ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" травня 2023 р. м. Київ Справа № 911/911/23

Господарський суд Київської області у складі судді Д.Г.Зайця, розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи та проведення судового засідання за наявними матеріалами справу

за позовом Фізичної особи-підприємця Чебиряк Оксани Петрівни, Волинська обл., Ковельський р-н., с. Штунь

до Фізичної особи-підприємця Гаврилюк Лідії Павлівни, Київська обл., м. Бориспіль

про стягнення боргу

без виклику представників учасників справи

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Господарського суду Київської області надійшла позовна заява Фізичної особи-підприємця Чебиряк Оксани Петрівни б/н від 16.03.2023 року (вх. №792/23 від 28.03.2023) (далі позивач) до Фізичної особи-підприємця Гаврилюк Лідії Павлівни (далі відповідач) про стягнення боргу за договором транспортного експедирування у сумі 25000,00 грн.

Також, позивачем у позовній заяві б/н від 16.03.2023 року (вх. №792/23 від 28.03.2023) заявлено клопотання про розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження.

Ухвалою суду від 31.03.2023 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі №911/911/23 за правилами спрощеного позовного провадження. Розгляд справи здійснювався в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами.

До суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву б/н від 18.04.2023 року (вх. №7688/23 від 20.04.2023), згідно якого відповідач проти позову заперечує та просить суд відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог.

До суду від позивача надійшла відповідь на відзив б/н від 16.03.2023 року (вх. №8951/23 від 08.05.2023).

До суду від позивача надійшли електронною поштою пояснення б/н від 26.05.2023 року (вх. №10347/23 від 26.05.2023).

До суду від відповідача електронною поштою надійшли письмові прояснення б/н від 29.05.2023 року (вх. №10485/823 від 29.05.2023).

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться.

Відповідно до ст. 248 Господарського процесуального кодексу України, суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Частиною 2 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України визначено, що суд розглядає справу у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше.

Згідно ч. 4 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України, у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

Між Фізичною особою-підприємцем Чебиряк Оксаною Петрівною (за договором перевізник) та Фізичною особою-підприємцем Гаврилюк Лідією Павлівною (за договором замовник) 13.01.2023 року укладено Договір-заявку на здійснення міжнародного перевезення №19 (далі - Договір-заявка), відповідно до умов п.п. 1, 4 якого, перевізник зобов`язався організувати міжнародне перевезення вантажу запасні частини для виробництва 0,5 тон, 6 палета місць, за маршрутом м. Дортмунт (Німеччина) - м. Київ.

Як зазначено позивачем, перевезення відбувалося за посередництва експедитора (виконавця) ФОП Воробей І.І., який до безпосереднього виконання перевезення залучив перевізника ФОП Чебиряка П.М., що підтверджується доданими до матеріалів справи заявками б/н від 16.01.2023 року.

Відповідно до пп. 4.8 п. 4 Договору-заявки, дата розвантаження 23.01.2023 року.

Згідно п. 5 Договору-заявки, вартість перевезення 25000,00 грн. Форма оплати безготівкова. Термін оплати протягом 2-3 банківських днів після отримання замовником оригіналів CMR, документів та маршрутного листа (пп. 5.1, 5.2 п. 5 Договору-заявки).

Як зазначено позивачем, на виконання Договору-заявки ним доставлено вантаж до міста Києва, що підтверджується складеною міжнародною товаро-транспортною накладною CMR №148713 від 17.01.2023 року.

Документи, що є підставою для здійснення оплати, після завершення перевезення, зі слів позивача, направлені на адресу відповідача простим листом. Крім того, 01.03.2023 року документи, що підтверджують виконання перевезення, а саме, CMR №148713 від 17.01.2023 року, рахунок, акти, маршрутний лист, заявка повторно направлені на адресу відповідача рекомендованим листом з описом вкладення, що підтверджується копією опису вкладення у цінний лист від 01.03.2023 року та накладною Укрпошта №873. Однак, у строк до 09.03.2023 року відповідач надані позивачем послуги з перевезення у сумі 25000,00 грн. не оплатив, що стало підставою для звернення позивача до суду з даним позовом.

Заперечуючи проти позову відповідач у відзиві зазначив, що позивачем не надано доказів отримання та надсилання електронною поштою Договору-заявки №19 від 13.01.2023 року, а також, доказів, що така заявка на здійснення міжнародного перевезення між сторонам укладалась за допомогою електронної пошти. Надана позивачем копія Договору-заявки, на думку відповідача, є неналежним та недопустимим доказом. Також, зі слів відповідача, згідно Договору, датою розвантаження є 23.01.2023 року, однак, згідно CMR №148713 від 17.01.2023 року вантаж одержано відповідачем 24.01.2023 року, а тому, позивач зобов`язаний сплатити на користь відповідача штраф у сумі 18750,00 грн. згідно п. 7 Договору-заявки. Крім того, з накладної №873 вбачається, що лист з документами на оплату повернувся за зворотною адресою. Відповідач зазначає, що вказаний лист надіслано позивачем за адресою: Київська обл., м. Бровари, вул. Київський шлях, 1-Д. Однак, Відповідач знаходиться за адресою: Київська обл., м. Бровари, вул. Київський шлях, 1-Д, корпус 2, кв. 18. Тому, станом на день розгляду справи, відповідач не отримав оригіналів CMR, документів та маршрутного листа.

Згідно ч. 1 ст. 11 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, зокрема, з правочинів.

Майново-господарські зобов`язання між суб`єктами господарювання виникають на підставі договорів (ст. 179 Господарського кодексу України) та сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначені умов договору (ст. 627 ЦК України).

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 307 Господарського кодексу України (далі ГК України), за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити ввірений їй другою стороною (вантажовідправником) вантаж до пункту призначення в установлений законодавством чи договором строк та видати його уповноваженій на одержання вантажу особі (вантажоодержувачу), а вантажовідправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату. Договір перевезення вантажу укладається в письмовій формі. Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням перевізного документа (транспортної накладної, коносамента тощо) відповідно до вимог законодавства. Перевізники зобов`язані забезпечувати вантажовідправників бланками перевізних документів згідно з правилами здійснення відповідних перевезень.

Відповідно до ст. 909 ЦК України, за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату. Договір перевезення вантажу укладається у письмовій формі. Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням транспортної накладної (коносамента або іншого документа, встановленого транспортними кодексами (статутами).

Згідно ст. 4 Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів, до якої приєдналася Україна відповідно до Закону України від 01.08.2006 року №57-V (далі Конвенція), договір перевезення підтверджується складанням вантажної накладної. Відсутність, неправильність чи утрата вантажної накладної не впливають на існування та чинність договору перевезення, до якого й у цьому випадку застосовуються положення цієї Конвенції.

Відповідно до ст. 9 Конвенції, вантажна накладна є первинним доказом укладання договору перевезення, умов цього договору і прийняття вантажу перевізником.

Наявною в матеріалах справи міжнародною товарно-транспортною накладною CMR №148713 від 17.01.2023 року підтверджується факт виконання позивачем взятих на себе зобов`язань за Договором-заявкою.

Статтею 6 Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів визначено перелік даних, які повинна містити вантажна накладна.

За приписами статті 9 Конвенції, саме вантажна накладна є первинним доказом укладання договору перевезення, умов цього договору і прийняття вантажу перевізником.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 21.05.2018 року у справі №920/99/17.

Згідно ст. ст. 526, 629 ЦК України, п. 1 ст. 193 ГК України, зобов`язання повинні виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від зобов`язання не допускається; договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Статтею 530 ЦК України встановлено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Заперечуючи проти позову відповідач у відзиві зазначив, що позивач неналежним чином виконав свої зобов`язання за Договором-заявкою, оскільки, згідно умов Договору-заявки, зобов`язання з поставки повинно було бути виконане 23.01.2023 року, а фактично виконано 24.01.2023 року.

Згідно ст. 1 Конвенції її положення застосовуються до будь-якого договору автомобільного перевезення вантажів транспортними засобами за винагороду, коли зазначене в договорі місце прийняття вантажу для перевезення і місце, передбачене для доставки, знаходяться у двох різних країнах, з яких принаймні одна є договірною країною, незважаючи на місце проживання і громадянство сторін.

Тому, до правовідносин сторін даного спору також застосовуються положення Конвенції.

Як вже зазначалось, відповідно до ст.ст. 4, 5, 6, 9 Конвенції, первинним доказом виконання перевезення є міжнародна вантажна накладна.

Відповідно до ст. 9 Закону України «Про транспортно-експедиторську діяльність», перевезення вантажів супроводжується товарно-транспортними документами, складеними мовою міжнародного спілкування залежно від обраного виду транспорту або державною мовою, якщо вантажі перевозяться в Україні. Таким документом може бути зокрема міжнародна автомобільна накладна (СМК).

Судом встановлено, що спірне перевезення було виконано згідно міжнародної товарно-транспортної накладної (СМR) №148713 від 17.01.2023 року. Вантаж передано належному одержувачу, що підтверджується печаткою в графі 24 міжнародною товарно-транспортною накладною (CMR).

Факт здійснення позивачем перевезення згідно Договору-заявки не заперечується відповідачем.

Суд зазначає, що умовами Договору-заявки передбачено відповідальність за порушення договірних зобов`язань, в тому числі і порушення строків доставки вантажу.

Таким чином, сторони в Договорі-заявці чітко визначили відповідальність позивача за неналежне виконання ним своїх зобов`язань за договором, в тому числі за несвоєчасну доставку вантажу шляхом сплати штрафних санкцій. Отже, відповідач не позбавлений права на звернення до суду за захистом своїх прав щодо стягнення з позивача штрафних санкцій за несвоєчасну доставку вантажу. Однак, неналежне виконання перевізником зобов`язань за договором, а саме, несвоєчасна доставка вантажу та, як наслідок, сплата штрафних санкцій, не впливає на обов`язок замовника сплатити за надані послуги.

Посилання відповідача на те, що Договір-заявка не містить електронного цифрового підпису, який є обов`язковим реквізитом електронного документа, а також, що така заявка є неналежним доказом є необґрунтованими з огляду на наступне.

Позивачем до позовної заяви в якості доказу додано Договір-заявку на здійснення міжнародного перевезення №19 від 13.01.2023 року, який підписано представниками обох сторін та скріплено їх печатками. Договір-заявка надіслана відповідачем за допомогою електронної пошти та містить печатки фізичних осіб-підприємців та підписи сторін. Відповідачем не надано доказів, що на дату надіслання Договору-заявки печатку ФОП Гаврилюк Л.П. було втрачено або нею скористалась неуповноважена на те особа. Крім того, доказом того, що перевезення виконано за заявкою відповідача, є копія накладної CMR №148713 від 17.01.2023 року без зауважень з боку вантажоодержувача.

Крім того, згідно ст. 6 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», електронний підпис може використовуватися для ідентифікації автора електронного документа. Тобто, його використання сторонами не є обов`язковим та умовами Договору-заявки не визначено, а тому, встановлення факту наявності чи відсутності електронного підпису у договорі не є визначальним у даному випадку.

Враховуючи зазначене, приймаючи до уваги відсутність заперечення відповідачем недійсності його підпису та відбитку печатки на Договорі-заявці та не надання суду доказів того, що на дату надіслання заявки печатку ФОП Гаврилюк Л.П. було втрачено чи нею скористалась не уповноважена на те особа, враховуючи норми ст. 79 Господарського процесуального кодексу України, суд вважає більш вірогідними доводи позивача про надсилання на його електронну пошту саме відповідачем Договору-заявки, чим спростовуються доводи відповідача про відсутність доказів отримання та надсилання електронною поштою заявки на здійснення міжнародного перевезення. Тому, суд дійшов висновку, що долучена до матеріалів справи копія Договору-заявки є належним та допустимим доказом підтвердження існування між сторонами правовідносин щодо надання послуг з організації перевезення вантажу на умовах, визначених цим Договором-заявкою.

Щодо доводів відповідача про неотримання від позивача оригіналів CMR, документів та маршрутного листа суд зазначає наступне.

Суд зауважує, що факт невиставлення/ненаправлення позивачем рахунку на оплату, на що посилається відповідач як на підставу своїх заперечень проти позову, не звільняє відповідача від обов`язку оплатити послуги, надані позивачем, оскільки, за своєю правовою природою рахунок-фактура є документом, який містить тільки платіжні реквізити, на які потрібно перераховувати грошові кошти в якості оплати за надані послуги. Ненадання рахунку-фактури не є відкладальною умовою у розумінні приписів ст. 212 ЦК України та не є простроченням кредитора у розумінні ст. 613 ЦК України.

Вказана правова позиція також наведена у постанові Верховного Суду від 07.02.2018 у справі №910/49/17.

Враховуючі наведені обставини та норми чинного законодавства, суд вважає безпідставними доводи відповідача про ненастання строку оплати за надані позивачем послуги перевезення та прострочення кредитора (позивача) у зв`язку із ненаданням повного пакету документів.

Як слідує з матеріалів справи, CMR №148713 від 17.01.2023 року, рахунок, акти, маршрутний лист, заявка надсилалися на адресу відповідача разом з вимогою про сплату заборгованості, яка повернута за зворотною адресою «відправлення не вручене під час доставки: інші причини», що в свою чергу є належним доказом надсилання зазначених актів відповідачу.

Крім того, суд зазначає, що відповідно до п. 95 Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05.03.2009 №270, порядок доставки поштових відправлень, поштових переказів, повідомлень про вручення поштових відправлень, поштових переказів, періодичних друкованих видань юридичним особам узгоджується оператором поштового зв`язку разом з юридичною особою. Для отримання поштових відправлень юридична особа повинна забезпечити створення умов доставки та вручення поштових відправлень відповідно до вимог Закону України "Про поштовий зв`язок", цих Правил.

Отже, відповідальність за одержання належним чином та за належною адресою надісланих юридичній особі поштових відправлень несе юридична особа - адресат. У даному випадку - відповідач мав створити умови одержання поштових відправлень, що надійшли йому і на його адресу уповноваженим на їх одержання особам.

В той же час, відповідачем не надано жодних доказів, до моменту звернення позивача з даним позовом до суду, стосовно наявності зауважень щодо наданих йому позивачем послуг з перевезення вантажу.

Пунктом 6 ст. 3 ЦК України визначено, що загальними засадами цивільного законодавства є, серед інших, справедливість та добросовісність. Ці принципи втілюються у конкретних нормах права та умовах договорів і регулюють конкретні ситуації таким чином, що кожен з учасників відносин зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки - захищати власні права та інтереси, а також дбати про права та інтереси інших учасників, передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам і інтересам інших осіб, закріпляти можливість адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу.

Безпосередньо сутність справедливості виражається у ментальних уявленнях, що є добро і зло, правда і неправда, вона виражає право, відповідає праву і випливає з духу права, а добросовісність означає необхідність сумлінної та чесної поведінки суб`єктів при виконанні своїх юридичних обов`язків і здійсненні своїх суб`єктивних прав.

Отже, зобов`язання, які виникають між суб`єктами господарювання, мають ґрунтуватися на засадах добросовісності та справедливості; кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, з урахуванням інтересів другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

З огляду на викладене суд дійшов висновку, що відповідач, стверджуючи про необхідність направлення йому оригіналів документів як умови для виникнення зобов`язання з оплати вартості послуг перевезення, а також не здійснюючи тривалий час оплату отриманих послуг, та не звертаючись до позивача з вимогою надати оригінали документів, проявив недобросовісність по відношенню до наявних зобов`язань за Договором-заявкою, що з позиції справедливості повинно оцінюватися як дії, які не відповідають праву, а тому підлягають судовому примусу до виконання.

Поряд з цим, справедливість при вирішенні спору та прийнятті рішення полягає у тому, що позивач навів більш переконливі докази виконання зобов`язання за Договором-заявкою, ніж ті, які надані відповідачем, а їх наявність вказує на необхідність сприйняття обставин відсутності претензій щодо виконання Договору-заявки, як таких, що дійсно мали місце.

Стосовно посилань відповідача на обов`язковість досудового врегулювання спору, суд зазначає, що згідно рішення Конституційного Суду України від 09.07.2002 р. № 15-рп/2002 "У справі за конституційним зверненням Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий Дім "Кампус Коттон клаб" щодо офіційного тлумачення положення частини другої статті 124 Конституції України (справа про досудове врегулювання спорів)" право особи (громадянина України, іноземця, особи без громадянства, юридичної особи) на звернення до суду за вирішенням спору не може бути обмежене законом, іншими нормативно-правовими актами; встановлення законом або договором досудового врегулювання спору за волевиявленням суб`єктів правовідносин не є обмеженням юрисдикції судів і права на судовий захист.

Таким чином, позивач вправі звернутись до суду з позовом за захистом свого порушеного права, не застосовуючи при цьому заходи досудового врегулювання спору.

Станом на день прийняття рішення у справі відповідач не розрахувався за надані послуги з перевезення вантажу. Зазначений факт відповідачем не спростовано, отримання товару за міжнародною видатковою накладеною не заперечується. Суд звертає увагу на те, що відповідач у строк, встановлений Договором-заявкою, оплату наданих послуг у повному обсязі не здійснив, у встановленому Господарським процесуальним кодексом України порядку обставини, які повідомлені позивачем, не спростував, що є істотним порушенням умов договору та свідчить про порушення відповідачем вимог ст. 903 ЦК України щодо строків оплати наданих послуг.

Заборгованість відповідача перед позивачем за надані послуги у сумі 25000,00 грн. станом на час прийняття рішення не погашена, а розмір вказаної заборгованості відповідає фактичним обставинам справи. Суд, оцінивши надані сторонами докази, дійшов висновку, що позивачем надані належні та допустимі докази на підтвердження виконання своїх зобов`язань з перевезення за Договором-заявкою на суму 25000,00 грн., в той час, як відповідачем доказів на підтвердження своїх доводів щодо відсутності обов`язку сплатити на цю суму вартість послуг не надано, а тому, позовні вимоги про стягнення з відповідача 25000,00 грн. заборгованості підлягають задоволенню.

Суд зазначає, що частиною 3 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

У відповідності до ч. 1 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін.

Принцип змагальності тісно пов`язаний з процесуальною рівністю сторін і забезпечує повноту фактичного й доказового матеріалу, наявність якого є важливою умовою з`ясування обставин справи. Відповідно до вказаного принципу, особи, зацікавлені в результаті справи, вправі відстоювати свою правоту у спорі шляхом подання доказів; участі в дослідженні доказів, наданих іншими особами шляхом висловлення своєї думки з усіх питань, що підлягають розгляду у судовому засіданні. Змагальність є різновидом активності зацікавленої особи (сторони). Особи, які беруть участь у справі, вправі вільно розпоряджатися своїми матеріальними і процесуальними правами й активно впливати на процес з метою захисту прав і охоронюваних законом інтересів.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що позивачем надано належні та допустимі докази на підтвердження невиконання відповідачем умов Договору-заявки, а тому, позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі.

Інші доводи відповідача не спростовують правомірності та обґрунтованості заявленого позову та не є підставою звільнення відповідача від виконання взятих на себе зобов`язань за Договором-заявкою щодо оплати наданих йому послуг з перевезення вантажу.

Крім того, суд звертає увагу сторін, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі Конвеція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Європейського Суду з прав людини у справі Трофимчук проти України, №4241/03, від 28.10.2010).

Частиною 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч. 3 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Таким чином, позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі.

Стосовно вимоги позивача про стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу у сумі 4700,00 грн., судом встановлено наступне.

На підтвердження факту надання правничої допомоги, позивачем надано суду Договір про правову допомогу б/н від 15.03.2023, акту приймання-передачі наданих послуг від 16.03.2023 року, квитанцію до прибуткового касового ордеру №07-05 від 16.03.2023 року на суму 4700,00 грн.

Відповідно до ч. 1 та п. 1 ч. 3 ст. 123 ГПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу.

Згідно ч. 1 ст. 126 ГПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

У відповідності до ч.ч. 4, 6 ст. 126 ГПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання адвокатом відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно п. 2 ч. 4 ст. 129 ГПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

Враховуючи те, що позивачем надано суду належні докази на підтвердження отримання юридичних послуг, суд дійшов висновку, що вказані витрати позивача відносяться до судових витрат в розумінні ст. 123 ГПК України.

Відповідач у відзиві на позовну заяву зазначив, що враховуючи рівень складності юридичної кваліфікації правовідносин у справі, обсяг та обґрунтованість підготовлених та поданих до суду позивачем документів, їх значення для спору, заявлений до стягнення розмір витрат на професійну правничу допомогу у сумі 4700,00 грн. не є співмірним із складністю справи, виконаними адвокатом роботами (наданими послугами, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, а тому, розмір адвокатських витрат підлягає зменшенню до 500,00 грн. На думку відповідача, витрати позивача на правничу (правову) допомогу адвоката підлягають зменшенню оскільки, заявлені судові витрати завищені, представник позивача не врахував обставини справи, а саме, тривалість справи, виклик свідків (будь-які свідки у позивача відсутні та будь-які клопотання про виклик свідків не заявлялись), призначення експертизи (будь-яке клопотання про призначення експертизи не заявлялось), категорія цієї справи, спосіб захисту, обсяг та характер доказів свідчать про незначну складність справи, заявлені судові витрати були недоцільні або не обов`язкові (не підтверджена нагальна потреба у вивченні додаткових джерел права, завищений обсяг часу на технічну підготовку документів тощо).

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі №826/1216/16, постанові Верховного Суду від 30.09.2020 у справі №379/1418/18 та від 23.11.2020 у справі №638/7748/18.

Таким чином, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява № 19336/04, п. 269). (Аналогічна правова позиція викладена у постанові вищого господарського суду України від 22.11.2017 року у справі №914/434/17).

Згідно п. 1.1. Договору про правову допомогу, за цим Договором Повірений зобов`язується від імені і за рахунок Довірителя здійснити наступні дії: Надати правову допомогу у спорі з ФОП Гаврилюк Л.П. З цією метою: 1. Здійснити огляд, вивчення та попередню правову оцінку доказів за їх місцезнаходженням (3 год). 2. Провести заходи досудового врегулювання спору, шляхом проведення переговорів на предмет повернення боргу (0,5 год). 3. Підготувати пакет документів, необхідний для звернення до суду, підготувати позовну заяву(6 год.). 4. Вчинити інші дії необхідні для розгляду справи в суді та на стадії примусового виконання судового рішення (3 год.). За здійснення дій, що визначені у п. 1.1 цього Договору, Довіритель сплачує Повіреному винагороду в розмірі 4700,00 грн. Розрахунок здійснюється в момент передачі Довірителю підготовленої позовної заяви (п.п. 2.1, 2.2 Договору).

Згідно Акту приймання-передачі наданих послуг від 16.03.2023 року, адвокатом надано а позивачем прийнято наступні послуги: огляд, дослідження та аналіз документів та ін. доказів за їх місцезнаходженням. (3 год. 10 хв.); проведення заходів досудового врегулювання спору, проведення переговорів на предмет повернення боргу (0 год. 20 хв.); підготовка пакету документів, необхідних для звернення до суду, виготовлення позовної заяви (6 год. 15 хв.); вчинення інших дій, необхідних для розгляду справи в суді та на стадії примусового виконання судового рішення (3 год. 00 хв.). Загальна вартість послуг складає 4700,00 грн.

Зазначений Акт приймання-передачі наданих послуг за Договором про правову допомогу від 15.03.2023 року підписано сторонами та скріплено їх печатками без зауважень, у акті зазначено детальний розрахунок наданих послуг та зазначено загальну вартість таких послуг, яка оплачена позивачем згідно квитанції до прибуткового касового ордеру №07-05 від 16.03.2023 року.

Крім того, пунктом 2.3 Договору про правову допомогу визначено, що у випадку задоволення позову (отримання позитивного рішення) Довіритель сплачує Повіреному премію (гонорар успіху) в розмірі 2000,00 грн.

Згідно ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

При встановленні розміру гонорару відповідно до ч. 3 ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» врахуванню підлягають складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, витрачений ним час, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата тощо), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

Судом враховано, що відповідна сума гонорару у розмірі 2000,00 грн., обумовлена сторонами до сплати у твердому розмірі під відкладальною умовою, є складовою частиною гонорару адвоката, а тому, належить до судових витрат, є співмірною з ціною позову, складністю справи та її значенням для позивача. При цьому загальна сума витрат на адвокатські послуги, передбачена Договором про правову допомогу, складає 6700,00 грн., що не виходить за розумні межі визначення розміру гонорару.

З урахуванням викладеного, у застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який, тим не менш, повинен ґрунтуватися на критеріях, визначених у ч. 4 ст. 126 ГПК України. Ці критерії суд застосовує за наявності наданих стороною, яка вказує на неспівмірність витрат, доказів та обґрунтування невідповідності заявлених витрат цим критеріям (аналогічна правова позиція викладена в додатковій постанові Верховного Суду від 05.03.2020 у справі №911/471/19).

Судом встановлено, що належних доказів або обґрунтувань, у тому числі розрахунків, які свідчили б про неправильність розрахунку витрат або про неналежність послуг адвоката у справі, відповідачем не надано, у зв`язку з чим, суд вважає, що останнім не доведено у відповідності до ч. 6 ст. 126 ГПК України неспівмірності витрат на оплату правничої допомоги адвоката складності справи.

При цьому, саме лише посилання на неспівмірність витрат та незгода із сумою понесених витрат на професійну правничу допомогу не можуть бути підставою для відмови у задоволенні заяви позивача про розподіл судових витрат.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 15.05.2020 року у справі №910/5410/19.

Так, дослідивши матеріали справи та враховуючи категорію та складність справи, в межах якої позивачем отримано адвокатські послуги, об`єм роботи, проведеної адвокатом при підготовці позовної заяви та під час розгляду справи, а також, задоволення позову, з урахуванням критеріїв пропорційності та розумності, суд вважає обґрунтованим розмір покладених на відповідача витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката у сумі 4700,00 грн. та не вбачає законних підстав для їх зменшення.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат зі сплати судового збору, суд керується приписами ст. 129 ГПК України, а тому, судові витрати зі сплати судового збору покладаються на відповідача.

Керуючись ст. 124 Конституції України, ст. ст. 123, 129, 233, 236 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги Фізичної особи-підприємця Чебиряк Оксани Петрівни до Фізичної особи-підприємця Гаврилюк Лідії Павлівни про стягнення заборгованості задовольнити повністю.

2.Стягнути з Фізичної особи-підприємця Гаврилюк Лідії Павлівни ( АДРЕСА_1 , код НОМЕР_1 ) на користь Фізичної особи-підприємця Чебиряк Оксани Петрівни ( АДРЕСА_2 , код НОМЕР_2 ) 25000 (двадцять п`ять тисяч) грн. 00 коп. заборгованості, 2684 (дві тисячі шістсот вісімдесят чотири) грн. 00 коп. витрат по сплаті судового збору, 4700 (чотири тисячі сімсот) грн. 00 коп. витрат на правничу допомогу.

3.Видати накази після набрання рішенням законної сили.

Рішення набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 241 Господарського процесуального кодексу України та може бути оскаржено в апеляційному порядку протягом 20 днів з дня складення повного тексту рішення шляхом подання апеляційної скарги до Північного апеляційного господарського суду відповідно до ст.ст. 256, 257 Господарського процесуального кодексу України з врахуванням п. 17.5 Розділу ХІ Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України.

Суддя Д.Г. Заєць