ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 травня 2023 року

м. Київ

cправа № 921/787/20

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Случа О.В. - головуючого, Волковицької Н.О., Могил С.К.,

за участю секретаря судового засідання - Росущан К.О.,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Тернопільської міської ради

на постанову Західного апеляційного господарського суду від 28 лютого 2023 року (головуючий - Марко Р.І., судді: Скрипчук О.С., Кравчук Н.М.) і рішення Господарського суду Тернопільської області від 06 жовтня 2022 року (суддя Бурда Н.М.) у справі

за позовом Тернопільської міської ради

до Тернопільської районної ради,

за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: (1) Великоберезовицької селищної ради, (2) Великогаївської сільської ради, (3) Байковецької сільської ради, (4) Підгорнянської сільської ради, (5) Білецької сільської ради, (6) Великобірківської селищної ради, (7) Комунального некормерційного підприємства Великобірківської селищної ради "Тернопільська центральна районна лікарня"

про визнання незаконним та скасування рішення, визнання права.

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Узагальнений зміст і підстави позовних вимог

1. У грудні 2020 року Тернопільська міська рада (далі також "Позивач") звернулась у Господарський суд Тернопільської області з позовом до Тернопільської районної ради (далі також "Відповідач") про:

- визнання незаконним та скасування рішення Тернопільської районної ради № 747 від 17.11.2020 "Про передачу до комунальної власності сільських, селищних рад Тернопільського району частки майна спільної власності територіальних громад сіл, селищ Тернопільського району" (далі також "оспорюване рішення районної ради") в частині передачі до комунальної власності Великоберезовицької селищної ради, Великогаївської сільської ради, Байковецької сільської ради, Підгороднянської сільської ради, Білецької сільської ради та Великобірківської селищної ради майна спільної власності територіальних громад сіл, селищ Тернопільського району, відображеного в Додатку № 1 до вказаного рішення (пункти 1-6) на умовах спільної часткової комунальної власності, а саме, щодо об`єктів нерухомого майна, які знаходяться у межах м. Тернополя: адміністративної будівлі, площею 285,2 кв.м по вул. Нечая, 27; нежитлового приміщення, площею 137,6 кв.м по вул. Бродівська, 17; нежитлової будівлі, адмінбудинку, площею 1830,5 кв.м по вул. М. Кривоноса, 10; районного будинку культури, площею 1064,1 кв.м по вул. Шкільна, 4; будівлі стоматології, площею 588,2 кв.м по бул. Т. Шевченка, 45; адміністративного корпусу, площею 923,5 кв.м, кисневої, площею 13,3 кв.м, стаціонарного корпусу, площею 2447,1 кв.м, нової поліклініки з даховою котельнею, площею 2068,6 кв.м, гаражу, площею 54,2 кв.м та овочесховища, площею 36,2 кв.м по вул. Кн. Острозького, 9;

- визнання за Тернопільською міською територіальною громадою в особі Тернопільської міської ради права на отримання у комунальну власність майна спільної власності територіальних громад сіл, селищ Тернопільського району, відображеного в Додатку № 1 до рішення Тернопільської районної ради від 17.11.2020 № 747 "Про передачу до комунальної власності сільських, селищних рад Тернопільського району частки майна спільної власності територіальних громад сіл, селищ Тернопільського району" (пункти 1-6), згідно наведеного вище переліку об`єктів нерухомого майна, які знаходяться у межах м. Тернополя.

2. Позовні вимоги Позивач обґрунтовував доводами про те, що за результатами здійсненої адміністративно-територіальної реформи територія Тернопільської міської територіальної громади увійшла до складу Тернопільського району, а місто Тернопіль є адміністративним центром останнього, тому Тернопільська міська рада мала законне право на отримання у комунальну власність спірних об`єктів спільної власності територіальних громад Тернопільського району, адже такі розташовані на території даної адміністративної одиниці. Проте, Відповідач спірним рішенням № 747 від 17.11.2020 відповідні об`єкти незаконно передав у власність третіх осіб, чим порушив майнові права Позивача, які підлягають судовому захисту.

Узагальнений зміст і обґрунтування рішень судів попередніх інстанцій

3. Рішенням Господарського суду Тернопільської області від 12.05.2021 позов задоволено частково. Визнано незаконним та скасовано оспорюване рішення районної ради в оскаржуваній частині. В іншій частині позову відмовлено.

4. Постановою Західного апеляційного господарського суду від 18.10.2021 рішення Господарського суду Тернопільської області від 12.05.2021 скасовано в частині визнання незаконним та скасування оспорюваного рішення районної ради та прийнято в цій частині нове рішення, яким відмовлено в задоволенні позову. В решті рішення місцевого господарського суду залишено без змін.

5. Постановою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 26.01.2022 постанову Західного апеляційного господарського суду від 18.10.2021 та рішення Господарського суду Тернопільської області від 12.05.2021 в частині позовних вимог Тернопільської міської ради про визнання незаконним та скасування оспорюваного рішення районної ради скасовано, а справу № 921/787/20 в цій частині направлено на новий розгляд до господарського суду першої інстанції. В решті постанову Західного апеляційного господарського суду від 18.10.2021 у цій справі залишено без змін.

6. Направляючи дану справу на новий розгляд, суд касаційної інстанції вказав, що при вирішенні позовних вимог в частині визнання незаконним та скасування оспорюваного рішення районної ради суди попередніх інстанцій не врахували та не надали правової оцінки усім аргументам учасників справи (а саме доводам третіх осіб про те, що оскаржуване рішення районної ради на час його ухвалення не порушувало прав Позивача, оскільки Тернопільська міська рада не входила до складу Тернопільського району та не мала повноважень на розпорядження (управління) спільним майном територіальних громад сіл, селищ району), а також обставинам, які входять до предмета доказування у даному спорі, і зокрема, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого звернувся Позивач, яке саме право порушено, у чому полягає його порушення.

7. За наслідками нового розгляду справи рішенням Господарського суду Тернопільської області від 06.10.2022, залишеним без змін постановою Західного апеляційного господарського суду від 28.02.2023 у задоволенні позовних вимог Тернопільської міської ради про визнання незаконним та скасування оспорюваного рішення районної ради відмовлено.

8. Рішення місцевого господарського суду (з висновками якого погодився апеляційний господарський суд) обґрунтовано аргументами про те, що станом на момент прийняття оспорюваного рішення районної ради відповідно до приписів пункту 10 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" рішення про передачу до комунальної власності відповідних територіальних громад окремих об`єктів спільної власності територіальних громад було можливим і обов`язковим при наявності таких умов: поданої пропозиції сільських, селищних і міських рад; наявності об`єктів, що знаходяться на їх території; такі об`єкти задовольняють колективні потреби виключно цих територіальних громад.

Втім, за встановлених обставин Тернопільська міська рада станом на момент прийняття оспорюваного рішення районної ради правом на подання відповідної пропозиції не скористалася. Крім цього, об`єкти нерухомого майна, що визначені у пункті 1-6 додатку до оспорюваного рішення районної ради в основному задовольняють потреби жителів Тернопільського району, а не виключно потреби жителів м. Тернополя.

Звідси, у Позивача на момент прийняття Відповідачем оспорюваного рішення права або законного інтересу не було, тобто не могло мати місце його порушення, невизнання або оспорення, а тому у задоволенні позовних вимог про визнання незаконним та скасування оспорюваного рішення районної ради Тернопільській міській раді належить відмовити.

Касаційна скарга

9. Не погодившись із судовими рішеннями, Позивач звернувся до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій просить їх скасувати і прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Узагальнені доводи касаційної скарги

10. Скаржник стверджує, що рішення судів попередніх інстанцій прийняті з неправильним застосуванням та без урахування висновку Верховного Суду (постанова від 07.09.2022 у справі № 926/3156/21) щодо правильного застосування положень абзацу 3 пункту 10 розділу Прикінцеві та перехідні положення Закону України "Про місцеве самоврядування в України" та статті 60 цього ж Закону.

Пояснює, що в силу згаданих приписів та висновків Верховного Суду щодо їх правильного застосування незвернення Позивача до Відповідача із пропозицією про передачу спірних об`єктів у комунальну власність Тернопільської міської територіальної громади не нівелює наявність у Тернопільської міської ради законного інтересу по відношенню до такого майна, який полягає в отриманні його у комунальну власність, як такого, що знаходиться на його території. Звідси, висновки судів, що у Позивача на момент прийняття оспорюваного рішення районної ради не було права або законного інтересу, які могли бути порушеними є необґрунтованими та такими, що суперечать законодавству та практиці Верховного Суду.

У цій частині скаржник наголошує й на безпідставності висновків судів попередніх інстанцій про те, що спірні об`єкти нерухомого майна в основному задовольняють потреби жителів Тернопільського району, а не жителів м. Тернополя з підстав непідтвердження згаданих висновків будь-якими доказами.

11. Скаржник також стверджує, що судом апеляційної інстанції було порушено приписи статті 269 Господарського процесуального кодексу України (далі ГПК України). Зазначає, що ним в апеляційній скарзі наводилася ціла низка доводів, якими він намагався обґрунтувати неправомірність рішення місцевого господарського суду, але такі доводи судом апеляційної інстанції взагалі не розглянуті, жодної правової оцінки їм не надано, а відтак і справу № 921/787/20 в апеляційному порядку по суті не переглянуто.

12. Окремо Позивач вказує про відсутність висновків Верховного Суду у подібних правовідносинах щодо питань застосування:

абзаців 2 - 4 пункту 10 Розділу V Прикінцеві та перехідні положення Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні";

підпункту 19 пункту 1, пункту 2, підпункту 19 пункту 3, пункту 4 постанови Верховної Ради України від 17.07.2020 № 807-ІХ "Про утворення та ліквідацію районів";

статей 1, 2, 3, 4, 5. 6, 7 Закону України від 03.03.1998 № 47/98-ВР "Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності";

пунктів 1 - 5, 8 - 10 Положення про порядок передачі об`єктів права державної власності, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 21.09.1998 № 1482 "Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності" (із змінами).

Узагальнені доводи інших учасників справи

13. У відзиві на касаційну скаргу Підгороднянська сільська рада вказує про її безпідставність та необґрунтованість. Посилання скаржника на відповідну постанову Верховного Суду вважає нерелевантним. З рішеннями судів попередніх інстанцій погоджується, а тому у задоволенні касаційної скарги просить відмовити, оскаржувані рішення залишити без змін.

14. Великобірківська селищна рада у своєму відзиві також заперечує проти задоволення касаційної скарги. Наполягає на її необґрунтованості. Вважає, що судами попередніх інстанцій ухвалені правильні і законні рішення, а тому підстав для їх зміни чи скасування немає.

15. Комунальне некормерційне підприємство Великобірківської селищної ради "Тернопільська центральна районна лікарня" у своєму відзиві наголошує на необґрунтованості поданої касаційної скарги. Звертає увагу на безпідставності посилань Позивача на постанову Верховного Суду від 07.09.2022 у справі № 926/3156/21. Оскаржувані рішення судів попередніх інстанцій вважає законними, а тому просить залишити їх без змін, у задоволенні касаційної скарги відмовити.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Фактичні обставини справи, встановлені судами попередніх інстанцій

16. 17.11.2020 Тернопільська районна рада прийняла рішення № 747 "Про передачу до комунальної власності сільських, селищних рад Тернопільського району частки майна спільної власності територіальних громад сіл, селищ Тернопільського району", згідно з пунктом 1 якого вирішила передати до комунальної власності Великоберезовицької селищної ради, Великобірківської селищної ради, Великогаївської сільської ради, Байковецької сільської ради, Білецької сільської ради, Підгороднянської сільської ради майно спільної власності територіальних громад сіл, селищ Тернопільського району, управління якими здійснює Тернопільська районна рада, згідно з додатком № 1 на умовах спільної часткової комунальної власності. Пунктом 2 цього рішення уповноважено голову Тернопільської районної ради на підписання від імені Тернопільської районної ради передавальних актів.

17. Відповідно до додатку № 1 до вказаного рішення районної ради у власність сільським та селищним радам Тернопільського району передано:

1) адміністративну будівлю, площею 285,2 кв.м, що знаходиться за адресою: Тернопільська обл., м. Тернопіль, вул. Нечая, 27 передано Підгороднянській сільській раді (частка майна у власності - ціла);

2) нежиле приміщення, площею 137,6 кв.м, що знаходиться за адресою: Тернопільська обл., м. Тернопіль, вул. Бродівська, 17 передано Великогаївській сільській раді та Байковецькій сільській раді (частка майна у власності по 1/2);

3) нежитлову будівлю, адмінбудинок, площею 1830,5 кв.м, що знаходиться за адресою: Тернопільська обл., м. Тернопіль, вул. М. Кривоноса, 10 передано Підгороднянській сільській раді, Байковецькій сільській раді та Великогаївській сільській раді (частка майна у власності по 1/3);

4) Районний будинок культури, площею 1064,1 кв.м, що знаходиться за адресою: Тернопільська обл., м. Тернопіль, вул. Шкільна, 4 передано Великоберезовицькій селищній раді (частка майна у власності - ціла);

5) будівлю стоматології, площею 588,2 кв.м, що знаходиться за адресою: Тернопільська обл., м. Тернопіль, бульв. Т. Шевченка, 45 передано Байковецькій сільській раді, Великогаївській сільській раді, Великоберезовицькій селищній раді, Підгороднянській сільській раді (частка майна по 1/4);

6) адміністративний корпус, площею 923,5 кв.м, кисневу, площею 13,3 кв.м, стаціонарний корпус, площею 2447,1 кв.м, нову поліклініку з даховою котельнею, площею 2068,6 кв.м, гаражі, площею 54,2 кв.м та овочесховище, площею 36,2 кв.м, що знаходяться за адресою: Тернопільська обл., м. Тернопіль, вул. Кн. Острозького, 9 передано Великоберезовицькій селищній раді, Підгороднянській сільській раді, Великогаївській сільській раді, Байковецькій сільській раді, Білецькій сільській раді та Великобірківській селищній раді (частка майна у власності по 1/6);

7) лікарню, площею 664,4 кв.м, кухню, площею 70,2 кв.м та господарський корпус, площею, 170,2 кв.м, що знаходяться за адресою: Тернопільська обл., Тернопільський район, с. Мишковичі, вул. Надрічна, 23 передано Великоберезовицькій селищній раді (частка майна у власності - ціла).

18. В преамбулі рішення Тернопільської районної ради № 747 від 17.11.2020 зазначено, що його прийнято на підставі пункту 20 частини 1 статті 43, статті 60, пункту 10 розділу V Прикінцеві та Перехідні положення Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", враховуючи рішення Великоберезовицької селищної ради № 856 від 09.11.2020, Великобірківської селищної ради № 228 від 24.09.2020, Великогаївської сільської ради № 1260 від 13.11.2020, Байковецької сільської ради № 1283 від 17.11.2020, Білецької сільської ради № 78 від 12.03.2019, Підгороднянської сільської ради № 780 від 22.09.2020 та з врахуванням висновків постійної комісії з питань соціально-економічного розвитку, фінансів і бюджету та міжбюджетних відносин.

19. Рішенням Тернопільської районної ради № 751 від 17.11.2020 затверджено передавальні акти нерухомого комунального майна спільної власності територіальних громад сіл, селищ, Тернопільського району.

20. В свою чергу Тернопільська міська рада 18.12.2020 прийняла рішення № 8/2/133 "Про звернення Тернопільської міської ради щодо передачі у комунальну власність об`єктів спільної власності територіальних громад Тернопільського району, які знаходяться на території Тернопільської міської територіальної громади", згідно з яким вирішено звернутися до Тернопільської районної ради щодо безоплатної передачі з спільної власності територіальних громад Тернопільського району до комунальної власності Тернопільської міської територіальної громади майна, перелік якого визначений в додатку.

21. Відповідно до додатку до рішення Тернопільської міської ради № 8/2/133 від 18.12.2020 до об`єктів спільної власності територіальних громад Тернопільського району, які знаходяться на території Тернопільської міської територіальної громади належить:

1) адміністративна будівля, площею 285,2 кв.м, що знаходиться за адресою: м. Тернопіль, вул. Полковника Д. Нечая, 27;

2) нежиле приміщення, площею 137,6 кв.м, що знаходиться за адресою: м. Тернопіль, вул. Бродівська, 17;

3) нежитлова будівля, адмінбудинок, площею 1830,5 кв.м, що знаходиться за адресою: м. Тернопіль, вул. М. Кривоноса, 10;

4) Районний будинок культури, площею 1064,1 кв.м, що знаходиться за адресою: м. Тернопіль, вул. Шкільна, 4;

5) будівля стоматології, площею 588,2 кв.м, що знаходиться за адресою: м. Тернопіль, бульв. Т. Шевченка, 45;

6) адміністративний корпус, площею 923,5 кв.м, киснева, площею 13,3 кв.м, стаціонарний корпус, площею 2447,1 кв.м, нова поліклініка з даховою котельнею, площею 2068,6 кв.м, гаражі, площею 54,2 кв.м та овочесховище, площею 36,2 кв.м, що знаходяться за адресою: м. Тернопіль, вул. Кн. Острозького, 9.

22. В листі № 1600/01 від 28.12.2020 Тернопільська міська рада просила Тернопільську районну раду скасувати рішення № 747 від 17.11.2020 та передати у встановленому законодавством порядку Тернопільській міській територіальній громаді в особі Тернопільської міської ради зазначене майно спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст Тернопільського району, яке знаходиться у м. Тернополі.

23. Оскільки у позасудовому порядку вказане питання сторонам вирішити не вдалося, Тернопільська міська рада звернулась до суду з позовом у цій справі. Суди попередніх інстанцій у задоволенні заявленого позову відмовили.

Оцінка аргументів учасників справи і висновків судів попередніх інстанцій

24. Відповідно до частини першої статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

25. Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду заслухав суддю-доповідача, пояснення представників учасників справи (згідно з протоколом судового засідання), дослідив наведені у касаційній скарзі доводи, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевірив на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і процесуального права та вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

26. Частиною першою статті 254 ГПК України передбачено, що учасники справи, особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки, мають право подати апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції.

27. Згідно з пунктом 5 частини другої статті 258 ГПК України в апеляційній скарзі зазначається, зокрема, у чому полягає незаконність і (або) необґрунтованість рішення або ухвали (неповнота встановлення обставин, які мають значення для справи, та (або) неправильність установлення обставин, які мають значення для справи, внаслідок необґрунтованої відмови у прийнятті доказів, неправильного їх дослідження чи оцінки, неподання доказів з поважних причин та (або) неправильне визначення відповідно до встановлених судом обставин правовідносин тощо).

28. В свою чергу приписами частин першої - другої статті 269 ГПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

29. У суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених цій главі (частина перша статті 270 ГПК України).

30. Метою апеляційного перегляду справи є перевірка правильності й законності рішення місцевого суду і користуючись правами суду першої інстанції, в межах повноважень, наданих апеляційному господарському суду процесуальним законом, останній задля здійснення апеляційного перегляду та дотримання принципів справедливості та балансу інтересів, має розглянути усі доводи учасників справи і дослідити всі наявні у матеріалах справи докази у їх сукупності з наданням їм належної правової оцінки.

31. Як підставно зазначає скаржник з матеріалів цієї справи убачається, що звертаючись до апеляційного господарського суду з апеляційної скаргою та стверджуючи про незаконність та необґрунтованість рішення господарського суду першої інстанції, Тернопільська міська рада вказувала про:

- помилковість висновку місцевого господарського суду щодо відсутності у Позивача права або законного інтересу;

- неврахування судом першої інстанції обставин того, що порушення Відповідачем процедури прийняття оспорюваного рішення районної ради та неподання Позивачем пропозицій про прийняття спірних об`єктів у комунальну власність Тернопільської міської територіальної громади є взаємозалежними;

- ненадання місцевим судом оцінки аргументам Позивача про те, що жодна із зазначених в оспорюваному рішення районної ради територіальних громад також не зверталась до Відповідача із проханнями про передачу спірних об`єктів, не надавала згоду на отримання такого майна у комунальну власність;

- відсутність у матеріалах справи належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що спірні об`єкти в основному задовольняються потреби жителів всього Тернопільського району, а не виключно потреби жителів м. Тернополя.

32. Між тим, аналіз оскаржуваної постанови апеляційного господарського суду свідчить про те, що наведені скаржником в апеляційній скарзі доводи судом апеляційної інстанції розглянуті по суті не були. Обґрунтування апеляційного господарського суду звелися виключно до погодження із висновками місцевого господарського суду, проте аналізу аргументів заявленої апеляційної скарги, мотивів про їх необґрунтованість постанова апеляційного суду не містить взагалі, що є порушенням наведених вище приписів ГПК України.

33. Так, приписами підпунктів б), в) пункту 3 частини першої статті 282 ГПК України чітко визначено, що постанова суду апеляційної інстанції складається, зокрема, з мотивувальної частини і зазначенням доводів, за якими суд апеляційної інстанції погодився або не погодився з висновками суду першої інстанції; мотивів прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи в апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу.

34. Водночас, прийнята у справі постанова апеляційного господарського суду наведеним вимогам господарського процесуального Закону також не відповідає.

35. Більше того, не відповідає вона й прецедентній практиці Європейського суду з прав людини, який неодноразово наголошував, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland) від 01.07.2003). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті (рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland) від 27.09.2001).

36. Колегія суддів окремо звертає увагу також на тому, що у поданій апеляційній скарзі (в частині доводів про помилковість висновку місцевого господарського суду щодо відсутності у Позивача права або законного інтересу) скаржник стверджував про неврахування місцевим судом висновку Верховного Суду щодо правильного застосовування приписів Закону України "Про місцеве самоврядування в України" у подібних правовідносинах, який викладено у постанові від 07.09.2022 у справі № 926/3156/21.

37. У згаданій постанові суд касаційної інстанції вказав, що:

"Згідно з частиною восьмою статті 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" право комунальної власності територіальної громади захищається законом на рівних умовах з правами власності інших суб`єктів. Об`єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб`єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом.

Згідно з абзацами 2, 3 пункту 10 розділу V Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" (в редакції, чинній на 07.11.2020) майно, передане до комунальної власності областей і районів, а також набуте на інших законних підставах, є спільною власністю територіальних громад сіл, селищ, міст, управління яким відповідно до Конституції України здійснюють районні та обласні ради або уповноважені ними органи. Відчуження зазначеного майна здійснюється лише за рішенням власника або уповноваженого ним органу. За пропозицією сільських, селищних, міських рад районні, обласні ради повинні приймати рішення про передачу до комунальної власності відповідних територіальних громад окремих об`єктів, спільної власності територіальних громад, які знаходяться на їх території і задовольняють колективні потреби виключно цих територіальних громад.

Верховний Суд зазначає, що за своїм змістом норма абзацу 3 пункту 10 розділу V Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" (в редакції, чинній на 07.11.2020) має імперативний характер, позаяк у співвідношенні з частиною восьмою статті 60 цього Закону встановлює дві виняткові підстави обов`язкового відчуження районною чи обласною радою об`єктів права спільної власності територіальних громад на користь конкретної місцевої територіальної громади району чи області незалежно від наявності згоди інших територіальних громад району чи області на вилучення вказаних об`єктів, а саме: 1) окремі об`єкти права спільної власності територіальних громад знаходяться на території місцевої територіальної громади (сільської, селищної, міської, об`єднаної); 2) зазначені об`єкти задовольняють колективні потреби виключно тієї територіальної громади, на території якої вони знаходяться.

Як встановили суди попередніх інстанцій, місцезнаходження спірного майна -місто Заставна, однак, як зазначають суди, відсутні докази того, що ці об`єкти задовольняють виключно колективні потреби територіальної громади міста Заставна, а не інших територіальних громад сіл і селищ Заставнівського (Чернівецького) району. Крім того, суди встановили, що Позивачем не надано доказів звернення з відповідною пропозицією до Відповідача-1 щодо передачі йому спірних об`єктів.

Водночас, зазначаючи про те, що Позивачем не надано доказів того, що ці об`єкти задовольняють виключно колективні потреби територіальної громади міста Заставна, а не інших територіальних громад сіл і селищ Заставнівського (Чернівецького) району, судами першої та апеляційної інстанції не досліджено та не встановлено, чи наявні в матеріалах справи докази того, чи задовольняють зазначені об`єкти колективні потреби виключно та лише Відповідачів-3, 4, 5, 6, що могло б бути однією з підстав для прийняття оспорених рішень у відповідності до абзаців 2, 3 пункту 10 розділу V Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні".

У Рішенні Конституційного Суду України №18-рп/2004 від 01.12.2004 (справа про охоронюваний законом інтерес) надано офіційне тлумачення поняття "охоронюваний законом інтерес" як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовленого загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкованого у суб`єктивному праві простого легітимного дозволу, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Відповідно до частини другої статті 4 ГПК України юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушення.

Отже, з огляду на наведені норми права, встановлені судами попередніх інстанцій обставини справи, враховуючи, що відповідно до частини другої статті 4 ГПК України позивач має право на звернення до господарського суду за захистом порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів, висновок судів, що Позивач не довів порушення свого цивільного права на спірне майно через недоведеність звернення з відповідною пропозицією до Відповідача-1 про передачу спірних об`єктів у комунальну власність Заставнівської об`єднаної територіальної громади, не нівелює наявність у Позивача законного інтересу по відношенню до спірного майна, який полягає в отриманні за своєю пропозицією за дотримання умов, визначених абзацом 3 пункту 10 розділу V Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", у комунальну власність Заставнівської міської територіальної громади спірного майна, яке знаходиться на його території (місто Заставна) і, в даному випадку, судами попередніх інстанцій не спростовано, а навпаки зазначається, що спірне майно знаходиться саме в місті Заставна, тобто на території Заставнівської міської територіальної громади. Суди першої та апеляційної інстанції на наведене уваги не звернули та, не надавши оцінки всім матеріалам справи в цілому, не встановивши всіх обставин справи з урахуванням вимог наведеного вище законодавства, дійшли передчасного висновку про відмову в задоволенні позову.

Водночас, щодо посилання скаржника на порушення процедури скликання та проведення сесії Відповідачем-1, за наслідками якої прийнято оспорені рішення, слід зазначити, що процедура скликання/проведення сесії ради не порушує прав та інтересів Позивача в межах заявленого позову саме у цій справі, який заявлено щодо прав та законного інтересу Позивача за своєю пропозицією отримати у комунальну власність майно в порядку, визначеному абзацом 3 пункту 10 розділу V Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні".

38. Згідно зі статтею 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

39. Між тим, постанова апеляційного суду наведеним вимогам не відповідає, адже ухилившись від розгляду усіх доводів апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції наведених висновків Верховного Суду у подібних правовідносинах не врахував і передчасно погодився із висновком місцевого господарського суду про те, що у Позивача на момент прийняття Відповідачем оспорюваного рішення права або законного інтересу не було, тобто не могло мати місце його порушення, невизнання або оспорення.

40. Звідси, підстава касаційного оскарження судового рішення визначена у пункті 1 частини другої статті 287 ГПК України своє підтвердження у межах даного касаційного провадження знаходить. Водночас, у зв`язку із тим, що апеляційний господарський суд не переглянув рішення місцевого господарського суду з урахуванням усіх доводів апеляційної скарги, формування висновку з підстави касаційного оскарження, визначеної пунктом 3 частини другої статті 287 ГПК України наразі вбачається передчасним.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

41. Пунктом 2 частини першої статті 308 ГПК України передбачено, що суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанції повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд.

42. Підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 287 цього Кодексу (пункт 1 частини третьої статті 310 ГПК України).

43. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом (частина четверта статті 310 ГПК України).

44. Оскільки в ході здійснення касаційного провадження підтвердилась наявність підстави касаційного оскарження, передбачена пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, обґрунтованими виявилися доводи скаржника про ухилення апеляційного суду від розгляду усіх доводів апеляційної скарги, в тому числі, про недослідження зібраних у справі доказів, колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду дійшла висновку про скасування оскаржуваної постанови суду апеляційної інстанції та про направлення цієї справи на новий розгляд цьому ж суду.

45. Під час нового розгляду, апеляційному суду належить врахувати вищевикладене, повно та всебічно перевірити фактичні обставини справи, надати належну оцінку зібраним у справі доказам, доводам та запереченням сторін і в залежності від встановленого та вимог Закону постановити законне і обґрунтоване рішення.

Судові витрати

46. Оскільки у цьому випадку суд касаційної інстанції не змінює та не ухвалює нового рішення, розподіл судових витрат судом касаційної інстанції не здійснюється (частина чотирнадцята статті 129 ГПК України).

Керуючись статтями 300, 301, 306, 308, 310, 314 - 317 Господарського процесуального кодексу України, Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Тернопільської міської ради задовольнити частково.

2. Постанову Західного апеляційного господарського суду від 28 лютого 2023 року у справі № 921/787/20 скасувати, а зазначену справу направити на новий розгляд до господарського суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Случ О.В.

Судді Волковицька Н.О.

Могил С.К.