ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАКАРПАТСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" травня 2023 р. м. Ужгород Справа № 907/385/22

Суддя Господарського суду Закарпатської області Андрейчук Л.В., розглянувши матеріали справи

за позовом керівника Ужгородської окружної прокуратури, м. Ужгород, в інтересах держави в особі

позивача Ужгородської міської ради, м. Ужгород

до відповідача 1 Товариства з обмеженою відповідальністю «Форест Парк», м. Ужгород

до відповідача 2 Виконавчого комітету Ужгородської міської ради, м Ужгород

третя особа 1 на стороні відповідачів без самостійних вимог Товариство з обмеженою відповідальністю «Автокартинг», м. Ужгород

третя особа 2 на стороні відповідачів без самостійних вимог ОСОБА_1 , м. Ужгород

про визнання незаконним та скасування рішення виконкому,

Секретар судового засідання Райніш М.І.

За участю представників:

від прокуратури Андрейчик А.М., прокурор;

від позивача не з`явився;

від відповідача 1 Ільницький М.П., адвокат, ордер АО №1088372 від 09.05.2023;

від відповідача 2 не з`явився;

від третьої особи 1 не з`явився;

від третьої особи 2 не з`явився,

СУДОВІ ПРОЦЕДУРИ:

Керівник Ужгородської окружної прокуратури в інтересах держави в особі позивача Ужгородської міської ради звернувся з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Форест Парк» та до Виконавчого комітету Ужгородської міської ради з вимогою усунути перешкоди права користування та розпорядження земельною ділянкою за кадастровим номером :25:001:0005, що розміщена за адресою: м. Ужгород, вул. Воз`єднання, 56, шляхом визнання незаконним та скасування рішення виконавчого комітету Ужгородської міської ради від 23.05.2007 №198, в частині затвердження акту державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта на автодром після реконструкції існуючого автоатракціону «Екстрім+», господарських та споруд по вул. Боздоська дорога, 5, загальною площею 439,9 кв.м. та зобов`язання комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації м. Ужгорода» внести зміни в інвентарні справи і зареєструвати право власності на автодром після реконструкції існуючого автоатракціону «Екстрім+», господарських будівель та споруд по вул. Боздоська дорога за приватним підприємцем Лазаренком Олексієм Вікторовичем; усунути перешкоди права користування та розпорядження земельною ділянкою за кадастровим номером :25:001:0005, що розміщена за адресою: м. Ужгород, вул. Воз`єднання, 56, шляхом скасування державної реєстрації права власності товариства з обмеженою відповідальністю «Форест парк», на автодром після реконструкції існуючого автоатракціону «Екстрім+», господарських будівель та споруд загальною площею 439,9 кв.м., з одночасним припиненням права власності на нього та зобов`язати товариство з обмеженою відповідальністю «Форест парк» звільнити земельну ділянку за кадастровим номером :25:001:0005, що розміщена за адресою: м. Ужгород, вул. Возз`єднання, 56, шляхом знесення самочинно збудованих об`єктів нерухомого майна, а саме: залишків автодрому після реконструкції існуючого автоатракціону «Екстрім+», господарських будівель загальною площею 439,9 кв.м.

Ухвалою суду від 24.06.2022 відкрито провадження у справі, постановлено розглянути спір за правилами загального позовного провадження, встановлено строки для подання сторонами заяв по суті спору та призначено підготовче засідання.

26.08.2022 відповідач 1 ТОВ «Форест Парк» подав до суду відзив на позовну заяву.

12.09.2022 відповідач 2 Виконавчий комітет Ужгородської міської ради подав до суду заяву про визнання позовних вимог.

14.09.2022 прокурор подав до суду відповідь на відзив.

28.09.2022 прокурор подав до суду клопотання про залучення третіх осіб. Ухвалою від 12.10.2022 залучено до участі у справі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів товариство з обмеженою відповідальністю «Автокартинг» та ОСОБА_1

14.12.2022 третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_1 подав до суду пояснення на позов.

Ухвалою суду від 14.03.2023 закрито підготовче провадження та призначено судовий розгляд справи по суті.

Відповідно до ст. 233 Господарського процесуального кодексу України рішення у справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами дослідження та оцінки доказів, поданих сторонами у спорі.

АРГУМЕНТИ СТОРІН.

Правова позиція прокурора.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що Ужгородською окружною прокуратурою в ході здійснення організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням кримінального провадження за № 0000091 від 05.08.2021 року, розпочатого за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України та за № 0000018 від 10.02.2022 розпочатого, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 364 КК України, встановлено факт порушення інтересів держави під час реконструкції території містечка ДАІ в парку «Боздоський» у м. Ужгороді.

Заперечення відповідача.

У відзиві №б/н відповідач ТОВ «Форест Парк» в обґрунтування підстав для відмови у задоволенні позову зазначає, що твердження прокурора щодо допущення будь-яких порушень в ході реконструкції існуючого автоатракціону, господарських будівель та споруд в місті Ужгороді є необґрунтованими та безпідставними.

Крім того вказують, що заявлені прокурором вимоги негаторними не є, а є іншим різновидом способу захисту порушеного права, що фактично зводяться до визнання недійсними вчинених у 2007 році правочинів, а знесення самочинного будівництва є крайньою мірою, яка передбачена законом, і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності, зокрема йому передувало прийняття судом рішення про зобов`язання особи, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову, а також просять застосувати до спірних правовідносин наслідки спливу позовної давності.

Вказаний відповідач твердить, що на момент завершення реконструкції та введення її в експлуатацію щодо земельної ділянки був належним чином укладений договір оренди.

ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ

Як вбачається з матеріалів справи, 04.04.2002 року між приватним підприємцем Лазаренком О.В. та комунальним підприємством «Боздоський парк» в особі директора Ткаченка Євгена Джоновича укладено договір про співпрацю за № 67.

Згідно з пункту 1.1. вказаного договору, сторони зобов`язуються сумісно діяти з метою розвитку діяльності Боздоського парку як центру відпочинку і дозвілля, а саме: розширення видів розважальних послуг парку, відновлення існуючих розважальних об`єктів та споруджень і встановлення нових, розвитку інфраструктури парку, залучення якнайбільше громадян до відпочинку та створення безпечних умов для їх дозвілля.

З метою реалізації укладеного правочину КП «Боздоський парк» передало у користування підприємцю територію містечка ДАІ парку (у тому числі автодром) (п. 2.11 Договору), а той зобов`язаний був здійснити ремонт вказаного містечка, встановити павільйони для роздрібної торгівлі, споруди, необхідні для безпеки відвідувачів та малі атракціони (п. 2.2.1 та 2.2.2 Договору).

25.07.2002р., зважаючи на значні витрати щодо розвитку діяльності Боздоського парку, між сторонами правочину укладено угоду про зміну і доповнення договору № 67 від 04.04.2002р., згідно з якою ПП Лазаренку О.В. передано у користування територію містечка ДАІ парку строком на 25 років, а останній зобов`язувався у період сезону роботи парку вносити до комунального підприємства грошові кошти у розмірі 2 відсотків чистого доходу з 2002 року по 2005 рік.

Рішенням виконавчого комітету Ужгородської міської ради від 07.06.2002 за № 136 Приватному підприємцю Лазаренку О.В. надано дозвіл на проведення реконструкції та добудов для влаштування навісу в легких конструкціях над літньою терасою в Боздоському парку строком на два роки.

На виконання вказаного рішення виконавчого комітету та заяви про надання дозволу Інспекцією ДАБК м. Ужгорода, вказаному підприємцю надано дозвіл на виконання будівельних робіт за № 73 від 23.05.2003 для влаштування навісу в легких конструкціях над літньою терасою в Боздоському парку. Строк дії дозволу визначений до 01.08.2003.

15.03.2006 року між ФОП Лазаренко О.В. та управлінням майнової політики Ужгородської міської ради укладено договір оренди земельної ділянки за адресою: м. Ужгород, вул. Боздоська дорога № 5, для реконструкції існуючого авто атракціону «Екстрім+», господарських будівель та споруд.

Рішенням виконавчого комітету Ужгородської міської ради від 23.05.2007 за №198, затверджено акт державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта, після реконструкції існуючого автоатракціону вже з назвою «Екстрім+» загальною площею 439,9 кв.м. та зобов`язано комунальне підприємство «Бюро технічної інвентаризації м. Ужгорода» внести зміни в інвентарні справи і зареєструвати право власності на автодром «Екстрім+» за приватним підприємцем Лазаренком О.В.

07.06.2007 року комунальним підприємством «Бюро технічної інвентаризації м. Ужгорода» здійснено державну реєстрацію права власності на автодром «Екстрім+» за приватним підприємцем Лазаренком О.В., на підставі чого видано свідоцтво про право власності ЯЯЯ№761290 від 07.06.2007.

Згідно витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно за №15317454 виданого комунальним підприємством «Бюро технічної інвентаризації м. Ужгород» Ужгородської міської ради Закарпатської області від 21.07.2007 вбачається, що право власності зареєстровано на нерухоме майно, що складається з літ. А (тераси) площею 211 кв.м., літ. Б (тир-навісу) площею 133,7 кв.м., літ В (навісу) площею 45,3 кв.м., літ. Г (гаражу) площею 20,4 кв.м., літ Д (гаражу) площею 20.4 кв.м. та літ Ж (вбиральні) 2,1 кв.м.

14.11.2017 до державного реєстру речових прав внесено відомості про набуття ТОВ «Автокартинг» права власності на автодром «Екстрім+», господарських будівель та споруд до якого включено вже об`єкти під літ. А (тераса), літ. Б (навіс-тир), літ. В (навіс), літ. Г (гараж); літ. Д (гараж); літ. Ж (убиральня); огорожу № 1-2; проїзд та площадки І; місток - естакаду II; підпірну стіну III загальною площею 439,9 кв.м на підставі внесення Назаренком О.В. даного майна до статутного капіталу товариства майна за актом прийому передачі від 14.11.2017 (реєстраційний номер об`єкт нерухомого майна 101).

На підставі оплатного договору купівлі - продажу від 21.08.2021 за №141, який посвідчений приватним нотаріусом Дроботя А.В., ТОВ «Автокартинг» перепродало спірне майно ТОВ «Форест Парк», про що здійснено реєстрацію права власності на об`єкта нерухомого майна за №101.

Як стверджує позивач, під час реконструкції території містечка ДАІ в парку «Боздоський» у м. Ужгороді допущено порушення вимог чинного законодавства, що вказує на самочинність будівництва автодрому «Екстрім+» в Боздоському парку на земельній ділянці комунальної власності.

Вказані обставини зумовили звернення позивача з позовною заявою до суду за захистом права Ужгородської міської ради в судовому порядку з вимогами на підставі ст. 391 ЦК України, щодо усунення перешкод користування та розпорядження земельною ділянкою за адресою: м. Ужгород, вул. Возз`єднання, 5б шляхом скасування рішення органу місцевого самоврядування, скасування акту державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта, скасування рішення про державну реєстрацію та запису про право власності відповідача на майно і звільнення земельної ділянки.

ПРАВОВЕ ОБГРУНТУВАННЯ І ОЦІНКА СУДУ.

Позивач звернувся з позовом про усунення перешкод користування майном, визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, скасування запису про право власності на нерухоме майно та знесення самовільного будівництва.

За змістом статті 1 ГПК України, статей 15, 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, звертаючись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, зокрема, шляхом визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу держаної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Відповідно до положень статті 21 Цивільного кодексу України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Наведене свідчить про те, що передумовою для визнання недійсним акта (рішення) є як невідповідність його вимогам законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт, так і порушення у зв`язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів позивачів у справі.

Відповідно до статті 19 Конституції органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Спірним рішенням виконавчого комітету Ужгородської міської ради від 23.05.2007 за №198, затверджено акт державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта, після реконструкції існуючого автоатракціону вже з назвою «Екстрім+» загальною площею 439,9 кв.м. та зобов`язано комунальне підприємство «Бюро технічної інвентаризації м. Ужгорода» внести зміни в інвентарні справи і зареєструвати право власності на автодром «Екстрім+» за приватним підприємцем Лазаренком О.В.

07.06.2007 року комунальним підприємством «Бюро технічної інвентаризації м. Ужгорода» здійснено державну реєстрацію права власності на автодром «Екстрім+» за приватним підприємцем Лазаренком О.В., на підставі чого видано свідоцтво про право власності ЯЯЯ№761290 від 07.06.2007р.

Судом враховується, що 15.03.2006 року між ФОП Лазаренко О.В. та управлінням майнової політики Ужгородської міської ради укладено договір оренди земельної ділянки за адресою: м. Ужгород, вул. Боздоська дорога № 5, для реконструкції існуючого авто атракціону «Екстрім+», господарських будівель та споруд.

Із акту державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта автодрому після реконструкції існуючого автоатракціону «Екстрім+» загальною площею 439,9 кв.м., що затверджений Рішенням виконавчого комітету Ужгородської міської ради від 23.05.2007 року за №198, вбачається прийняття в експлуатацію спірного об`єкта нерухомого майна.

Відповідно до положень частини 1 статті 376 Цивільного кодексу України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Із матеріалів справи вбачається, що прийняття в експлуатацію спірного нерухомого майна здійснювалося під час дії укладеного 15.03.2006 року між уповноваженим органом територіальної громади міста Ужгорода та приватним підприємцем Лазаренко О.В. договору оренди на земельну ділянку, якій наразі присвоєно кадастровий номер :25:001:0005.

Судом достовірно встановлено, що земельна ділянка по договору оренди земельної ділянки від 15.03.2006 року відведена підприємцю Лазаренко О.В. саме для реконструкції існуючого автоатракціону «Екстрім+», господарських будівель та споруд (п. 15 договору).

Вказане свідчить, що територіальною громадою міста Ужгорода, в особі уповноваженого нею органу управління майнової політики Ужгородської міської ради, відведено приватному підприємцю Лазаренко О.В. земельну ділянку саме для цілей будівництва, а саме для будівництва автодрому шляхом реконструкції існуючого автоатракціону «Екстрім+», що співвідноситься із спорудженням такого нерухомого майна Лазаренко О.В. та подальшим прийняттям його державною приймальною комісією в експлуатацію.

Суд критично оцінює доводи прокурора щодо розміщення по земельній ділянці кадастровий номер :25:001:0005 (з моменту її формування в 2006 році, а також до вказаного моменту), будь-якого нерухомого чи іншого майна територіальної громади міста Ужгорода, поза як в матеріали справі відсутні належні докази на підтвердження права власності, балансової належності чи іншого речового права на будь-яке державне чи комунальне майно по місцезнаходженню об`єкта нерухомого майна відповідача-1.

Також, із акту державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта автодрому після реконструкції існуючого автоатракціону «Екстрім+» загальною площею 439,9 кв.м., що затверджений Рішенням виконавчого комітету Ужгородської міської ради від 23.05.2007 за №198, можна встановити, що спорудження приватним підприємцем Лазаренко О.В. по земельній ділянці, які наразі присвоєно кадастровий номер :25:001:0005, автодрому шляхом реконструкції існуючого автоатракціону «Екстрім+», здійснено на підставі виданих виконавчим комітетом Ужгородської міської ради дозволів.

Матеріали не справи не містять відомостей та доказів, що спорудження вказаного об`єкту проведено приватним підприємцем Лазаренко О.В. за відсутності проекту, що затверджений належним чином.

Натомість, суд критично оцінює посилання позивача на обставини встановлені в кримінальному провадженні за № 0000091 від 05.08.2021 року, розпочатого за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України та кримінального провадження за № 0000018 від 10.02.2022 року, розпочатого за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 364 КК України, з огляду на наступне.

Статтею 1 КПК України визначено, що порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законом.

У Рішенні Конституційного Суду України від 23 травня 2001 року № 6рп/2001 роз`яснено, що кримінальне судочинство - це врегульований нормами КПК України порядок діяльності органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду (судді) щодо порушення, розслідування, розгляду та вирішення кримінальних справ, а також діяльність інших учасників кримінального процесу - підозрюваних, обвинувачених, підсудних, потерпілих, цивільних позивачів і відповідачів, їх представників та інших осіб з метою захисту своїх конституційних прав, свобод і законних інтересів. Захист прав і свобод людини не може бути надійним без надання їй можливості під час розслідування кримінальної справи оскаржити до суду окремі процесуальні акти, дії чи бездіяльність органів дізнання, попереднього слідства та прокуратури. Але таке оскарження може здійснюватися в порядку, встановленому згаданим вище Кодексом, оскільки діяльність посадових осіб, як і діяльність суду, має свої особливості та не належить до управлінської сфери. Із цього слідує, що органи дізнання, слідства та прокуратури під час здійснення ними досудового розслідування виконують не владні управлінські функції, а владні процесуальні функції. Такі дії не є способом реалізації посадовими особами органів прокуратури та досудового розслідування своїх владних управлінських функцій, а є наслідком виконання ними функцій, обумовлених завданнями кримінального судочинства.

Відповідно до статті 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Водночас, згідно статті 2 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов?язаних із здійснненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

При цьому, положення КПК України містять відмінні від господарського судочинства процедури збирання, перевірки та оцінки доказів, із відмінними стандартами доказування, які не застосовні в інших провадженнях.

На переконання суду, не співвідносяться зокрема і стандарти доказування по таких різних по суті та змісту видах судочинства, порядок оцінки та дослідження доказів, стадії на яких вони відбуваються.

Частина 2 статті 77 ГПК України стверджує, що докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Отже, недопустимі докази - це докази, які отримані внаслідок порушення закону. Відповідно, тягар доведення недопустимості доказу лежить на особі, яка наполягає на тому, що судом використано недопустимий доказ. Подібна за змістом правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 02 березня 2021 року у справі № 922/2319/20, від 16 лютого 2021 року у справі № 913/502/19, від 13 серпня 2020 року у справі № 916/1168/17, від 16 березня 2021 року у справі № 905/1232/19, від 21 липня 2022 року у справі № 922/3308/20.

В матеріалах справи відсутні відомості про стан досудового розслідування та прийняті процесуальні рішення по кримінальному провадженні за № 0000091 від 05.08.2021 року, розпочатого за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України та кримінального провадження за № 0000018 від 10.02.2022 року, розпочатого за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 364 КК України, Суд, здійснюючи провадження та судочинство за правилами ГПК України, не вправі перейняти на себе повноваження компетентного та правомочного суду в кримінальному провадженні, тобто надати оцінку таким матеріалам та доводам до прийняття процесуального рішення у визначеному КПК України порядку, про завершення досудового розслідування чи завершення судового розгляду.

Відтак, за оцінкою матеріалів справи та доводів сторін, Суд приходить до висновку, що позивачем не доведено, що належне відповідачу ТОВ «Форест Парк» автодром після реконструкції існуючого автоатракціону «Екстрім+», загальною площею 439,9 кв.м., є самочинно спорудженим об`єктом нерухомого майна в розумінні частини 1 статті 376 Цивільного кодексу України.

Акт державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію вказаного об`єкту затверджений Рішенням виконавчого комітету Ужгородської міської ради від 23.05.2007 за №198, питання про скасування якого порушене в позовних вимогах позивачем.

Однак, окрім посилання на самочинність спорудження належного відповідачу ТОВ «Форест Парк» об`єкту нерухомого майна, позовна заява не містить інших доводів чи обставин на предмет протиправності такого рішення.

Суд вважає за необхідне акцентувати увагу, що позовна заява та доводи прокурора під час судового розгляду не містять посилання на порушене суб`єктивне право територіальної громади міста Ужгорода саме станом на момент укладення договору оренди земельної ділянки від 15.03.2006 року та ухвалення рішення виконавчого комітету Ужгородської міської ради від 23.05.2007 року за № 198.

В той же час, матеріалами справи не підтверджується наявність будь яких обставин, які б вказували про те, що оспорюване рішення було винесено в порушення законних прав та інтересів Ужгородської міської ради.

Разом з тим, суд бере до уваги також наступне.

Можливі способи захисту цивільного права випливають із положень статей 11 та 16 Цивільного кодексу України, а також інших норм та приписів законодавства.

Частина 2 статті 16 Цивільного кодексу України передбачає що визнання незаконним рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб є одним із способів захисту цивільних прав та інтересів.

Статті 391 393 Цивільного кодексу України наводять три різні та відмінні інститути захисту речових прав на майно, а також супутніх до них правомочностей.

В статті 391 Цивільного кодексу України зазначено що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно статті 392 Цивільного кодексу України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Окремо, у відповідності до статті 393 Цивільного кодексу України, правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується.

Якщо інше не встановлено законом, власник майна, права якого порушені внаслідок видання правового акта органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, має право вимагати відновлення того становища, яке існувало до видання цього акта. У разі неможливості відновлення попереднього становища власник майна має право на відшкодування майнової та моральної шкоди.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах від 05.06.18р. у справі № 338/180/17, від 11.09.2018р. у справі № 905/1926/16, від 30.01.2019р. у справі № 569/17272/15-ц та від 04.06.2019р. у справі № 916/3156/17.

Із позовних вимог вбачається, що позивачем порушено питання щодо усунення перешкод права користування та розпорядження земельною ділянкою (речовий спосіб захисту), шляхом визнання незаконним та скасування правового акту органу місцевого самоврядування (інший, не речовий спосіб захисту, що полягає у відновленні становища до моменту порушення).

Разом з тим, усунення перешкод права користування та розпорядження майном полягає у поновленні суб`єктивного права, не пов`язаного із правом володіння, що припинило своєї існування внаслідок його порушення.

В свою чергу, визнання незаконним та скасування правового акту, як спосіб захисту, застосовується в тих випадках, коли порушене суб`єктивне унаслідок порушення не припиняє свого існування і може бути реально відновлене шляхом усунення наслідків правопорушення.

Принципова відмінність між такими способами захисту порушеного цивільного права проявляється через особливості застосування інституту позовної давності до таких вимог (неможливість застосування такого інституту до негаторних вимога та обов`язковість застосування такого інституту до вимог про відновлення становища шляхом визнання незаконним та скасування правового акту), а також через характер та суть наслідків, що спричинені порушеннями, на усунення яких направлені такі способи захисту.

Відтак, позивачем поєднані в одній позовній вимозі два відокремлені та незалежні способи захисту цивільного права, які за певних обставин є взаємовиключними, тобто ставлять суд в становище, коли він може бути змушений обирати спосіб судового захисту порушеного права замість позивача.

З огляду на висновок викладений у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 10.05.2023 року у справі № 715/310/22, Суд приходить до висновку, що встановлення порушеного суб`єктивного територіальної громади міста Ужгорода прав має істотне значення для правильного вирішення даної справи.

Натомість, прокурором та позивачем не наведено, а Судом самостійно не встановлено, яке саме суб`єктивне цивільне право або інтерес територіальної громади, в інтересах якої прокурор звернувся до суду, існувало та порушено на момент ухвалення виконавчим комітетом Ужгородської міської ради рішення від 23.05.2007 року за № 198.

Так, поняття «юридичний спір» має тлумачитися широко, з урахуванням підходу ЄСПЛ до тлумачення поняття «спір про право» (пункт 1 статті 6 ЄКПЛ).

Зокрема, ЄСПЛ зазначав, що відповідно до духу Конвенції поняття «спір про право» має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення.

Предмет спору це об`єкт спірного правовідношення, з приводу якого виник спір. Предмет позову розуміють як певну матеріально-правову вимогу позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення.

Підстави позову це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Правові підстави позову це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.

З огляду на викладене, відсутність предмета спору унеможливлює вирішення справи по суті незалежно від обґрунтованості позову, а відповідно і здійснення ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Вказане також наведено в постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в складі Верховного Суду від 20.09.2021р. у справі № 638/3792/20.

Під способом захисту цивільного права чи інтересу розуміють визначені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, інтересів і вплив на правопорушника (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018р. у справі № 925/1265/16 та постанова Великої Палати Верховного Суду від 31.07.2021р. у справі № 903/1030/19).

Інакше кажучи, це дії, спрямовані на попередження порушення або відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Такі способи мають бути доступними та ефективними (постанова Великої Палати Верховного Суду від 29.05.2019р. у справі № 310/11024/15-ц).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.06.2021р. у справі 904/5726/19 найвищий судовий орган в системі правосуддя України звернув увагу на процесуальний принцип jura novit curia, тобто «суд знає закони», у відповідності до якого суд знає право, суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін, суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору. Отже, обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосовуванню для вирішення спору, покладено саме на суд, що є складовою класичного принципу jura novit curia.

Відтак, правові обґрунтування позову, які обрані позивачем, не обмежують Суд у можливості відображення власної правової оцінки. В той же час, предмет та підстави позову, обрання яких є виключною прерогативою позивача, зміні за ініціативою суду в жодному разі не підлягають.

За наведених вище мотивувань, суд приходить до висновку, що негаторні вимоги направлені на скасування рішення виконавчого комітету Ужгородської міської ради від 23.05.2007 року за № 198 не співвідносяться із правовідносинами, що існували станом на 2007 рік.

Припинення ж в 2017 році строку дії договору оренди земельної ділянки від 15.03.2006 року, положення, зміст, порядок та спосіб укладення якого не є предметом спору по даній справі, саме по собі не свідчить про відповідність належного відповідачу-1 нерухомого майна ознакам самочинного будівництва.

Так, при аналізі спірних правовідносин, суд констатує, що до спірних правовідносин застосовним є положення статті 1 Першого протоколу Конвенції, тобто положення щодо недопущення свавільного позбавлення права власності (див. рішення у справах «Аллард проти Швеції» (Allard v Sweden), заява № 35179/97, пункт 50, ЄСПЛ 2003 VII та «Н.А. та інші проти Туреччини» (N.A. and Others.), заява № 37451/97, пункти 31 і 38, ЄСПЛ 2005 X).

Як Суд неодноразово зазначав, стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три норми: перша норма, викладена у першому реченні першого абзацу, носить загальний характер і проголошує принцип мирного володіння майном; друга норма, що міститься в другому реченні першого абзацу, стосується позбавлення власності та підпорядковує його певним умовам; третя норма, закріплена в другому абзаці, передбачає, що держави мають право, серед іншого, контролювати користування власністю відповідно до загальних інтересів. Друга і третя норми стосуються конкретних випадків втручання у право на мирне володіння майном і повинні тлумачитися у контексті загального принципу, закріпленого першою нормою (див. рішення у справі «Лекіч проти Словенії» [ВП] (Lekiж v. Slovenia) [GC], заява № 36480/07, пункт 92, від 11 грудня 2018 року, рішення у справі «Світлана Ільченко проти України» (Svitlana Ilchenko v. Ukraine), заява № 47166/09, пункти 59 і 60, від 04 липня 2019 року).

Однак, судом в межах даної справи не встановлено дійсне порушене суб?єктивне цивільне прав та інтереси територіальної громади, що зазнали обмеження рішенням виконавчого комітету Ужгородської міської ради від 23.05.2007 року за № 198 на момент ухвалення останнього, а також не встановлено який саме «інтерес суспільства» переслідується прокурором при зверненні по даній справі із позовом до суду, за результатом спливу більше ніж 15 років після ухвалення вказаного рішення виконавчого комітету Ужгородської міської ради.

Значення ж існування «інтересу суспільства» має вирішальне значення при застосування положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а також визначення підставності потенційного позбавлення власника його прав на належне йому майно (див. рішення у справі «ТОВ «АЗАЛІЯ» та інші проти України» (Azaliya, TOV and others v. Ukraine), заяви № 31211/14 і № 31338/14, від 09 березня 2023 року).

Крім того, суд критично сприймає доводи прокурора щодо відсутності добросовісного характеру набуття відповідачем-1 прав на спірне майно.

Насамперед, не можна логічно обґрунтувати, що юридична особа господарське товариство, що було створене в 2017 році, усвідомлювало стверджувані прокурором порушення при будівництві об`єкта нерухомого майна в період 2002-2007 років.

Крім того, набуття права на таке спірне майно відбулося на підставі оплатного правочину, тобто шляхом добровільної компенсації його вартості попередньому власнику шляхом передачі йому іншого економічного активу.

Саме ж втручання в право на мирне володіння майном повинно бути здійснено з дотриманням «справедливого балансу» між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи (рішення по справі «Спорронґ та Льоннрот проти Швеції», від 23 вересня 1982 року, Sеrіеz А nо. 52, р. 26, §69). Вимога досягнення такого балансу відображена в цілому в побудові статті 1 Першого протоколу Конвенції, включно із другим реченням, яке необхідно розуміти в світлі загального принципу, викладеного в першому реченні. Зокрема, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти шляхом вжиття будь-якого заходу для позбавлення особи її власності (рішення по справі «Прессоз Компанія Нав`єра та інші проти Бельгії», від 20 листопада 1995 року, Sеrіеz А nо. 332, р. 23, § 38).

Відтак, враховуючи неможливість встановлення відповідного інтересу територіальної громади щодо спірних правовідносин станом на 2007 рік, або ж недоведення прокурором та позивачем існування такого інтересу, неможливо встановити пропорційне співвідношення між втручанням у право власності на спірне майно товариства, як співвідповідача, та інтересом територіальної громади, на захист якого таке втручання здійснюється.

За вказаних вище міркувань суд приходить до висновку, що позивачем обраний невірний спосіб захисту його порушеного права, розгляд та застосування якого потягне за собою перекладення із позивача, прокурора на суд прерогативи щодо обрання предмету та підстав позову.

Обрання ж позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові (пункт 52 постанови Великої Палати Верховного Суду від 02.02.2021р. у справі № 925/642/19).

Окремо суд звертає увагу на наступне.

У відповідності до частини 4 статті 267 Цивільного кодексу України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Із відзиву ТОВ «Форест Парк» вбачається наявність такої заяви про застосування до спірних правовідносин правових наслідків спливу позовної давності.

Разом з тим, з огляду на наведені вище висновки суду щодо відсутності недоведеності доводів позову, а також неналежного способу захисту прав, обраного позивачем, суд не вважає за доцільним досліджувати обставини спливу та можливість застосування позовної давності, оскільки остання може бути застосована виключно до вимог, що підлягають задоволенню чи є підставними.

В межах позову також заявлені похідні вимоги щодо скасування державної реєстрації права власності ТОВ «Форест парк» на автодром після реконструкції існуючого автоатракціону «Екстрім+», з одночасним припинення права власності, та щодо зобов`язання ТОВ «Форест парк» звільнити земельну ділянку шляхом знесення самочинно збудованих об`єктів нерухомого майна, а саме: залишків автодрому після реконструкції існуючого автоатракціону «Екстрім+», господарських будівель загальною площею 439,9 кв.м.

З огляду на висновки та міркувань, зроблені щодо основної вимоги, яка стосується визнання протиправним та скасування акту, із якого виникло право власності на нерухоме майно, на разі належне ТОВ «Форест Парк», суд приходить до висновку про необхідність відмови у задоволенні і таких наведених похідних вимог, як взаємопов`язаних, можливість задоволення яких окремо виключається.

Положеннями статей 13-14 ГПК України унормовано, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В той же час, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до статей 73, 74, 76-80 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ч.1 ст. 89 ЦПК України).

Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відтак, суд доходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог необхідно відмовити повністю.

Розподіл судових витрат.

Судові витрати на підставі статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, відтак покладаються на позивача.

Суд бере до уваги заяву представника відповідача 1, що подана до закінчення судових дебатів у справі, про подання доказів понесених по справі судових витрат протягом 5 днів після ухвалення рішення суду. Відтак, питання розподілу судових витрат сторін на правову допомогу за їх клопотанням може бути вирішено у встановленому порядку після ухвалення рішення суду.

Враховуючи наведене та керуючись статтями 2, 13, 73, 74, 80, 129, 236, 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні позовної заяви відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили в порядку ст. 241 Господарського процесуального кодексу України та може бути оскаржене до Західного апеляційного господарського суду у строк, визначений ст. 256 Господарського процесуального кодексу України.

Вебадреса сторінки на офіційному вебпорталі судової влади України в мережі Інтернет, за якою учасники справи можуть отримати інформацію по даній справі - http://court.gov.ua/fair/sud5008/ або http://www.reyestr.court.gov.ua.

Повний текст судового рішення складено 30.05.2023 року.

Суддя Андрейчук Л. В.