ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" травня 2023 р. Справа №914/1179/22

Західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Галушко Н.А.

суддів Желіка М.Б.

Орищин Г.В.

секретар судового засідання Олійник Н.

за участю представників сторін:

від позивача Миронов В.А.-представник;

від відповідача Бучацький А.Я.-представник; Данилевич Д.О.-представник;

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Торгово-промислова компанія ТЕХНО-ДВІР №2212 від 22.12.2022 (Вх. №ЗАГС 01-05/3163/22 від 23.12.2022)

на рішення Господарського суду Львівської області від 22.11.2022 (повний текст складено 05.12.2022)

у справі №914/1179/22

за первісним позовом Приватного підприємства СМБ-ПЛЮС, м. Київ

до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю Торгово-Промислова компанія Донснаб-Захід, с. Малехів, Львівська область (правонаступник: Товариство з обмеженою відповідальністю Торгово-промислова компанія ТЕХНО-ДВІР)

за участю третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Приватного підприємства Західпромбізнес, м. Київ

про стягнення коштів в розмірі 142 314,93 грн.

та за зустрічним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Торгово-Промислова компанія Донснаб-Захід (правонаступник: Товариство з обмеженою відповідальністю Торгово-промислова компанія ТЕХНО-ДВІР)

до відповідача Приватного підприємства СМБ-ПЛЮС, м. Київ

про розірвання договору суборенди у справі

ВСТАНОВЛЕНО

Короткий зміст позовних вимог та рішення суду першої інстанції.

ПП СМБ-ПЛЮС звернулося до Господарського суду Львівської області з позовом до ТОВ Торгово-Промислова компанія Донснаб-Захід про стягнення заборгованості в розмірі 142 314,93 грн.

30.06.2022 від ТОВ Торгово-Промислова компанія Донснаб-Захід поступила зустрічна позовна заява до ПП СМБ-ПЛЮС про розірвання договору суборенди від 01.01.2019.

На початку судового засідання представник відповідача повідомив суд про зміну найменування свого товариства з ТОВ Торгово-промислова компанія Донснаб-Захід на ТОВ Торгово-промислова компанія ТЕХНО-ДВІР. Таким чином, представник просив суд при ухвалення рішення у справі врахувати змінене найменування відповідача.

В обгрунтування підстав для задоволення первісних позовних вимог позивач покликається на те, що договір суборенди між сторонами є чинним та не розірваним у встановленому порядку, а тому суборендар зобов`язаний сплачувати орендну плату до фактичного повернення майна суборендодавцю за актом приймання-передачі.

Заперечуючи проти первісних позовних вимог та водночас обгрунтовуючи зустрічні позовні вимоги, відповідач покликається на п. 5.2. договору. згідно якого останній може бути достроково припинений в односторонньому порядку у випадку надходження листа однієї сторони до іншої. В такому випадку суборендар зобов`язаний повідомити суборендодавця за один місяць до такого розірвання договору.

Як стверджує відповідач, ним, було відправлено позивачу лист від 29.04.2020 про розірвання договору суборенди. Однак, останній на лист не відповів.

З огляду на наведене, та не підписання з боку позивача акту приймання-передачі майна, відповідач зазначає, що з 01.06.2020 самостійно звільнив орендоване приміщення та з цього часу його не займає та ним не користується.

22.07.2020 позивачу було надіслано повторний лист-повідомлення про розірвання договору із зазначенням про звільнення приміщень.

Не отримавши жодної відповіді, відповідач стверджує, що 11.09.2020 надіслав третій лист, який на його думку було вручено представнику позивача 12.09.2020, про що свідчить відповідна відмітка на повідомленні про вручення.

Таким чином, відповідач стверджує, що нарахування протягом спірного періоду з січня 2021 по квітень 2022 йому орендної плати є незаконним, оскільки орендованого приміщення він не займав, а договір достроково припинив свою дію шляхом направлення орендарем повідомлення про розірвання такого.

Водночас, враховуючи рішення суду у справі №914/944/21, яким заборгованість по оренді була стягнута з відповідача за період по січень 2021, за зустрічним позовом відповідач просить суд розірвати вказаний договір суборенди з 01.01.2021.

Підставами, якими позивач за зустрічним позовом обгрунтовує зустрічний позов є обставини, які встановлені при розгляді справи №914/944/21, в ході якої представник ПП СМБ-Плюс Миронов В.А. ствердив, що у січні 2021 року суборендодавцем було самостійно відкрито орендовані приміщення та виявлено відсутність в ньому орендаря, що підтверджує факт невикористання приміщення останнім. Тому, позивач за зустрічним позовом вважає, що саме з моменту відкриття приміщення та встановлення факту відсутності в ньому орендаря та його майна, необхідно вважати строк з якого договір є розірваним, тобто з 01.01.2021.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 22.11.2022 у справі №914/1179/22 первісні позовні вимоги задоволено повністю. Стягнуто з ТОВ «Торгово-промислова компанія «ТЕХНО-ДВІР, с.Малехів Жовківського району Львівської області на користь ПП «СМБ-ПЛЮС», м.Київ 138 005,44 грн заборгованості, 2 581,86 грн 3% річних, 1 727,63 грн пені та 2 481,00 грн судового збору. В задоволенні зустрічних позовних вимог відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що за відсутності належних доказів повернення відповідачем за первісним позовом орендованого майна у відповідності до умов договору, є всі підстави для нарахування відповідачу орендної плати за користування об`єктом оренди з 01.01.2021р. по 30.04.2022р. в сумі 138 005,44 грн. Крім того, здійснивши перевірку нарахованих позивачем сум, суд дійшов висновку, що такі є вірними та підлягають до задоволення в розмірі 1 727,63 грн пені та 2 581,86 грн 3% річних.

Також, суд прийшов до висновку про неможливість задоволення зустрічної позовної вимоги про розірвання договору в минулому. В даному контексті суд звертає увагу сторін на норму ч. 3 ст. 653 ЦК України, згідно якої, якщо договір розривається в судовому порядку, зобов`язання припиняються з моменту набрання рішенням суду про розірвання договору законної сили.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.

ТОВ «ТПК «ТЕХНО-ДВІР» подано апеляційну скаргу, в якій просить рішення Господарського суду Львівської області від 22.11.2022 у справі №914/1179/22 скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволенні первісного позову відмовити, а зустрічний позов задоволити, посилаючись на те, що рішення суду ухвалене з порушенням норм процесуального та неправильним застосуванням норм матеріального права, судом не з`ясовано усіх фактичних обставин справи та не досліджено і не надано належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам, висновки суду не відповідають обставинам справи.

Зокрема, скаржник зазначає, що помилковим є висновок суду першої інстанції, що у справі відсутні належні докази повернення відповідачем за первісним позовом орендованого майна, тому є всі підстави для нарахування орендної плати за користування об`єктом оренди з 01 січня 2021 року до 30 квітня 2022 року.

Скаржник зазначає, що в ході розгляду справи № 914/944/21 встановлено факт відмикання орендованих приміщень та їхнього огляду представниками суборендодавця , отже скаржник вважає, що судом встановлено факт прийняття приміщень Суборендодавцем в односторонньому порядку та припинення нарахування орендної плати після 30 грудня 2020 року. У зв`язку з цим, на думку скаржника, твердження позивача та висновок суду першої інстанції про те, що ТОВ «Техно-Двір» користувалося приміщеннями чи взагалі мало до них доступ після 01 січня 2021 року є таким, що не відповідає фактичним обставинам справи.

Також, на думку скаржника, підтвердженням того, що договір суборенди не діє з 01 січня 2021 року, а орендна плата, відповідно, не нараховувалась, є те, що відповідно до п. 2.2.5 договору суборенди, суборендар зобов`язується самостійно, згідно рахунків на оплату (актів) вчасно і повністю сплачувати визначену договором орендну плату. Як вбачається з позовної заяви (первісний позов) та доданих до неї документів, ПП «СМБ-ПЛЮС» в період з 01 січня 2021 року до 31 квітня 2022 року не виставляло жодних рахунків на оплату, а також не підписувало жодних актів про надання послуг. Відсутність Актів надання послуг додатково свідчить про те, що суборендодавець своїми діями (бездіяльністю) підтвердив припинення дії договору суборенди та фактично визнав такий договір розірваним з 01 січня 2021 року.

Скаржник вважає, що суд першої інстанції також не взяв до уваги те, що в період з 01 січня 2021 року і до подання позовної заяви про стягнення орендної плати ПП СМБ «ПЛЮС» не вживало жодних заходів та не здійснювало жодних дій, які б свідчили про продовження дії договору суборенди нежитлових приміщень. Таким чином, суборендодавець фактично визнав, що договір суборенди є розірваним. Скаржник вважає повністю доведеним факт звільнення ним орендованих приміщень, що підтвердив представник позивача за первісним позовом. Позивач за первісним позовом підтвердив звільнення орендованих приміщень суборендарем 01 січня 2021 року, відтак, з цього часу орендна плата, згідно викладеної правової позиції Верховного Суду у справі №904/451/20 від 24.02.2021, не повинна нараховуватися.

Також скаржник у додаткових поясненнях до апеляційної скарги №01-04/3255/23 від 16.05.2023 зазначає, що при винесенні оскаржуваного рішення місцевий господарський суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення із відповідача орендної плати нарахованої за межами строку дії договору суборенди - за період з грудня 2021 по квітень 2022 року. Основою такого висновку стала відсутність у відповідача акта прийому-передачі орендованого майна. Покликаючись на преюдиційне значення висновків викладених у рішенні суду від 27.07.2021 у справі №914/944/21, місцевий господарський суд визначив такий акт єдиним належним доказом припинення правовідносин із договору суборенди.

Скаржник вважає, що при прийнятті рішення від 27.07.2021 у справі №914/944/21 суд не оцінював правовідносини, які склались між сторонами після припинення договору суборенди, строк дії якого сплив лише 31.11.2021.

Скаржник зазначає, що при прийнятті оскаржуваного рішення господарський суд першої інстанції не взяв до уваги те, що листом №32 від 11.09.2020 відповідач повідомив позивача про звільнення орендованих приміщень та про відсутність наміру їх використовувати у подальшому. При апеляційному перегляді рішення у справі 914/944/21 постановою Західного апеляційного господарського суду від 01.12.2021 встановлено, що вказаний лист позивачем отримано. Незважаючи на те, що вказаний та інші листи відповідача, не створили правових підстав для дострокового розірвання договору суборенди, їх зміст був достеменно відомий позивачу на момент закінчення строку дії договору суборенди.

Достовірність повідомлень відповідача про звільнення орендованих приміщень та припинення їх використання позивачем не спростовується. За таких обставин, відсутність зі сторони позивача будь яких вимог щодо оформлення акта прийому-передачі приміщень слід розцінювати за обраний ним же спосіб реалізації свого права на отримання орендованого майна після закінчення строку суборенди. Тому, правові підстави для стягнення із відповідача орендної плати за період поза межами строку дії договору суборенди - відсутні.

ПП «СМБ-Плюс» у відзиві на апеляційну скаргу просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, рішення суду залишити без змін, посилаючись на те, що доводи, викладені в апеляційній скарзі є безпідставними, а рішення суду законне та обґрунтоване, судом доведено всі обставини, що мають значення для справи, які з урахуванням судових рішень у справі №914/944/21, які набрали законної сили, визнав встановленими, тобто такими, що не підлягають додатковому доведенню у справі №914/1179/22 на підставі ч.4 ст.75 ГПК України. Зокрема, судом першої інстанції досліджено укладений між сторонами договір суборенди майна та встановлено, що відповідно до п.3.6 договору, у випадку закінчення (припинення), у тому числі дострокового, строку дії цього договору, орендна плата сплачується суборендарем за весь період фактичного користуванням об`єктом суборенди, включаючи день його повернення. Згідно п. 5.6. договору, у випадку припинення дії даного договору суборендар зобов`язаний протягом трьох днів повернути об`єкт суборендодавцю за актом приймання- передачі. В матеріалах справи відсутній підписаний сторонами акт приймання-передачі об`єкта оренди після закінчення строку дії договору.

Позивач зазначає, що покликання відповідача на скеровані позивачу листи про дострокове розірвання договору та передачу об`єкта оренди відповідачем вже було визнано судом необгрунтованим, а представлені відповідачем докази неналежними та такими, що не підтверджують надсилання позивачу повідомлень про дострокове розірвання договору.

Позивач зазначає, що, грунтуючись на матеріалах справи, суд дійшов висновку, що за відсутності належних доказів повернення відповідачем за первісним позовом орендованого майна у відповідності до умов договору, є всі підстави для нарахування відповідачу орендної плати за користування об`єктом оренди з 01.01.2021 по 30.04.2022 в сумі 138 005,44 грн. Повністю не відповідають дійсності зазначені в апеляційній скарзі відповідача твердження про те, що позивач нібито був зобов`язаний надсилати відповідачу рахунки на оплату, листи чи повідомлення про оплату орендної плати, акти виконаних робіт/послуг тощо щомісяця, а тому їх відсутністю позивач нібито фактично визнав те, що договір суборенди є розірваним. Позивач не брав на себе зобов`язання щомісяця надсилати відповідачу зазначені ним в апеляційній скарзі документи та за власною ініціативою позивач надсилав відповідачу рахунки на оплату.

Позивачем також подано пояснення №01-04/313/23 від 11.05.2023, в якому зазначає, що навіть якщо підлягає сплаті орендна плата лише за період, який вказано у договорі, тобто по 30.11.2021, враховуючи вже встановлені судом у справі № 914/944/21 обставини, відповідач повинен сплатити позивачу орендну плату за 11 місяців 2021 року, тобто за період із 1 січня по 30 листопада 2021 року. Таким чином, враховуючи погоджений сторонами у пункті 3.1 договору розмір щомісячної орендної плати в 8 625,34 грн в місяць, за 11 місяців 2021 року, тобто до дня, на який договір було укладено, відповідач повинен сплатити позивачу 94 878,74 грн.

Також, позивач зазначає, що вимога, викладена у п. 8.10 договору щодо того, що договір діє до повного виконання орендарем взятих на себе договором зобов`язань, повністю відповідає нормам статей 509, 526, 598 та 599 ЦК України. Юридичним наслідком належного виконання зобов`язання відповідно до статей 598, 599 ЦК України є припинення зобов`язання. Таким чином, виключно з моменту виконання боржником зобов`язань й прийняття їх кредитором, припиняється існування прав і обов`язків сторін, тобто припиняються правовідносини між сторонами зобов`язання. Залишення об`єкта суборенди без складання передбаченого договором Акта приймання-передачі і в неналежному стані, як стверджує позивач, не може вважатись припиненням взятого на себе зобов`язання, тобто не може вважатись припиненням визначених договором правовідносин.

Процесуальні дії суду у справі.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23.12.2023 справу №914/1179/22 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя Галушко Н.А., судді Матущак О.І., Орищин Г.В.

Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 28.12.2022 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ТОВ Торгово-промислова компанія ТЕХНО-ДВІР на рішення Господарського суду Львівської області від 22.11.2022 у справі №914/1179/22 та призначено розгляд справи на 07.02.2023.

Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 07.02.2023 відкладено розгляд справи на 28.02.2023.

28.02.2023 розгляд вказаної справи не відбувся у зв`язку із тимчасовою непрацездатністю головуючого судді Галушко Н.А. з 28.02.2023 по 03.03.2023.

Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 06.03.2023 призначено розгляд справи на 21.03.2023

Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 21.03.2023 відкладено розгляд справи на 06.04.2023 о 14:00 год.

06.04.2023 розгляд вказаної справи не відбувся у зв`язку із відпусткою головуючого судді Галушко Н.А. з 04.04.2023 по 06.04.2023.

Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 07.04.2023 розгляд справи призначено на 02.05.2023.

У зв`язку із перебуванням у відпустці судді-члена колегії Матущака О.І. розпорядженням керівника апарату Західного апеляційного господарського суду від 01.05.2023 за № 102 призначено проведення автоматизованої заміни складу суду у справі №914/1179/22.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Західного апеляційного господарського суду від 01.05.2023 справу №914/1179/22 передано на розгляд колегії суддів у складі головуючого судді Галушко Н.А., суддів Желіка М.Б. та Орищин Г.В.

Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 02.05.2023 оголошуено перерву в судовому засіданні на 16.05.2023.

Сторони в судовому засіданні виклали доводи та заперечення щодо вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст.240 Господарського процесуального кодексу України у судовому засіданні 16.05.2023 оголошено вступну та резолютивну частини постанови Західного апеляційного господарського суду.

Обставини справи.

01.01.2019 між ПП Західпромбізнес (третя особа) та ТОВ Торгово-промислова компанія Донснаб-Захід (ТОВ Торгово-промислова компанія ТЕХНО-ДВІР) (відповідач за первісним позовом) укладено договір суборенди нежитлового приміщення по вул. Поліська, 14 в м. Тернополі.

Відповідно до пунктів 1.1 та 3.1 вказаного договору за прийняття в суборенду офісного приміщення площею 9 м.кв та складського приміщення площею 210 м.кв, ТОВ Торгово-промислова компанія Донснаб-Захід зобов`язалась сплачувати третій особі як суборендодавцю щомісячну орендну плату в розмірі 8 625,34 грн.

01.01.2019 сторонами договору було підписано акт приймання-передачі об`єкта оренди.

22.07.2020 своїм листом за № 30 ТОВ Торгово-промислова компанія Донснаб-Захід повідомило третій особі про те, що у ПП Західпромбізнес більше немає жодних підстав для стягнення із ТОВ ТПК Донбас- Захід орендної плати після 01.05.2020, оскільки відповідно до укладеного між ПП Західпромбізнес, ТОВ ТПК Донснаб-Захід та ПП СМБ-ПЛЮС трьохстороннього додатку до договору суборенди від 01.01.2019, всі права та обов`язки первісного суборендодавця від ПП Західпромбізнес перейшли до ПП СМБ-ПЛЮС, тобто до позивача за первісним позовом.

На підтвердження цього відповідач додав копію платіжного доручення № 11758 від 29.05.2020, з якого вбачається, що в якості орендної плати за оренду нежитлових приміщень (офіс, склад) за травень 2020 року, ТОВ ТПК Донснаб-Захід перерахувало на банківський рахунок позивача 8 625,34 грн, тобто саме ту суму, яку і було вказано в п. 3.1 договору суборенди нежитлового приміщення по вул. Поліська. 14 в м. Тернополі від 01.01.2019.

Як зазначав позивач за первісним позовом, починаючи з 01.06.2020 відповідач за первісним позовом припинив сплачувати орендну плату, в зв`язку з чим позивач звернувся до господарського суду з позовом.

Так, рішенням Господарського суду Львівської області у справі №914/944/21 від 27.07.2021, залишеним без змін постановою Західного апеляційного господарського суду від 01.12.2021, позовні вимоги ПП СМБ-Плюс було задоволено та стягнуто з ТОВ ТПК Донснаб-Захід 60 377,38грн орендної плати, 453,00грн 3% річних та 1 813,48грн пені за період з травня по грудень 2020 року, які виникли у зв`язку із невиконанням умов договору суборенди нежитлового приміщення по вул. Поліська, 14 у м.Тернопіль.

Згідно ч. 4 ст. 75 ГПК України, обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Позивач за первісним позовом у даній справі стверджує, що незважаючи на рішення суду про стягнення заборгованості та його фактичне виконання відповідачем в примусовому порядку, останній починаючи з січня 2021 року по квітень 2022 року продовжує не сплачувати орендну плату, внаслідок чого допустив заборгованість в розмірі 138 005,44 грн.

Вищенаведені обставини стали підставою для звернення позивача (за первісним позовом) про стягнення заборгованості в розмірі 142 314,93 грн та зустрічною позовною заявою ТОВ Торгово-Промислова компанія Донснаб-Захід до ПП СМБ-ПЛЮС про розірвання договору суборенди від 01.01.2019, укладеного між ТОВ «ТПК «Донснаб-Захід» та ПП «СМБ-Плюс» з 01 січня 2021 року.

Норми права та мотиви, якими керується суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови та висновки суду за результатами розгляду апеляційної скарги.

Між сторонами у справі виникли цивільно-правові відносини з оренди приміщення на підставі укладеного договору в силу статті 11 Цивільного кодексу України.

Стаття 12 ЦК України передбачає, що особа здійснює свої цивільні права вільно на власний розсуд.

Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Як передбачено ст. 174 ГК України однією з підстав виникнення господарського зобов`язання є господарський договір та інші угоди, передбачені законом, а також угоди не передбачені законом, але які йому не суперечать.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Приписами ст.759 ЦК України визначено, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди).

Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послуги, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

В силу вимог статті 610, частини першої статті 612 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

В ході розгляду справи в суді першої інстанції судом встановлено, що між сторонами було укладено договір суборенди нежитлових приміщень від 01.02.2019 на строк до 31.11.2021.

Водночас, в зв`язку з наявністю заборгованості у відповідача з орендної плати, рішенням Господарського суду Львівської області від 27.07.2021 у справі №914/944/21 з останнього було стягнуто борг в розмірі 60 377,38 грн за період з травня по грудень 2020р.

Відповідно до п. 3.6 договору, у випадку закінчення (припинення), у тому числі дострокового, строку дії цього договору, орендна плата сплачується суборендарем за весь період фактичного користуванням об`єктом суборенди, включаючи день його повернення.

Згідно п. 5.6. договору, у випадку припинення дії даного договору суборендар зобов`язаний протягом трьох днів повернути об`єкт суборендодавцю за актом приймання-передачі.

Так, в матеріалах справи відсутній підписаний сторонами акт приймання-передачі об`єкта оренди після закінчення строку дії договору.

Як стверджував відповідач, ним фактично було звільнено об`єкт оренди ще 01.06.2020, тобто ще до моменту припинення дії договору, визначеного п. 5.6 договору. Водночас, як встановлено рішенням суду у справі №914/944/21, відповідачем не було подано доказів звільнення орендованого майна шляхом підписання акта приймання-передачі, що і стало підставою нарахування відповідачу та подальше стягнення в судовому порядку орендної плати по грудень 2020 року включно.

При винесенні оскаржуваного рішення у справі №914/1179/22 суд першої інстанції прийшов до висновку про наявність підстав для стягнення із відповідача орендної плати нарахованої за межами строку дії договору суборенди - за період з грудня 2021 по квітень 2022 року з посиланням на відсутність передачі об`єкта оренди суборендодавцю за актом прийому-передачі орендованого майна та з посиланням на преюдиційне значення висновків, викладених у рішенні суду від 27.07.2021 у справі №914/944/21, визнав такий акт належним доказом припинення правовідносин із договору суборенди.

Щодо наведеного судова колегія зазначає таке.

Рішенням Господарського суду Львівської області у справі №914/944/21 від 27.07.2021, залишеним без змін постановою Західного апеляційного господарського суду від 01.12.2021, суди, з`ясовуючи факт дострокового розірвання договору суборенди, дійшли висновку про те, що для дострокового розірвання договору суборенди відповідач повинен був завчасно попередити про це позивача та повернути йому приміщення у встановлений строк шляхом підписання акта приймання-передачі.

Надані відповідачем листи від 29.04.2020 від 29.04.2020, №31 від 22.07.2020 та №32 від 11.09.2020 не визнані судами належними доказами в обгрунтування повідомлення суборендодавця про намір розірвати договір за один місяць до 01.06.2020.

Однак, в ході розгляду справи в суді апеляційної інстанції при розгляді справи №914/944/21 судом встановлено, що матеріалами справи підтверджується, що листом №32 від 11.09.2020 відповідач повідомив позивача про звільнення орендованих приміщень та про відсутність наміру їх використовувати у подальшому, вказаний лист позивачем отримано 12.09.2020. За таких обставин відповідач вважає, що договір суборенди нежитлових є припиненим з 01.06.2020.

Подані позивачем в ході розгляду справи в суді апеляційної інстанції додаткові пояснення з долученими фототаблицями приміщень з посиланням на те, що тільки 04.05.2023 останнім відкрито орендоване приміщення та зафіксовано стан, в якому відповідач залишив орендований об`єкт, судовою колегією оцінюється критично, оскільки як зазначалось вище, з матеріалів справи та встановлених судом фактичних обставини у їх сукупності вбачається, що позивач, щонайменше з 12.09.2020 (дати отримання листа №32 від 11.09.2020) був повідомлений про звільнення відповідачем орендованих приміщень.

Як вбачається із матеріалі справи, позивачем нараховано орендну плату за період з 01.01.2021 по 31.04.2022 у розмірі 138 005,44грн.

Відповідно до ст. 785 ЦК України право орендодавця на отримання орендної плати припиняється одночасно з припиненням договору оренди. Орендодавець може звертатися до суду за стягненням заборгованості по орендній платі, лише у випадку, якщо така заборгованість орендаря перед орендодавцем виникла у період дії договору оренди (подібна правова позиція викладена в ухвалі Верховного Суду від 24.02.2021 у справі №903/451/20).

Приписами ч.4 ст.291 ГК України передбачено, що договір оренди припиняється у разі, зокрема, закінчення строку, на який його було укладено.

За таких обставин, судова колегія зазначає, що, оскільки строк дії договору суборенди сплив 31.11.2021. правові підстави для стягнення із відповідача орендної плати після закінчення строку дії договору суборенди - відсутні.

З огляду на викладене, помилковим є висновок суду першої інстанції щодо задоволення позову в частині стягнення орендної плати після закінчення терміну дії договору суборенди нежитлового приміщення від 01.02.2019 в період з 01.12.2021 по 30.04.2022 .

Отже з врахуванням наведеного, судова колегія прийшла до висновку, що підлягає стягненню орендна плата за користування об`єктом оренди з 01.01.2021 по 31.11.2021 в сумі 94 878,74грн.

Крім того, за порушення строків виконання грошового зобов`язання позивач за первісним позовом здійснив нарахування відповідачу 1 727,63 грн пені та 2 581,86 грн. 3% річних.

Відповідно до п. 4.4 договору суборенди, у випадку порушень з його вини строку сплати орендної плати відповідач зобов`язаний сплатити пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожен день прострочення.

Згідно ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми.

Здійснивши перевірку нарахованих позивачем штрафних санкцій, судова колегія прийшла до висновку, що такі підлягають до задоволення в розмірі 600,32 грн пені та 1 981,54грн 3% річних.

Щодо зустрічної позовної вимоги ТОВ Торгово-промислова компанія ТЕХНО-ДВІР до ПП СМБ-Плюс про розірвання договору суборенди нежитлових приміщень від 01.01.2019 з 01.01.2021 судова колегія погоджується із висновком суду першої інстанції про неможливість задоволення зустрічної позовної вимоги про розірвання договору в минулому, оскільки відповідно до ч. 3 ст. 653 ЦК України, якщо договір розривається в судовому порядку, зобов`язання припиняються з моменту набрання рішенням суду про розірвання договору законної сили.

Частиною першою статті 74 ГПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, якими суд має керуватися при вирішенні справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою.

При цьому відповідно до статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до статті 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно зі статтею 77 ГПК України допустимість доказів полягає у тому, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи (стаття 78 ГПК України).

Відповідно до статті 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Колегія суддів звертає увагу на те, що із внесенням 17.10.2019 змін до ГПК України його статтю 79 ГПК України викладено у новій редакції, чим фактично впроваджено в господарський процес стандарт доказування "вірогідності доказів".

Зазначений стандарт підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надають позивач та відповідач. Тобто з введенням в дію вказаного стандарту доказування необхідним є не надання достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надання саме тієї кількості, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Іншими словами, тлумачення змісту статті 79 ГПК України свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.

Одночасно статтею 86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Таким чином, з`ясування фактичних обставин справи має здійснюватися судом із застосуванням критеріїв оцінки доказів передбачених статтею 86 ГПК України щодо відсутності у доказів заздалегідь встановленої сили та оцінки кожного доказу окремо та їх сукупності в цілому.

Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень, неодноразово наголошував щодо необхідності застосування категорій стандартів доказування та зазначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зазначений принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Близький за змістом висновок викладений у низці постанов Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі №902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17, від 08.07.2021 у справі 915/1889/19, від 15.07.2021 у справі №916/2586/20.

Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), який у рішенні від 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" зазначив, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом" ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".

Верховний Суд також зазначає, що у пунктах 1 - 3 частини першої статті 237 ГПК України передбачено, що при ухваленні рішення суд вирішує, зокрема питання чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин.

Відповідно до пункту 4 частини третьої статті 238 ГПК України у мотивувальній частині рішення зазначається мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та матеріалів справи у їх сукупності, суд враховує практику Європейського суду з прав людини, викладену, зокрема, у справах "Проніна проти України" (рішення від 18.07.2006), Трофимчук проти України (рішення від 28.10.2010), де Суд зазначає, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.Такий висновок Європейського суду з прав людини звільняє суди від обов`язку надавати детальну відповідь на кожен аргумент скаржника, проте не свідчить про можливість взагалі ігнорувати доводи чи докази, на які посилаються сторони у справі (близька за змістом правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 27.01.2019 у справі № 910/7054/18 та від 12.02.2019 у справі № 911/1694/18).

Отже, твердження позивача за первісним позовом стосовно доведеності наявності його порушених прав та/або охоронюваних законом інтересів, а також доводи відповідача за первісним позовом (позивача за зустрічним позовом) про наявність підстав для відмови у задоволенні первісних вимог позовних вимог та наявність підстав для задоволення зустрічних позовних вимог, оцінені судовою колегією з урахуванням дослідження тих доказів, які були надані сторонами на підтвердження своїх вимог і заперечень.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

У відповідності до ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ч.1 ст.277 ГПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) нез`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на описані вище встановлені обставини, Західний апеляційний господарський суд вважає, що, у відповідності до вимог до ст.277 ГПК України наявні обгрунтовані підстави для часткового скасування прийнятого у справі судового рішення.

Судові витрати.

Відповідно до ст. 129 ГПК України судовий збір покладається у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 275, 277, 282- 284 ГПК України,

Західний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1.Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Торгово-промислова компанія ТЕХНО-ДВІР №2212 від 22.12.2022 (Вх. №ЗАГС 01-05/3163/22 від 23.12.2022) задоволити частково.

Рішення Господарського суду Львівської області від 22.11.2022 у справі №914/1179/22 скасувати частково в частині задоволення первісного позову щодо стягнення основного боргу в сумі 43 126,70грн, 3 % річних в сумі 600,32грн, пені в сумі 1 127,31грн.

В решті рішення суду залишити без змін.

Стягнути з ТОВ Торгово-промислова компанія ТЕХНО-ДВІР (адреса: 80383, Львівська обл, Жовківський р-н, с.Малехів, вул.Галицька, буд. 1Е, ) на користь Приватного підприємства СМБ-ПЛЮС (адреса: 01014, м.Київ, вул.Болсуновська, 13-15, ) 94 878,74грн основного боргу, 600,32 грн пені, 1 981,54грн 3% річних та 1699,05 грн судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції.

Стягнути з Приватного підприємства СМБ-ПЛЮС (адреса: 01014, м.Київ, вул.Болсуновська, 13-15, ) на користь ТОВ Торгово-промислова компанія ТЕХНО-ДВІР (адреса: 80383, Львівська обл, Жовківський р-н, с.Малехів, вул.Галицька, буд. 1Е, ) 2 345,86грн судового збору за розгляд справи в суді апеляційної інстанції..

Господарському суду Львівської області видати накази.

2. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку і строки встановлені ст.ст. 287, 288 ГПК України.

Справу скерувати на адресу місцевого господарського суду.

Повний текст постанови виготовлений та підписаний 29.05.2023..

Головуючий суддя Галушко Н.А.

суддя Желік М.Б.

суддя Орищин Г.В.