РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

30.05.2023Справа № 910/4914/23

Господарський суд міста Києва в складі судді Коткова О.В., розглянувши у спрощеному позовному провадженні справу № 910/4914/23

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвестохіллс Веста»

до 1. Товариства з обмеженою відповідальністю «Українська факторингова компанія»

2. Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Морган кепітал»

про визнання правочину недійсним

Без виклику учасників судового процесу.

СУТЬ СПОРУ:

29 березня 2023 року до Господарського суду міста Києва від Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвестохіллс Веста» (позивач) надійшла позовна заява б/н від 24.03.2023 року до Товариства з обмеженою відповідальністю «Українська факторингова компанія» (відповідач-1) та Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Морган кепітал» (відповідач-2), в якій викладені позовні вимоги, щоб в судовому порядку визнати недійсним договір про відступлення права вимоги № 45-Ф від 19.11.2021 року, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Українська факторингова компанія» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Морган кепітал».

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що оскаржуваний договір про відступлення права вимоги № 45-Ф від 19.11.2021 року за своїм змістом суперечить вимогам ст. 203, 215, 658 Цивільного кодексу України, у зв`язку з чим позивач вказує на наявність правових підстав для визнання його недійсним.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 30.03.2023 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі № 910/4914/23, ухвалено розгляд справи здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін; встановлено відповідачу строк у п`ятнадцять днів з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позов із урахуванням вимог, передбачених статтею 165 Господарського процесуального кодексу України, з викладенням мотивів повного або часткового відхилення вимог позивача з посиланням на діюче законодавство; докази направлення відзиву позивачу.

Як вбачається з рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення № 591 ухвалу Господарського суду міста Києва від 30.03.2023 року у справі № 910/4914/23 вручено уповноваженому представнику відповідача-2 - 04.04.2023 року. Відповідно до рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення № 9583 ухвалу Господарського суду міста Києва від 30.03.2023 року у справі № 910/4914/23 вручено уповноваженому представнику відповідача-1 - 24.04.2023 року.

Тобто, строк для надання відзиву на позовну заяву відповідачем-2 до 19.04.2023 року (включно), а відповідачем-1 до 09.05.2023 року (включно).

17.04.2023 року через відділ діловодства суду від відповідача-2 надійшов відзив № 11042023/01-2023 від 11.04.2023 року на позовну заяву, в якому відповідач-2 проти позовних вимог заперечив, посилаючись на те, що ТОВ «Українська факторингова компанія» відступило ТОВ «Фінансова компанія «Морган кепітал» право вимоги до ТОВ «Фінансова компанія «Інвестохіллс Веста» на повернення останнім коштів, що перевищують суму забезпечувального платежу, яке передбачене пунктом 5.2. договору № 07/23/03/2020/1 від 23.08.2020 року та, яке не суперечить положенням пунктів 3.1.3. та 3.1.8. цього договору, на які позивач посилається, як на підставу визнання недійсним оспорюваного договору № 45-Ф від 19.11.2021 року. Крім того, відповідач-2 посилається на те, що позивачем невірно обраний спосіб захисту порушеного права.

19.04.2023 року через відділ діловодства суду від представника позивача надійшла заява б/н б/д про розгляд справи у судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Вказана заява обґрунтована тим, що під час розгляду справи слід з`ясувати всі обставини справи та заслухати усні пояснення сторін по суті справи. Крім того, розгляд даної справи є важливим та значущим для позивача.

Розглянувши заяву позивача б/н б/д про розгляд справи у судовому засіданні за правилами спрощеного провадження з повідомленням сторін, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Частиною 2 статті 247 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що у порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції господарського суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.

За змістом частини 3 статті 247 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що при вирішенні питання про розгляд справи в порядку спрощеного або загального позовного провадження суд враховує: 1) ціну позову; 2) значення справи для сторін; 3) обраний позивачем спосіб захисту; 4) категорію та складність справи; 5) обсяг та характер доказів у справі, в тому числі чи потрібно у справі призначити експертизу, викликати свідків тощо; 6) кількість сторін та інших учасників справи; 7) чи становить розгляд справи значний суспільний інтерес; 8) думку сторін щодо необхідності розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження.

Відповідно до ч. 5 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Частиною 6 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд може відмовити в задоволенні клопотання сторони про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін за одночасного існування таких умов: предметом позову є стягнення грошової суми, розмір якої не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи.

У поданій заяві позивачем належним чином не обґрунтовано та не надано належних доказів в підтвердження існування обставин, які можуть бути підставою для розгляду справи № 910/4914/23 з повідомленням (викликом) сторін в аспекті ч. 6 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України.

Крім того суд зауважує, що позовні вимоги у даному спорі є вимогами немайнового характеру, а характер спірних правовідносин та предмет доказування не вказують на значну складність даної справи, тому суд визнав дану малозначною та ухвалив розглядати її за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Поряд з цим, позивач не навів жодних обґрунтувань, яким чином, на його думку, розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін унеможливлює установлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення цієї справи.

27.04.2023 року через відділ діловодства суду від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій позивач проти доводів відповідача-2 заперечив, посилаючись на те, що викладені у відзиві на позовну заяву доводи не спростовують пояснення позивача та не можуть бути підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

11.05.2023 року через відділ діловодства суду від відповідача-1 надійшов відзив б/н від 05.05.2023 року, в якому відповідач-1 проти позовних вимог заперечив, посилаючись на те, відсутність факту порушення прав та інтересів ТОВ «Фінансова компанія «Інвестохіллс Веста» внаслідок укладання відповідачами оспорюваного договору № 45-Ф від 19.11.2021 року.

Згідно з ч. 4 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України, у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами (ч. 5 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України).

Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва,

ВСТАНОВИВ:

23 березня 2020 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвестохіллс веста» (первісний кредитор, позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Українська факторингова компанія» (новий кредитор) укладено договір № 07/23/03/2020/1 про відступлення права вимоги грошових зобов`язань за кредитними договорами та договорами забезпечення (надалі - Основний договір), відповідно до умов якого первісний кредитор передає (відступає) новому кредитору своє право вимоги, за договорами, зазначеними у додатку 1 до договору, а новий кредитор набуває право вимоги та сплачує первісному кредитору за відступлення права вимоги ціну договору у порядку та строки встановленні договором.

Згідно з п. 3.1.3. Основного договору право вимоги переходить до нового кредитора з моменту зарахування коштів у розмірі ціни договору, зазначеної в пункті 4.1. договору, на рахунок первісного кредитора, після чого новий кредитор стає новим кредитором по відношенню до боржника стосовно його заборгованості за кредитним договором та зобов`язань майнових поручителів стосовно їх зобов`язань за договорами забезпечення, про що між первісним та новим кредитором складається акт приймання права вимоги за формою, зазначеною у додатку до договору.

Відповідно до п. 3.1.8. Основного договору новий кредитор може відступити або передати всі або будь-які права, вигоду та зобов`язання за цим договором третім особам з моменту набуття ним права вимоги згідно з п. 3.1.3. цього договору, якщо інше не передбачено умовами кредитного договору.

В п 4.1. Основного договору визначено, що ціна договору складає 2 000 000,00 грн.

За умовами п. 4.2. Основного договору новий кредитор зобов`язаний сплатити первісному кредитору ціну договору в розмірі визначеному пунктом 4.1. договору, шляхом перерахування грошових коштів на рахунок первісного кредитора, вказаний в розділі 13 договору, у такому порядку:

400 000,00 грн. - в день укладення договору (п. 4.2.1.);

100 000,00 грн. - не пізніше 31.03.2020 року (п. 4.2.2.);

750 000,00 грн. - не пізніше 30.04.2020 року (п. 4.2.3.);

750 000,00 грн. - не пізніше 14:00 за київським часом 31.05.2020 року (п. 4.2.4.).

Пунктом 5.1. Основного договору визначено, що належне виконання новим кредитором своїх зобов`язань зі сплати у повному обсязі ціни договору забезпечується грошовою сумою у розмірі 400 000,00 грн., що за домовленістю сторін є забезпечувальним платежем.

На виконання умов Основного договору ТОВ «Українська факторингова компанія» перерахувало ТОВ «Фінансова компанія «Інвестохіллс веста» наступні платежі: 400 000,00 грн. - 23.03.2020 року; 100 000,00 грн. - 02.04.2020 року; 50 000,00 грн. - 29.05.2020 року; 150 000,00 грн. - 17.06.2020 року; 30 000,00 грн. - 20.07.2020 року; 270 000,00 грн. - 02.10.2020 року; 50 000,00 грн. - 25.11.2020 року. Всього 1 050 000,00 грн.

Відповідно до пункту 5.2 Основного договору у випадку невиконання новим кредитором своїх зобов`язань зі сплати у повному обсязі ціни договору сума забезпечувального платежу поверненню новому кредитору не підлягає, а цей договір вважається припиненим з дня наступного за днем настання строку виконання зобов`язання, що передбачений пунктом 4.2.4 цього договору. Таке припинення не потребує будь-яких додаткових дій зі сторони первісного кредитора та/або нового кредитора. При цьому суми, сплачені новим кредитором за цим договором, які перевищують суму забезпечувального платежу, підлягають поверненню первісним кредитором новому кредитору на його рахунок, зазначений в розділі 13 договору, протягом 10 робочих днів з дня припинення договору, за виключенням суми забезпечувального платежу передбаченої пунктом 4.2.1 договору, яка залишається у первісного кредитора.

З огляду на те, що ТОВ «Українська факторингова компанія» не було виконано зобов`язання в повному обсязі, то Основний договір є таким, що припинився за домовленістю сторін, 01.06.2020 року, а у ТОВ «Фінансова компанія «Інвестохіллс веста» згідно п. 5.2. Основного договору виникло зобов`язання здійснити повернення усіх сум, що перевищують розмір забезпечувального платежу (400 000,00 грн.). Наведені обставини встановлені постановою Північного апеляційного господарського суду від 21.11.2022 року у справі № 910/1568/22.

19 листопада 2021 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Українська факторингова компанія» (первісний кредитор) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Морган кепітал» (новий кредитор) укладено договір про відступлення права вимоги № 45-Ф (надалі - договір), відповідно до умов якого первісний кредитор передає, а новий кредитор приймає права вимоги грошової заборгованості, які існують на момент укладення договору та можуть виникнути у майбутньому, що виникли на підставі договору № 07/23/03/2020/1 про відступлення права вимоги грошових зобов`язань за кредитними договорами та договорами забезпечення від 23.08.2020 (Основний договір), укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Українська факторингова компанія» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвестохіллс веста» щодо повернення первісному кредитору коштів, які перевищують суму забезпечувального платежу у сумі 650 000,00 грн. (пункт 1.2.).

Відповідно до п. 1.3. договору за відступлення права вимоги за цим договором новий кредитор сплачує первісному кредитору 5000,00 грн.

Права вимоги, вказані в пункті 1.2. договору, переходять до нового кредитора з моменту укладення договору.

19 листопада 2021 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Українська факторингова компанія» та Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Морган кепітал» склали акт прийому-передачі документації до договору, відповідно до якого первісний кредитор передав новому, а новий прийняв копію договору № 07/23/03/2020/1 про відступлення права вимоги грошових зобов`язань за кредитними договорами та договорами забезпечення від 23.08.2020 року, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Українська факторингова компанія» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвестохіллс веста».

В обгрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що право вимоги як предмет договору № 45-Ф від 19.11.2021 року реалізоване відповідачем-1 як особою, яка не є власником цих прав, тому оскаржуваний правочин підлягає визнанню недійсним на підставі статей 203, 215, 658 Цивільного кодексу України.

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, з наступних підстав.

Правовідносини - одна з основоположних категорій права, структуру якої складають: учасники або суб`єкти правовідносин (особи, які беруть участь у правовідносинах); об`єкти правовідносин (немайнове або майнове благо, стосовно якого виникає певний зв`язок між суб`єктами правовідносин); зміст правовідносин (суб`єктивні цивільні права та суб`єктивні цивільні обов`язки їх учасників). Існування правовідносин неможливе за відсутності одного (або декількох) зі складових елементів їх структури.

Договір є однією з підстав виникнення правовідносин. Договір установлює суб`єктний склад конкретних правовідносин, а також їх зміст. При цьому визначення предмета договору (об`єкта, з приводу якого такий договір укладається) у його змісті виступає обов`язковою умовою для породження обумовлених договором правових наслідків.

Відповідно до статей 512, 514 Цивільного кодексу України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Законодавцем передбачено можливість відступлення первісним кредитором новому кредитору як повного обсягу прав та обов`язків, належних йому на момент відступлення (універсальне правонаступництво), так і можливість відступлення прав лише у певній частині, що обумовлюється сторонами в договорі відступлення права вимоги (сингулярне правонаступництво). Оцінюючи обсяг переданих прав, суд враховує загальновизнаний принцип приватного права «nemo plus iuris ad alium transferre potest, quam ipse haberet», який означає, що «ніхто не може передати більше прав, ніж має сам».

Необхідною умовою для відступлення права вимоги є існування самого зобов`язання за яким відступається право.

Отже, згідно з нормами чинного законодавства відступлення права вимоги може здійснюватися тільки відносно дійсної вимоги, що існувала на момент переходу цих прав.

Межі обсягу прав, що переходять до нового кредитора, можуть встановлюватися законом і договором, на підставі якого здійснюється перехід права. Обсяг і зміст прав, які переходять до нового кредитора є істотними умовами цього договору.

Права кредитора у зобов`язанні переходять до іншої особи (набувача, нового кредитора), якщо договір відступлення права вимоги з такою особою укладений саме кредитором. Отже, якщо такий договір був укладений особою, яка не володіє правом вимоги з будь-яких причин (наприклад, якщо право вимоги було раніше відступлене третій особі або якщо права вимоги не існує взагалі, зокрема у зв`язку з припиненням зобов`язання виконанням), тобто якщо ця особа не є кредитором, то права кредитора в зобов`язанні не переходять до набувача.

В тому випадку, коли особа відступає право вимоги, яке їй не належить, у правовідносинах відсутній управнений на таке відступлення суб`єкт. За загальним правилом пункту 1 частини першої статті 512, статті 514 ЦК України у цьому разі заміна кредитора у зобов`язанні не відбувається.

Відповідно до пункту 5.2. Основного договору у випадку невиконання новим кредитором своїх зобов`язань зі сплати у повному обсязі ціни договору сума забезпечувального платежу поверненню новому кредитору не підлягає, а цей договір вважається припиненим з дня наступного за днем настання строку виконання зобов`язання, що передбачений пунктом 4.2.4 цього договору. Таке припинення не потребує будь-яких додаткових дій зі сторони первісного кредитора та/або нового кредитора. При цьому суми, сплачені новим кредитором за цим договором, які перевищують суму забезпечувального платежу, підлягають поверненню первісним кредитором новому кредитору на його рахунок, зазначений в розділі 13 договору, протягом 10 робочих днів з дня припинення договору, за виключенням суми забезпечувального платежу передбаченої пунктом 4.2.1 договору, яка залишається у первісного кредитора.

Як вже зазначалося судом вище, 19.11.2021 року між ТОВ «Українська факторингова компанія», як первісним кредитором, та ТОВ «Фінансова компанія «Морган кепітал», як новим кредитором, було укладено договір про відступлення права вимоги № 45-Ф, за умовами якого первісний кредитор передає, а новий кредитор приймає права вимоги грошової заборгованості, які існують на момент укладення договору та можуть виникнути у майбутньому, що виникли на підставі договору № 07/23/03/2020/1 про відступлення права вимоги грошових зобов`язань за кредитними договорами та договорами забезпечення від 23.03.2020 року (Основний договір), укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Українська факторингова компанія» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвестохіллс веста» щодо повернення первісному кредитору коштів, які перевищують суму забезпечувального платежу у сумі 650 000,00 грн.

Отже, предметом оскаржуваного договору № 45-Ф є виключно повернення первісному кредитору коштів, які перевищують суму забезпечувального платежу - 650 000,00 грн. Позивач помилково ототожнює передачу за оскаржуваним правочином прав вимоги до боржників за кредитними договорами, оскільки за оскаржуваним правочином ТОВ «ФК «Морган Кепітал» передано право вимоги до ТОВ «ФК «Інвестохіллс Веста» щодо повернення ТОВ «Українська факторингова компанія» коштів, які перевищують суму забезпечувального платежу згідно з пунктом 5.2. Основного договору.

ТОВ «Українська факторингова компанія» маючи право на отримання від ТОВ «Фінансова компанія «Інвестохіллс Веста» всіх сум, що перевищують суму забезпечувального платежу у зв`язку з невиконанням (припиненням) Основного договору, передало своє право за оскаржуваним договором ТОВ «Фінансова компанія «Морган кепітал».

Отже, за встановлених судом вище обставин, суд дійшов висновку, що відповідач-1 набув право вимоги на стягнення всіх сум, що перевищують суму забезпечувального платежу за Основним договором в силу припинення Основного договору внаслідок його невиконання.

З огляду на викладене, судом відхиляються доводи позивача щодо того, що право вимоги як предмет договору № 45-Ф реалізоване особою, яка не є власником цих прав.

Щодо підстав для визнання договору № 45-Ф від 19.11.2021 року недійсним суд зазначає наступне.

За приписами ч. 1 ст. 2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням (ч. 2 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України).

Статтею 20 Господарського кодексу України передбачено, що кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. Захист цивільних прав та інтересів судом здійснюється у спосіб встановлений законом або договором.

Приписами ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України визначені способи захисту цивільних прав та інтересів, яким може бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Статтею 203 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

За змістом ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Обов`язок доведення наявності обставин, з якими закон пов`язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Отже, відповідно до статей 16, 203, 215 Цивільного кодексу України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.

Суд відзначає, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків та, в разі задоволення позовних вимог, зазначати в судовому рішенні в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин (п. 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 року "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними").

При цьому, невідповідність правочину актам законодавства як підстава його недійсності, повинна ґрунтуватися на повно та достовірно встановлених судами обставинах справи про порушення певним правочином (чи його частиною) імперативного припису законодавства; саме по собі відступлення сторонами від положення законодавства, регулювання їх іншим чином, не свідчить про суперечність змісту правочину цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Таким чином, для визнання недійсним у судовому порядку правочину (господарського зобов`язання) необхідно встановити, що правочин не відповідає вимогам закону, або ж його сторонами (стороною) при укладенні було порушено господарську компетенцію.

Під час розгляду даної справи судом не встановлено, а позивачем не доведено наявності обставин, з якими закон пов`язує недійсність правочину.

Так, Верховний Суд у справі № 910/7579/16 від 23.12.2020 року дійшов висновків, що при вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину враховуються загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було на час пред`явлення позову порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене та в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний та ефективний спосіб захист) порушеного права, якщо таке порушення відбулося.

Під змістом правочину розуміється сукупність умов, викладених в ньому. Зміст правочину, в першу чергу, має відповідати вимогам актів цивільного законодавства, перелічених в статті 4 ЦК України. Втім більшість законодавчих актів носять комплексний характер, і в них поряд із цивільно-правовими можуть міститися норми різноманітної галузевої приналежності. За такої ситуації необхідно вести мову про те, що зміст правочину має не суперечити вимогам, встановленим у цивільно-правовій нормі, хоча б вона містилася в будь-якому нормативно-правовому акті, а не лише акті цивільного законодавства. Під вимогами яким не повинен суперечити правочин, мають розумітися ті правила, що містяться в імперативних нормах (постанова Верховного Суду від 11.06.2020 року у справі № 281/129/17.

Втім, у позовній заяві позивачем не наведено посилань на імперативну норму акта цивільного законодавства (норму, яка визначає правила поведінки обов`язкові для учасників правовідносин, і відступати від цього правили не можна), якій суперечить оспорюваний договір.

Разом з тим, суд відзначає, що посилання позивача на норми Цивільного кодексу України щодо обов`язкової відповідності договору умовам статей 203, 215, 216 ЦК України, не свідчить про те, що зміст оскаржуваного договору викладено із відступленням від імперативної норми.

Як про це вказувалося вище, обов`язковою складовою судового захисту є доведення позивачем обставин порушення його прав та законних інтересів, а також відновлення внаслідок застосування обраного ним способу захисту.

Тобто, у даному випадку позивачем повинно бути доведено суду порушення оскаржуваним договором прав і законних інтересів позивача, а також їх відновлення у разі задоволення позову про визнання договору недійсними (ефективний спосіб захисту).

Розглядаючи даний спір, суд зазначає, що позивачем не доведено суду належними та допустимими доказами, яким чином права та інтереси позивача були порушені внаслідок укладання Товариством з обмеженою відповідальністю «Українська факторингова компанія» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Морган кепітал» договору про відступлення права вимоги № 45-Ф від 19.11.2021 року.

Крім того, при зверненні позивача до суду із розглядуваним позовом позивачем не доведено порушення норм матеріального права при укладанні оскаржуваного договору, які могли стали підставою для визнання його недійсним.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Підсумовуючи викладені вище фактичні обставини, виходячи з системного аналізу положень чинного законодавства та матеріалів справи в цілому, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Судові витрати по сплаті судового збору, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 73, 86, 129, 219, 233, 236, 238, 241 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

В позові відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено та підписано 30.05.2023 року.

Суддя О.В. Котков