апаратного комплексу "Діловодство суду".

В обґрунтування позовних вимог ДП "НАЕК" "ЕНЕРГОАТОМ" від імені якого діє ВП "РАЕС" ДП "НАЕК "ЕНЕРГОАТОМ" зазначає, що ТОВ ВКФ "Верона" вчасно не виконало зобов`язання за Договором поставки № 53-122-01-22-11786 від 14.02.2022 із поставки товару, та поставило продукцію із порушенням обумовлених строків, за що передбачена відповідальність у вигляді штрафних санкцій. Відтак позивач просить суд стягнути з відповідача 33 636 грн 94 коп. (з яких - 23 037 грн 82 коп. - пеня, 10 599 грн 12 коп. - штраф).

У відзиві відповідач просить суд відмовити в стягненні пені та штрафу за договором поставки № 53-122-01-22-11786 від 14.02.2022 та зазначає, що невиконання зазначеного договору було викликано обставинами непереборної сили - збройною агресією Російської Федерації. Договір було укладено до вторгнення РФ. Предметом договору була поставка спецвзуття гумового та капців. Згідно з п. 3.1. Договору продукція підлягала поставці по 02.04.2022, але 24.02.2022 настали обставини непереборної сили. Виробничі приміщення відповідача знаходяться безпосередньо у м. Харкові, яке одним із перших зазнало ракетних обстрілів та авіаударів ворога, що унеможливило виконання договору. Директором підприємства було прийнято рішення призупинити роботу підприємства. Як тільки з`явилася можливість надіслати позивачу повідомлення про настання обставин непереборної сили, це було зроблено, та було надіслано наступні листи: 12.04.2022 лист № 12/04 "Повідомлення про виникнення форс-мажорних обставин", 25.05.2022 лист № 24/05 "Щодо сертифіката з ТПП України" та документ ТПП України від 28.02.2022, який надано згідно з вимогами п. 11.4. Договору. У зв`язку із постійними обстрілами відповідач не працював до серпня 2022 року. Як тільки з`явилася можливість безпечно працювати, відповідач одразу виконав поставку товару у кількості та за цінами, які були вказані у договорі. З огляду на викладене відповідач просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог.

У свою чергу позивач у відповіді на відзив зазначає, що обов`язок довести належними доказами наявність причинно-наслідкового зв`язку між настанням форс-мажорних обставин та неможливістю виконання своїх зобов`язань щодо договору покладено на відповідача. Позивач не погоджується із запереченнями відповідача та звертає увагу на п. п. 11.3., 11.4 Договору, які передбачають, що сторони зобов`язані повідомити про настання та припинення дії обставин непереборної сили в письмовій формі протягом 3-х днів з моменту виникнення або припинення дії обставин непереборної сили, а доказом наявності дії таких обставин є сертифікат ТПП України або інших компетентних органів. Оскільки відповідач не надав для позивача відповідного сертифіката, як це передбачено умовами договору, так само і не надав його до суду, - отже відсутні належні докази в підтвердження настання обставин непереборної сили. Позивач вважає, що відповідачем належним чином не підтверджено настання обставин непереборної сили, що мали вплив на виконання умов договору, а тому відповідач зобов`язаний сплатити пеню і штраф за невиконання господарського зобов`язання. Лист ТПП України від 28.02.2022, враховуючи умови договору, не є достатнім доказом настання форс-мажорних обставин і не є офіційним документом ТПП України. Відповідач посилаючись у своєму відзиві на обставини непереборної сили, як на причину невиконання договірних зобов`язань, не довело належним чином причинно-наслідкового зв`язку між настанням таких обставин та неможливістю належного виконання відповідачем договору. Як наслідок, позивач просить суд заявлені позовні вимоги задовольнити.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються аргументи позивача та заперечення відповідача, об`єктивно оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог виходячи з наступного.

14.02.2022 між ДП "НАЕК" "ЕНЕРГОАТОМ" від імені якого діє ВП "РАЕС" ДП "НАЕК "ЕНЕРГОАТОМ" (далі - замовник, покупець) та ТОВ ВКФ "Верона" укладено договір поставки № 53-122-01-22-11786 від 14.02.2022 на загальну суму 151 416 грн 00 коп. (далі - Договір).

Згідно з умовами Договору відповідач зобов`язувався поставити позивачу продукцію згідно специфікації № 1 (додаток № 1 до договору), (п. 1.1 договору поставки).

Строк дії Договору - по 31.12.2022, а в частині виконання гарантійних зобов`язань постачальника, що передбачено даним договором - до спливу гарантійних строків. (п. 12.1 Договору)

Пунктом 3.1 Договору сторонами погоджено, що продукція поставляється Постачальником в строк по 02.04.2022. Продукція поставляється Постачальником на умовах DDP згідно «Інкотермс-2010». Місце поставки та вантажоодержувач - 34400. м. Вараш, склад Рівненського відділення ВП «Складське господарство» ДІЇ «НАЕК «Енергоатом».

У відповідності до п. 8.4 Договору датою поставки продукції вважається дата підписання видаткової накладної або накладної Вантажоодержувачем.

Згідно умовами Специфікації № 1 до Договору, яка є Додатком № 1 до Договору, поставці підлягає товар: капці 8 пар, сланці 1400 пар, тапочки сабо жіночі 12 пар, чоботи гумові формові 29 пар, чоботи чоловічі арт. С101-09 67 пар, чоботи чоловічі арт С101-09 16 пар на загальну суму 151 416 грн 00 коп. (з ПДВ).

Судом встановлено, що відповідач поставив для позивача товар за Договором, що підтверджується видатковими накладними.

При цьому як встановлено 01.09.2022 відповідачем поставлено продукцію згідно з видатковою накладною № 259 від 22.08.2022 на загальну суму 142 716 грн 00 коп. Частина такої продукції на суму 137 916 грн 00 коп. пройшла вхідний контроль та прийнята як належна, а решта продукції на суму 4 800 грн 00 коп. не пройшла вхідного контролю і була повернута позивачем для відповідача для усунення виявлених невідповідностей. 06.09.2022 було виявлено невідповідності на етапі ВК-1, про що складено Довідку № Д-1-72/1, а саме: виявлено відсутнє маркування для ідентифікації продукції (п. 7.3.7 СОУ НАЕК 038:2021) та відсутня шкіряна устілка (додаток № 2 до Договору). Як вбачається із матеріалів справи, позивачем направлено на адресу відповідача лист № 12980/041 від 08.09.2022 із вимогою про усунення виявлених невідповідностей із продукцією відповідно до вимог СОУ НАЕК 038:2021 "правління закупівлями продукції. Організація вхідного контролю продукції для ВП Компанії". Відповідач направив для позивача листа № 26/09/01 від 26.09.2022 у якому повідомив, що з урахуванням довідки про виявлені невідповідності готовий зробити заміну продукції в найкоротший термін. 07.09.2022 між Замовником та Постачальником було укладено додаткову угоду № 1 до договору, якою сторони домовились внести зміни до договору поставки в частині заміни виробника, на аналогічну продукцію із відповідними технічними характеристиками, без зміни по кількості та вартості. Інші умови договору залишаються незмінними.

05.09.2022 відповідачем поставлено продукцію згідно з видатковою накладною № 258 від 22.08.2022 на загальну суму 8 700 грн 00 коп. Дана продукція пройшла вхідний контроль та прийнята як належна.

30.09.2022 відповідачем поставлено продукцію на загальну суму 4 800 грн згідно з видатковою накладною № 322 від 27.09.2022. дана продукція поставлена на заміну тій, що повернута для усунення виявлених невідповідностей і в подальшому пройшла вхідний контроль та прийнята як належна.

З огляду на викладене, судом встановлено, що відповідачем допущено прострочення виконання зобов`язання за Договором

- на суму 151 416 грн 00 коп. на 151 день (03.04.2022 по 31.08.2022);

- на суму 13 500 грн 00 коп. на 4 дні (01.09.2022 по 04.09.2022);

- на суму 4 800 грн 00 коп. на 25 днів (з 05.09.2022 по 29.09.2022).

Пунктом 9.4 Договору передбачено, якщо відповідний спір неможливо вирішити шляхом переговорів, він вирішується в судовому порядку за встановленою підвідомчістю та підсудністю такого спору відповідно до чинного законодавства України. Претензійний порядок досудового вирішення спорів є обов`язковим.

Як вбачається із матеріалів справи, позивачем направлено на адресу відповідача претензію № 126/001-юр від 03.01.2023 із вимогою про оплату штрафних санкцій у зв`язку із порушенням строків постави продукції за Договором.

У відповідь на претензію відповідач листом № 17/01-01 від 17.01.2023 вказав, що погоджується що згідно з договором настало прострочення поставки продукції, яка мала б бути поставлена до 02.04.2022. Водночас повідомляє, що невиконання зобов`язань об`єктивно не залежало від самого відповідача, а пов`язане із настанням обставин непереборної сили - вторгненням російської федерації на територію України. При цьому у відповіді на претензію відповідач вказав, що у строк до 10 робочих днів зобов`язується сплатити нараховану пеню у розмірі 677 грн 76 коп.

У зв`язку з тим, що досудове врегулювання спору не вдалося можливим, позивач змушений звернутися до суду із даним позовом за захистом своїх порушених прав на вчасну поставку товару за Договором.

Судом встановлено, що спірні правовідносини між сторонами виникли на підставі укладених правочинів, які за своєю правовою природою є договорами поставки.

Частиною 1 ст. 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно із ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 ст. 712 ЦК України передбачено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 265 ГК України, за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (ч. 2 ст. 712 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

За змістом ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1, 2 ст. 193 ГК України встановлено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться; кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Згідно з ч. 1 ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

За змістом ч. 1 ст. 612 ЦК України - боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом, при цьому ст. 525 ЦК України встановлено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Судом встановлено, що сторони обумовили між собою строки поставки за договором до 02.04.2022.

Відповідачем допущено несвоєчасне виконання зобов`язання за Договором та поставлено товар із простроченням

- на суму 151 416 грн 00 коп. на 151 день (03.04.2022 по 31.08.2022);

- на суму 13 500 грн 00 коп. на 4 дні (01.09.2022 по 04.09.2022);

- на суму 4 800 грн 00 коп. на 25 днів (з 05.09.2022 по 29.09.2022).

Згідно з ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

У відповідності до ч. 1 ст. 546, ч. 1 ст. 548 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

Як вбачається із ч. 1 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України).

Відповідно до Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

З аналізу чинних норм законодавства вбачається, що неустойка може бути договірною та позадоговірною (законною). Умову про договірну неустойку має бути зазначено в договорі (ч. 1 ст. 547 ЦКУ). Недотримання письмової форми зазначення в договорі умови про сплату неустойки робить його нікчемним (ч. 2 ст. 547 ЦКУ). Стосовно позадоговірної неустойки відповідно до ч. 1 ст. 231 ГКУ законом щодо окремих видів зобов`язань може бути визначено розмір штрафних санкцій, зміна якого за погодженням сторін не допускається.

Велика Палата Верховного Суду у постанові № 904/4156/18 від 10.12.2019 зазначає, що господарське правопорушення може полягати як у порушенні нормативно встановлених правил здійснення господарської діяльності, так і у порушенні договірних зобов`язань. Господарсько-правова відповідальність за порушення договірних зобов`язань також поділяється на встановлену законом і договірну. Необхідною умовою застосування такої відповідальності є визнання у законі чи у договорі управненої та зобов`язаної сторони, виду порушення, за вчинення якого застосовується відповідальність, штрафні санкції і конкретний їх розмір.

Сторони Договору на підставі вільного волевиявлення домовилися, погодили та зафіксували у пункті 9.1 Договору обов`язок постачальника, у випадку порушення строків поставки, сплатити Замовнику пеню у розмірі 0.1 % вартості непоставленої (недопоставленої) продукції за кожен день прострочення, при цьому, у випадку прострочення поставки (недопоставки) продукції понад тридцять діб, постачальник додатково сплачує Замовнику штраф в розмірі 7 % вказаної вартості. Сплата вказаних штрафних санкцій не звільняє Постачальника від виконання зобов`язань по договору.

Оскільки сторони, укладаючи Договір погодили відповідальність за несвоєчасне виконання постачальником зобов`язань у вигляді вчасної поставки товару у вигляді пені та штрафу, то вимоги позивача про стягнення з відповідача пені та штрафу підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 6 ст. 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняться через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Судом перевірено розрахунки пені та штрафу долучені позивачем до матеріалів справи за допомогою Системи комплексного інформаційного забезпечення ЛІГА:ЗАКОН ENTERPRISE, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу та встановлено, що розрахунки є арифметично вірними.

Обґрунтований розмір стягнення з відповідача пені становить 23 037 грн 82 коп.

Обґрунтований розмір стягнення з відповідача штрафу становить 10 599 грн 12 коп.

Зважаючи на викладене, враховуючи, що відповідач в порушення вимог Цивільного кодексу України та Господарського кодексу України взяті на себе зобов`язання не виконав, господарський суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог про стягнення за Договором поставки з відповідача на користь позивача 33 636 грн 94 коп. (з яких - 23 037 грн 82 коп. - пеня, 10 599 грн 12 коп. - штраф).

При цьому, як вбачається із заперечень відповідача, ТОВ ВКФ "Верона" просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог про стягнення штрафу та пені за Договором 14.02.2022 внаслідок дій обставин непереборної сили, які не залежали від відповідача, та не дали йому можливості виконати зобов`язання про поставку товару на суму 151 416 грн 00 коп. у строк до 02.04.2022.

Згідно п. 3 ч. 1 ст. 3, ст. 627 ЦК України, встановлено принцип свободи договору, який передбачає, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За приписом ст. 179 ГК України господарські договори укладаються за правилами, встановленим Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно - правовими актами щодо окремих видів договорів.

Однією з загальних засад цивільного законодавства згідно зі ст. 3 ЦК України є свобода договору.

Судом встановлено, що сторони Договору від 14.02.2022 на підставі вільного волевиявлення домовилися, погодили та зафіксували у п. 11.1., що сторона звільняється від відповідальності за часткове або повне невиконання зобов`язання по договору, коли неможливість виконання безпосередньо викликана дією обставин, що не залежать від волі сторони, які сторона не могла передбачити і застерегти розумними мірами (непереборна сила). До таких обставин належать: стихійні лиха, екстремальні погодні умови, пожежі, війни, страйки, військові дії, громадські безпорядки, дії органів державної влади тощо.

Дія обставин непереборної сили автоматично продовжує термін дії даного договору. Але якщо такі обставини перевищують два місяці, сторони приймають рішення про доцільність продовження виконання даного договору, про що підписується додаткова угода. (п. 11.2. Договору).

Згідно з п. 11.3. Договору сторони зобов`язані повідомити про настання та припинення дії обставин непереборної сили протягом 3-х днів в письмовій формі з моменту виникнення або припинення дії обставин непереборної сили.

Відповідно до п. 11.4 Договору відповідним доказом наявності обставин непереборної сили та їх тривалості є сертифікат Торгово-промислової палати України згідно з Законом України "Про торгово-промислові палати України" або, відповідно до чинного законодавства, інших компетентних органів.

У відповідності до п. 11.5. Договору неповідомлення чи несвоєчасне повідомлення про настання або зупинення дії обставин непереборної сили, позбавляють сторону посилатися на них.

У ст. 203 ЦК закріплено, що зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави й суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ст. 617 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов`язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов`язання, відсутність у боржника необхідних коштів.

Суд зауважує, що сторони самостійно дійшли згоди про те, що у випадку настання обставин непереборної сили вони зобов`язані повідомити один одного про настання таких обставин, а у випадку неповідомлення чи несвоєчасне повідомлення про настання або зупинення дії обставин непереборної сили, позбавляють сторону посилатися на них.

При цьому, як вбачається із доказів, наданих відповідачем в якості підтвердження настання обставин непереборної сили, відповідач 12.04.2023 надіслав для позивача повідомлення про виникнення форс-мажорних обставин та пов`язані із повномасштабним вторгненням російської федерації на територію України.

Позивач листом вх. № 6956/041 від 18.05.2022 повідомив відповідача про необхідність на підтвердження форс-мажорних обставин надати згідно з п. 11.4. Договору сертифікат Торгово-промислової палати України, виданий для ТОВ ВКФ "Верона" щодо настання обставин непереборної сили.

У подальшому відповідач направив для позивача лист № 24/05 від 24.05.2023, до якого долучено лист Торгово-промислової палати України від 28.02.2022 № 2024/02-7.1 про форс-мажор.

Відповідно до ст. 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання».

Посилання відповідача на те, що він не мав можливості повідомити позивача про настання обставин непереборної сили із 24.02.2022 не є доведеними, позаяк відповідач не надав суду докази кількості його працівників у товаристві з обмеженою відповідальністю, а те що 25.03.2022 видано наказ ТОВ ВКФ "Верона" про те, що призупиняються дія всіх трудових договорів, що укладені між ТОВ ВКФ "Верона" та працівниками вказаного суб`єкта господарювання на період дії воєнного стану на території України - не свідчить про неможливість повідомлення позивача починаючи з 24.02.2022 про настання обставин непереборної сили.

Відповідно до ст.1 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні" торгово-промислова палата є недержавною неприбутковою самоврядною організацією, яка об`єднує юридичних осіб, які створені і діють відповідно до законодавства України, та громадян України, зареєстрованих як підприємці, та їх об`єднання.

Згідно ч. 1 ст. 3 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні" торгово-промислові палати створюються з метою сприяння розвиткові народного господарства та національної економіки, її інтеграції у світову господарську систему, формуванню сучасних промислової, фінансової і торговельної інфраструктур, створенню сприятливих умов для підприємницької діяльності, всебічному розвиткові усіх видів підприємництва, не заборонених законодавством України, науково-технічних і торговельних зв`язків між українськими підприємцями та підприємцями зарубіжних країн.

Приписами ч. 1 ст. 141 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні" визначено, що торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб`єктів малого підприємництва видається безкоштовно.

Згідно з ч. 2 ст. 141 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні" форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади, вторгнення, блокада, революція, заколот, повстання, масові заворушення, введення комендантської години, карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, експропріація, примусове вилучення, захоплення підприємств, реквізиція, громадська демонстрація, блокада, страйк, аварія, протиправні дії третіх осіб, пожежа, вибух, тривалі перерви в роботі транспорту, регламентовані умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, закриття морських проток, ембарго, заборона (обмеження) експорту/імпорту тощо, а також викликані винятковими погодними умовами і стихійним лихом, а саме: епідемія, сильний шторм, циклон, ураган, торнадо, буревій, повінь, нагромадження снігу, ожеледь, град, заморозки, замерзання моря, проток, портів, перевалів, землетрус, блискавка, пожежа, посуха, просідання і зсув ґрунту, інші стихійні лиха тощо.

Листом-роз`ясненням Торгово-промислової палати України від 28.02.2022 № 2024/02.0-7.1 ТПП України на підставі ст. ст. 14, 141 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні" від 02.12.1997 року № 671/97-ВР, Статуту ТПП України, засвідчила форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили): військову агресію Російської Федерації проти України, що стало підставою введення воєнного стану із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні". Враховуючи це, ТПП України підтверджує, що зазначені обставини з 24 лютого 2022 року до їх офіційного закінчення, є надзвичайними, невідворотними та об`єктивними обставинами для суб`єктів господарської діяльності та/або фізичних осіб по договору, окремим податковим та/чи іншим зобов`язанням/обов`язком, виконання яких/-го настало згідно з умовами договору, контракту, угоди, законодавчих чи інших нормативних актів і виконання відповідно яких/-го стало неможливим у встановлений термін внаслідок настання таких форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили).

Порядок засвідчення форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) визначено в Законі України "Про торгово-промислові палати в Україні" та деталізовано в розділі 6 регламенту засвідчення Торгово-промисловою палатою України та регіональними торгово-промисловими палатами форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), затвердженого рішенням президії ТПП України від 15.07.2014 № 40(3) (з наступними змінами).

Відповідно до ч. 1 ст. 141 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні" засвідчення форс-мажорних обставин (обставини непереборної сили) здійснюється сертифікатом про такі обставини.

За умовами п. 6.2 регламенту форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) засвідчуються за заявою зацікавленої особи щодо кожного окремого договору, контракту, угоди тощо, а також податкових та інших зобов`язань/обов`язків, виконання яких настало згідно з законодавчим чи іншим нормативним актом або може настати найближчим часом і виконання яких стало неможливим через наявність зазначених обставин.

В сертифікаті про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) вказуються дані заявника, сторони за договором (контрактом, угодою тощо), дата його укладення, зобов`язання, що за ним настало чи настане найближчим часом для виконання, його обсяг, термін виконання, місце, час, період настання форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), які унеможливили його виконання, докази настання таких обставин (п. 6.12 регламенту).

Таким чином, порівнюючи офіційний лист ТПП України від 28.02.2022 № 2024/02.0-7.1 з правилами засвідчення форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), які містяться в регламенті, господарський суд доходить таких висновків.

У законі та регламенті зазначено, що форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) засвідчуються виключно сертифікатом, а на сайті ТПП України 28.02.2022 розміщено загальний офіційний лист.

У загальному офіційному листі ТПП України від 28.02.2022 зазначено, що його видано на підставі ст.ст. 14, 141 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні" та Статуту ТПП України.

Проте, в ст. ст. 14, 141 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні" нічого не повідомлено про офіційні листи ТПП України та їх правовий статус, а статут ТПП України у вільному доступі відсутній.

Загальний офіційний лист ТПП України від 28.02.2022 не містить (та і не може містити) ідентифікуючих ознак конкретного договору, контракту, угоди тощо, виконання яких стало неможливим через наявність зазначених обставин.

Загальний офіційний лист ТПП України від 28.02.2022 видано без дослідження наявності причинно-наслідкового зв`язку між військовою агресією російської федерації проти України та неможливістю виконання конкретного зобов`язання.

Таким чином, використання загального офіційного листа ТПП України від 28.02.2022 № 2024/02.0-7.1 з метою підтвердження форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) у випадку невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання через військову агресію російської федерації проти України повинен супроводжуватися принаймні і іншими докази на підтвердження неможливості виконати зобов`язання в строк та належним чином.

Крім цього, господарський суд бере до уваги, що відповідач мав змогу звернутися до ТПП України або відповідної регіональної ТПП для засвідчення форс-мажорних обставин або ж обставин непереборної сили відповідно до регламенту, проте цього не зробив, а поважних причин неможливості звернутися суду не повідомив.

Як вбачається з листа Торгово-промислової палати України від 28.02.2022 № 2024/02.0-7.1 форс-мажорною обставиною в Україні визнано військову агресію російської федерації проти України, що стало підставою введення 24.02.2022 воєнного стану в нашій державі. Торгово-промислова палата України підтверджує, що зазначені обставини з 24.02.2022 і до їх офіційного закінчення, є надзвичайними, невідворотними.

Статтею 617 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

Таким чином, в силу приписів ч. 1 ст. 617 ЦК, ч. 2 ст. 218 ГК та ст. 141 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні" форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні і невідворотні обставини за даних умов здійснення господарської діяльності, що об`єктивно унеможливлюють виконання особою зобов`язань за умовами договору, обов`язків, передбачених законодавством.

28.02.2022 ТПП України видала лист-підтвердження про настання форс-мажорних обставин, утім, такий лист не може слугувати абсолютним доказом неможливості виконати зобов`язання для всіх без виключення суб`єктів господарювання. І навіть в самому листі є застереження про те, обставини є надзвичайними та невідворотними за зобов`язаннями, виконання яких стало неможливим у встановлений термін, але аж ніяк не для всіх зобов`язань, як помилково вказує відповідач.

Тобто головним є те, що непереборна сила робить неможливим виконання зобов`язання в принципі, незалежно від тих зусиль та матеріальних витрат, які сторона понесла чи могла понести.

Щоб засвідчити форс-мажорні обставини відповідачу необхідно звернутися до Торгово-промислової палати, а для того, щоб отримати сертифікат про форс-мажорні обставини, потрібно довести причинно-наслідковий зв`язок між зобов`язаннями, які сторона не може виконати, та обставинами (їхнім результатом), на які сторона посилається, як на підставу неможливості виконати зобов`язання. Утім відповідачем не надано належних та допустимих доказів наявності форс-мажору у спірних правовідносинах (відповідний сертифікат Торгово-промислової палати).

Для застосування форс-мажору (обставин непереборної сили) як умови звільнення від відповідальності відповідач у відзиві на позов посилаючись на введення воєнного стану в Україні стверджує, що ці обставини (форс-мажорні) зумовили неможливість поставки товару для позивача за Договором від 05.01.2022.

У постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 25.01.2022 у справі № 904/3886/21 та від 30.11.2021 у справі № 913/785/17 визначено, що форс-мажорні обставини не мають преюдиційного характеру і при їх виникненні сторона, яка посилається на них, як на підставу неможливості виконання зобов`язання, повинна довести наявність таких обставин не тільки самих по собі, але й те, що ці обставини були форс-мажорними саме для цього конкретного випадку виконання господарського зобов`язання.

Доведення наявності непереборної сили покладається на особу, яка порушила зобов`язання. Саме вона повинна довести наявність таких обставин не тільки самих по собі, але й те, що ці обставини були форс-мажорними саме для даного конкретного випадку виконання зобов`язання; доведення наявності непереборної сили покладається на особу, яка порушила зобов`язання. Саме вона має подавати відповідні докази в разі виникнення спору. Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 15.06.2018 у справі № 915/531/17, від 26.05.2020 у справі № 918/289/19, від 17.12.2020 у справі № 913/785/17, від 30.11.2021 у справі № 913/785/17.

Відтак, саме лише твердження відповідача про те, що непоставка товару на суму 151 416 грн 00 коп. сталася з причин настання форс-мажорних обставин, та пов`язана з військовою агресією Російської Федерації проти України та введенням воєнного стану є необґрунтованим.

Адже виходячи з наведених норм законодавства, висновків Верховного Суду, підтвердженням існування форс-мажорних обставин є відповідний сертифікат Торгово-промислової палати України чи уповноваженої нею регіональної торгово-промислової палати.

У матеріалах справи відсутній сертифікат, виданий Торгово-промисловою палатою України чи уповноваженими регіональними торгово-промисловими палатами, що засвідчував би наявність форс-мажорних обставин, які впливають на виконання зобов`язань за Договором від 14.02.2022.

Слід відзначити, що воєнний стан на території України не означає, що відповідач не може здійснювати господарської діяльності та набувати чи сплачувати кошти, адже протилежного відповідачем не доведено відповідними доказами. Більше того, держава на даний час заохочує розвиток підприємницької діяльності з метою позитивного впливу на економіку країни (зменшення податків, митних платежів тощо).

Відповідач не надав доказів того, що всі працівники (чи їх частина), керівник підприємства, інші посадові особи мобілізовані та перебувають у складі Збройних Сил України, надав докази що працівники тимчасово не виконують професійні обов`язки у зв`язку з воєнними діями із 25.03.202. Відповідач надав докази що все або частина складу рухомого майна підприємства задіяні під час тих чи інших заходів, що б перешкоджало відповідачу здійснювати господарську діяльність під час введеного воєнного стану та перешкоджали відповідачу повідомити позивача про настання обставин непереборної сили.

Окрім цього, суд зауважує, що матеріали справи не містять відомостей про те, що позивач перебуває в кращому становищі порівняно з відповідачем, з огляду на запровадження в державі воєнного стану, тобто такі форс-мажорні обставини стосуються обох сторін Договору.

З урахуванням наведеного суд доходить висновку, що форс-мажор не є автоматичною підставою для звільнення від виконання зобов`язань, стороною договору має бути підтверджено не факт настання таких обставин, а саме їхня здатність впливати на реальну можливість виконання зобов`язання, тому суд відхиляє заперечення відповідача як недоведені документально.

Також, суд зазначає, що відповідачем не доведено належними засобами доказування обставину звернення до органів ТПП про засвідчення форс-мажорних обставин (обставини непереборної сили) щодо неможливості виконання зобов`язання з поставки товару за Договором та видачі органами ТПП сертифікату про такі обставини.

Відповідно до ст. 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За приписами ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За приписами ч. 1 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до ст. 17 Закону України 23.02.2006 № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно з п. 1 ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (див. рішення від 21.01.1999 року в справі «Гарсія Руїз проти Іспанії», від 28.10.2010 року в справі «Трофимчук проти України», від 09.12.1994 року в справі «Хіро Балані проти Іспанії», від 01.07.2003 року в справі «Суомінен проти Фінляндії», від 07.06.2008 року в справі «Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії») свідчить, що право на мотивоване (обґрунтоване) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес.

Вимога п. 1 ст. 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.

Суд наголошує на недопустимості порушення одного з основоположних принципів правосуддя, що його було сформульовано Європейським судом з прав людини у рішенні у справі «Де Куббер проти Бельгії» (De Cubber v. Belgium) від 26.10.1984 - має не лише здійснюватися правосуддя, ще має бути видно, що воно здійснюється.

Дана справа, яка пов`язана з виконанням правочину в господарській діяльності та відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 20 ГПК України відноситься до юрисдикції господарського суду.

За результатами з`ясування обставин, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, а відповідач - своїх заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні, і з наданням оцінки всім аргументам у їх сукупності та взаємозв`язку, як це передбачено вимогами ст. ст. 75-79, 86 ГПК України, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову в повному обсязі та про стягнення з відповідача на користь позивача 33 636 грн 94 коп. (з яких - 23 037 грн 82 коп. - пеня, 10 599 грн 12 коп. - штраф).

Згідно з ч. 1 ст. 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно з ч. 1 ст. 3 Закону України "Про судовий збір" за подання до суду позовної заяви та іншої заяви, передбаченої процесуальним законодавством, передбачено справляння судового збору.

Відповідно до ч. 2 ст. 123 ГПК України розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Відповідно до ч. 1 статті 4 Закону України "Про судовий збір" судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

У відповідності до п. п. 1, 2 п. 2 ч. 2 ст. 4 Закону України "Про судовий збір" ставка судового збору за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру становить 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; позовної заяви немайнового характеру становить 1 розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Предметом спору у даній справі при поданні позовної заяви є стягнення з відповідача 33 636 грн 94 коп.

Враховуючи положення Закону України "Про судовий збір" за подання до господарського суду позовної заяви з майновими вимогами у розмірі 33 636 грн 94 коп. позивачу слід сплатити судовий збір в розмірі 2 684 грн 00 коп.

Судом встановлено, що позивачем сплачено судовий збір у необхідному розмірі, що підтверджується оригіналом платіжної інструкції № 3483 від 04.04.2023.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі, а стягненню з відповідача на користь позивача підлягає 33 636 грн 94 коп., то розмір судового збору пропорційно частині задоволеної вимоги становить 2 684 грн 00 коп., який покладається на відповідача.

Керуючись ст. ст. 73, 74, 76-79, 91, 119, 120, 123, 129, 202, 233, 238, 241, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю виробничо-комерційна фірма "Верона" (61105, вул. Федоренка, буд. 7, літ. Ж-2, м. Харків, ) на користь Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "ЕНЕРГОАТОМ" (01032, м. Київ, вул. Назарівська, буд. 3, ) від імені якого діє Відокремлений підрозділ "Рівненська атомна електрична станція" Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "ЕНЕРГОАТОМ" (34400, Рівненська обл., м. Вараш, код ЄДРПОУ ВП 05425046) 33 636 (тридцять три тисячі шістсот тридцять шість) грн 94 коп. (з яких - 23 037 (двадцять три тисячі тридцять сім) грн 82 коп. - пеня, 10 599 (десять тисяч п`ятсот дев`яносто дев`ять) грн 12 коп. - штраф).

3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю виробничо-комерційна фірма "Верона" (61105, вул. Федоренка, буд. 7, літ. Ж-2, м. Харків, ) на користь Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "ЕНЕРГОАТОМ" (01032, м. Київ, вул. Назарівська, буд. 3, ) від імені якого діє Відокремлений підрозділ "Рівненська атомна електрична станція" Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "ЕНЕРГОАТОМ" (34400, Рівненська обл., м. Вараш, код ЄДРПОУ ВП 05425046) 2 684 (дві тисячі шістсот вісімдесят чотири) грн 00 коп. судового збору.

4. Накази видати після набрання судовим рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом двадцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч. 2 ст. 261 ГПК України.

Інформацію по справі, що розглядається можна отримати на сторінці суду на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет за веб-адресою: http://rv.arbitr.gov.ua/sud5019/.

Повний текст рішення складено та підписано "26" травня 2023 року.

Суддя Романюк Ю.Г.