ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" травня 2023 р. Справа№ 910/4473/21 (910/570/22)

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Отрюха Б.В.

суддів: Грека Б.М.

Полякова Б.М.

Секретар судового засідання: Гудько А.В.

За участю учасників справи та їх представників:

Кулик І.В. (особисто);

від ОСОБА_1 : Тарасов С.О. - за ордером серія АА № 1265802 від 24.01.2023;

Шихненко В. (особисто);

від ОСОБА_2 : Островський Р.С. - за ордером серія АІ № 1339831 від 25.01.2023.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Господарського суду міста Києва від 09.11.2022 у справі № 910/4473/21 (910/570/22) (суддя Мандичев Д.В., повний текст рішення складено та підписано - 10.11.2022)

за позовом ОСОБА_1

до ОСОБА_2

про стягнення 534 505,70 грн

в межах справи № 910/4473/21

за заявою ОСОБА_1

про відкриття провадження у справі про неплатоспроможність

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

14.01.2022 ОСОБА_1 (надалі також ОСОБА_1 /позивач) звернулась до Господарського суду міста Києва із позовною заявою до ОСОБА_2 (надалі також ОСОБА_2 / /відповідач/скаржник) про стягнення заборгованості у розмірі 534 505,70 грн.

На обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначає, що відповідачем не виконано своїх зобов`язань за договором позики від 23.01.2003 та не повернуто позивачу коштів у розмірі 156 600,00 грн, а відтак, останній вважає за необхідне частково стягнути з ОСОБА_2 за вказаним вище договором штраф за прострочення виконання зобов`язання в розмірі 0,5% від неповернутих сум, за кожен день прострочення у період з 12.01.2021 по 25.05.2021.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття

Рішенням Господарського суду міста Києва від 09.11.2022 у справі № 910/4473/21 (910/570/22) (суддя Мандичев Д.В., повний текст рішення складено та підписано - 10.11.2022) позов задоволено повністю; стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 534 505,70 грн пені, а також 8 017,59 грн витрат по сплаті судового збору.

Судове рішення прийнято з посиланням на приписи ст. 193 Господарського кодексу України (надалі - ГК України), ст.ст. 11, 258, 267, 509, 526, 530, 533, 546, 549, 1046-1048 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) та мотивоване тим, що ОСОБА_2 не надано доказів, які б підтверджували оплату заборгованості перед ОСОБА_1 за договором позики від 23.01.2003.

Короткий зміст вимог апеляційних скарг та узагальнення їх доводів

Не погодившись з вищевказаним рішенням суду, ОСОБА_2 звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 09.11.2022 у справі № 910/4473/21 (910/570/22) та прийняти нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

У апеляційній скарзі ОСОБА_2 зазначає, що справу № 910/4473/21 (910/570/22) було розглянуто без його участі, чим позбавлено скаржника права на належний захист власних прав та інтересів.

На переконання скаржника, фактично стягнутий розмір боргу за рішенням Господарського суду міста Києва від 09.11.2022 у справі № 910/4473/21 (910/570/22) не відповідає дійсності.

Крім того, як зазначає ОСОБА_2 , на час звернення позивачем до Господарського суду міста Києва із позовом про стягнення заборгованості у розмірі 534 505,70 грн було пропущено строк позовної давності.

Також, до апеляційної скарги скаржником долучено заяву про застосування строку позовної давності, згідно з якою відповідач просить суд, розглянути дану заяву про застосування строку позовної давності; відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу у розмірі 534 505,70 грн та пені 8 017,59 грн з підстав пропущення строку позовної давності.

Узагальнені доводи та заперечення учасників справи

02.02.2023 через управління автоматизованого документообігу та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу, у відповідності до якого позивач просить суд, апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 09.11.2022 у справі № 910/4473/21 (910/570/22) - без змін.

Також, 02.02.2023 через управління автоматизованого документообігу та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від ОСОБА_1 надійшли письмові заперечення щодо застосування строків позовної давності.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06.12.2022 апеляційну скаргу ОСОБА_2 передано для розгляду колегії суддів Північного апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя Отрюх Б.В., судді: Грек Б.М., Поляков Б.М.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 12.12.2022 у справі № 910/4473/21 (910/570/22) витребувано з Господарського суду міста Києва матеріали справи № 910/4473/21 (910/570/22) за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення 534 505,70 грн; відкладено розгляд питання про відкриття чи відмову у відкритті апеляційного провадження, повернення без розгляду апеляційної скарги або залишення апеляційної скарги без руху за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Господарського суду міста Києва від 09.11.2022 у справі № 910/4473/21 (910/570/22) до надходження матеріалів справи № 910/4473/21 (910/570/22) до Північного апеляційного господарського суду.

18.01.2023 до Північного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи № 910/4473/21 (910/570/22).

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 23.01.2023 у справі № 910/4473/21 (910/570/22), зокрема, задоволено клопотання ОСОБА_2 та поновлено строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 09.11.2022 у справі № 910/4473/21 (910/570/22); відкрито апеляційне провадження у даній справі; розгляд апеляційної скарги ОСОБА_2 на рішення Господарського суду міста Києва від 09.11.2022 у справі № 910/4473/21 (910/570/22) призначено на 01.03.2023.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 01.03.2023 у справі № 910/4473/21 (910/570/22) оголошено перерву у даній справі до 29.03.2023.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 29.03.2023 у справі № 910/4473/21 (910/570/22) оголошено перерву у даній справі до 26.04.2023; визнано явку ОСОБА_2 обов`язковою; зобов`язано ОСОБА_2 надати оригінал закордонного паспорта для огляду колегією суддів Північного апеляційного господарського суду у судовому засіданні 26.04.2023; зобов`язано ОСОБА_1 надати оригінал договору позики від 23.01.2003 для огляду колегією суддів Північного апеляційного господарського суду у судовому засіданні 26.04.2023; попереджено ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про те, що відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 135 Господарського процесуального кодексу України суд має право стягувати в дохід Державного бюджету України з відповідної особи штраф у сумі від одного до десяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб за невиконання процесуальних обов`язків, зокрема ухилення від вчинення дій, покладених судом на учасника судового процесу.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 26.04.2023 у справі № 910/4473/21 (910/570/22) оголошено перерву у даній справі до 10.05.2023; визнано явку ОСОБА_2 обов`язковою; зобов`язано ОСОБА_2 завчасно, а саме до 08.05.2023, через управління автоматизованого документообігу та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду (канцелярію суду) надати належним чином засвідчену копію закордонного паспорта (кожну сторінку, включаючи його обкладинку); зобов`язано ОСОБА_1 надати оригінал договору позики від 23.01.2003 для огляду колегією суддів Північного апеляційного господарського суду у судовому засіданні 10.05.2023; запропоновано учасникам справи, завчасно, а саме до 08.05.2023, через управління автоматизованого документообігу та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду (канцелярію суду) надати письмові пояснення щодо долучених до матеріалів справи документів в суді апеляційної інстанції; попереджено ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про те, що відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 135 Господарського процесуального кодексу України суд має право стягувати в дохід Державного бюджету України з відповідної особи штраф у сумі від одного до десяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб за невиконання процесуальних обов`язків, зокрема ухилення від вчинення дій, покладених судом на учасника судового процесу.

Явка представників сторін

10.05.2023 у судове засідання з`явилися ОСОБА_1 та її представник, а також ОСОБА_2 та його представник.

Заяви/клопотання заявлені учасниками справи

08.05.2023 на електронну пошту Північного апеляційного господарського суду від ОСОБА_2 надійшло клопотання про поновлення строку на подання документів та доказів, згідно з яким скаржник просить суд, визнати поважними причини пропуску строку для подання пояснень щодо застосування строку позовної давності від 09.03.2023, додаткових пояснень від 21.04.2023 та письмових пояснень з приводу користування іншим закордонним паспортом від 05.05.2023; поновити ОСОБА_2 строк на подання пояснень щодо застосування строку позовної давності від 09.03.2023, додаткових пояснень від 21.04.2023 та письмових пояснень з приводу користування іншим закордонним паспортом від 05.05.2023.

Головуючим суддею (суддею-доповідачем) у судовому засіданні 10.05.2023 на обговорення ставиться питання про можливість задоволення вищевказаного клопотання скаржника.

У судовому засіданні 10.05.2023 ОСОБА_2 та його представник підтримали клопотання про поновлення строку на подання документів та доказів і просили його задовольнити.

10.05.2023 у судовому засіданні ОСОБА_1 та її представник заперечували проти задоволення клопотання ОСОБА_2 про поновлення строку на подання документів та доказів і просили відмовити у його задоволенні.

За результатами розгляду вищевказаного клопотання, постановлено ухвалу Північного апеляційного господарського суду від 10.05.2023 у справі № 910/4473/21 (910/570/22), якою задоволено клопотання ОСОБА_2 про поновлення строку на подання документів та доказів; визнано поважними причини пропуску строку для подання пояснень щодо застосування строку позовної давності від 09.03.2023, додаткових пояснень від 21.04.2023 та письмових пояснень з приводу користування іншим закордонним паспортом від 05.05.2023; поновлено ОСОБА_2 строк на подання пояснень щодо застосування строку позовної давності від 09.03.2023, додаткових пояснень від 21.04.2023 та письмових пояснень з приводу користування іншим закордонним паспортом від 05.05.2023.

Позиції учасників справи

У судовому засіданні 10.05.2023 ОСОБА_2 та його представник підтримали вимоги апеляційної скарги з підстав викладених у ній та просили її задовольнити, а рішення Господарського суду міста Києва від 09.11.2022 у справі № 910/4473/21 (910/570/22) скасувати та прийняти нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

ОСОБА_1 та її представник у судовому засіданні 10.05.2023 заперечували проти вимог апеляційної скарги з підстав викладених у відзиві на апеляційну скаргу та просили залишити її без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 09.11.2022 у справі № 910/4473/21 (910/570/22) - без змін.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

Як вбачається з матеріалів справи, 23.01.2003 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір позики (а.с. 15, т. 1).

Згідно з п. 1 Договору позики, позикодавець передає користування гроші в сумі 156 600,00 гривень. Сторони домовились, що вказана сума дорівнює 29 000,00 доларів США по курсу 5,4 грн за 1 долар США, а її розмір в доларах США є підставою для взаєморозрахунків по цьому договору. Позичальник зобов`язується повернути отримані в користування гроші в обумовлений цим договором строк. При цьому, повинна бути повернена сума, обумовлена в п. 1 гривнями, за курсом обміну на день здійснення повернення в банку, зазначеному позикодавцем (але не нижче курсу, зазначеного в п. 1), або доларами США. Відповідно до вище прийнятої сторонами процедури визначаються розміри сум при виконанні всіх грошових зобов`язань за цим договором.

Відповідно до п. 2 Договору позики, зазначена в п. 1 цього договору сума повинна бути повернена не пізніше 23 числа, квітня місяця 2004 року.

У разі прострочення виплати заборгованості, що виникла внаслідок неналежного виконання зобов`язань за цим договором, позичальник зобов`язується виплатити штраф позикодавцю у розмірі 0,5% від неповернених сум за кожний день прострочення повернення.

Позичальник запевняє про можливість виконати всі взяті на себе зобов`язання за цим договором в обумовлений сторонами термін.

В силу умов Договору у разі невиконання позичальником своїх зобов`язань, позикодавець має право пред`явити свої вимоги до стягнення в судовому порядку.

За змістом п. 5 договору останній вступає в силу з моменту фактичної передачі позикодавцем позичальнику суми відповідно до п. 1 під розписку. Цей договір припиняє свою дію після передачі позичальником розписки про виконання позичальником всіх грошових зобов`язань за цим договором.

На виконання п. 1 Договору позики 23.01.2003 у відповідності до розписки ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 156 600,00 грн.

Оскільки відповідачем не виконано своїх зобов`язань за договором позики від 23.01.2003 та не повернуто позивачу коштів у розмірі 156 600,00 грн, то зазначене стало підставою для звернення ОСОБА_1 до суду із даним позовом.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови та оцінка аргументів учасників справи

Статтею 269 ГПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Колегія суддів Північного апеляційного господарського суду, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення ОСОБА_1 та її представника, а також ОСОБА_2 та його представника, обговоривши доводи апеляційної скарги, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини даної господарської справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права при прийнятті судового рішення, дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги ОСОБА_2 , виходячи з наступних підстав.

За змістом ч.ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до п. 1. ч. 2 ст. 11 ЦК України однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.

Приписами ст. 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Норми вказаної статті кореспондуються з положеннями ст. 193 Господарського кодексу України.

Правовідносини, що виникли між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 регулюються приписами параграфом 1 Глави 71 Цивільного кодексу України.

В силу ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Положеннями ст. 1047 ЦК України передбачено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Договір позики укладений у письмовій формі є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Близька за змістом правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 03.07.2019 у справі № 740/2904/17-ц.

Таким чином, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Аналогічна правова позиція міститься у постановах Верховного Суду України від 18.09.2013 у справі № 6-63цс13, від 02.07.2014 у справі № 6-79цс14, від 11.11.2015 у справі № 6-1967цс15.

При цьому, наявність оригіналу розписки у кредитора свідчить про невиконання боржником свого обов`язку, в тому числі і щодо повернення боргу. Близька за змістом правова позиція викладена в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.02.2011 у справі № 6-2573св10. Якщо кредитор відмовляється повернути боргову розписку або видати свою розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання.

У відповідності до ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 530 ЦК України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

За змістом ст. 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Так, умовами Договору позики сторони передбачили порядок повернення коштів у загальній сумі 156 600,00 грн за курсом обміну на день здійснення повернення в банку, зазначеному позикодавцем, або доларами США у строк до 23.04.2004.

Разом з тим, доказів повернення позики ОСОБА_2 не надано, а отже, строк виконання зобов`язання за спірним договором позики настав.

Суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться (ч. 1 ст. 193 ГК України).

Згідно з ч. 7 ст. 193 ГК України не допускаються одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Як вже зазначалось вище, ОСОБА_2 не надано доказів оплати заборгованості перед ОСОБА_1 та повернення позивачем відповідачу оригіналу розписки. Водночас, у договорі позики від 23.01.2003 зазначено, що даний договір припиняє свою дію після передачі позичальником розписки про виконання позичальником всіх грошових зобов`язань за цим договором.

Таким чином, зобов`язання ОСОБА_2 перед ОСОБА_1 за договором позики від 23.01.2003 не припинилися та залишаються не виконаними.

Відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобов`язання, зокрема, може забезпечуватися неустойкою.

Приписами ч. 1 ст. 549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

В силу положень договору позики від 23.01.2003 у разі прострочення виплати заборгованості, що виникла внаслідок неналежного виконання зобов`язань за цим договором, позичальник зобов`язується виплатити штраф позикодавцю у розмірі 0,5% від неповернених сум за кожний день прострочення повернення.

Разом з тим, розмір договірної штрафної санкції, обрахованої у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожну добу прострочення, за визначенням ст. 549 ЦК відповідає поняттю «пеня».

Між тим для договірної практики та практики правозастосування сама лише назва тієї чи іншої санкції, вжита в тексті договору, практичного значення не має. У такому випадку слід виходити з мети встановлення у законі відповідальності за порушення зобов`язання у вигляді штрафної санкції - забезпечення належного виконання зобов`язання.

Близька за змістом правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 20.05.2020 у справі № 204/5406/17.

Зазначення в угоді неустойки (пені) як штрафу не перетворює її в штраф і не є підставою для відмови у стягненні неустойки (пені) у разі прострочення виконання зобов`язання (сплати коштів).

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 25.07.2018 у справі № 922/4400/17.

У відповідності до ч. 2 ст. 258 ЦК Україна позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Необхідно вказати, що стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою.

Частиною 3 статті 267 ЦК України передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Слід зазначити, що із доданого до позовної заяви розрахунку пені слідує, що позивачем здійснено її нарахування за період з 12.01.2021 по 25.05.2021, при цьому позов до суду поданий 14.01.2022, однак відповідачем не було подано до суду першої інстанції заяви про застосування строку позовної давності.

Так, здійснивши арифметичний перерахунок заявленої до стягнення пені в межах визначеного позивачем періоду та з урахуванням заяви про зміну предмету позову, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для стягнення заявленої суми з відповідача.

Однак, ухвалюючи оскаржуване рішення суду, місцевим господарським судом було залишено поза увагою наступне.

За змістом ст. 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Положеннями ст. 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» визначено, що розмір пені, передбачений ст. 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Отже, сторони у договорі за взаємною згодою мають право самостійно встановити розмір пені за прострочку платежу, однак погоджений сторонами розмір пені не може перевищувати той розмір, який установлено законом як граничний, тобто може бути стягнуто лише пеню, сума якої не перевищує ту, що обчислена на підставі подвійної облікової ставки Національного банку України.

Близька за змістом правова позиція викладена у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 21.03.2023 у справі № 922/17/22.

Таким чином, здійснивши перерахунок заявленої до стягнення суми пені, судом апеляційної інстанції встановлено, що наданий позивачем розрахунок є невірним, а стягненню з відповідача на користь ОСОБА_1 підлягає пеня у розмірі 7 594,03 грн.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Щодо заяви ОСОБА_2 про застосування строку позовної давності.

В силу ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Нормою ч. 3 ст. 267 ЦК України встановлено, що суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення.

Тлумачення ч. 3 ст. 267 ЦК України, положення якої сформульовано із застосуванням слова «лише» (аналог «тільки», «виключно»), та відсутність будь-якого іншого нормативно-правового акта, який би встановлював інше правило застосування позовної давності, дає підстави для твердження про те, що із цього положення виплаває безумовний висновок, відповідно до якого за відсутності заяви сторони у спорі, позовна давність судом не застосовується.

Виходячи із основних засад цивільного права, які характеризуються загальним підходом до певної групи цивільних правовідносин, принципу рівності правового регулювання окремого виду правовідносин та аналізуючи норми розділу V ЦК України «Строки та терміни. Позовна давність» у їх сукупності, слід дійти висновку про поширення норми частини третьої статті 267 ЦК України як на загальну, так і спеціальну позовну давність.

Отже, без заяви сторони у спорі позовна давність застосовуватися не може за жодних обставин, оскільки можливість застосування позовної давності пов`язана лише з наявністю про це заяви сторони, зробленої до ухвалення рішення судом першої інстанції.

Близькі за змістом правові висновки викладені Верховним Судом у постановах від 21.10.2020 у справі №509/3589/16-ц, від 04.09.2019 у справі №311/380/16-ц, від 13.11.2019 у справі 496/4057/16-ц, від 04.12.2019 у справі №761/11035/14-ц, від 06.05.2020 у справі №607/14527/15-ц, від 02.10.2019 у справі №175/5093/15-ц.

В силу приписів ст. 269 ГПК України, суд апеляційної інстанції при розгляді справи здійснює перевірку і оцінку фактичних обставин справи та їх юридичну кваліфікацію в межах доводів апеляційної скарги, які вже були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Тобто, суд апеляційної інстанції в межах своїх повноважень здійснює перевірку і оцінку фактичних обставин справи та їх юридичну кваліфікацію, а також переглядає в апеляційному порядку законність винесення судових актів, прийнятих місцевими господарськими судами, в межах доводів апеляційної скарги, які були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Відтак, нові матеріально-правові вимоги, які не були предметом розгляду в суді першої інстанції, не приймаються та не розглядаються судом апеляційної інстанції.

Водночас, судом враховано висновки Верховного Суду викладені в постанові від 27.05.2021 у справі №911/4923/14, за якими згідно з п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Створення рівних можливостей учасникам процесу у доступі до суду та до реалізації і захисту їх прав є частиною гарантій справедливого правосуддя, зокрема принципів рівності та змагальності сторін.

Відповідач, який не був належним чином (згідно з вимогами процесуального закону) повідомлений про час і місце розгляду справи у суді першої інстанції, не має рівних з позивачем можливостей подання доказів, їх дослідження та доведення перед цим судом їх переконливості, а також не може нарівні з позивачем довести у суді першої інстанції ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх заперечень.

Той факт, що відповідач, який не був належно повідомлений судом першої інстанції про час і місце розгляду справи, не брав участі у такому розгляді, є підставою для вирішення апеляційним судом заяви цього відповідача про застосування позовної давності, навіть якщо така заява не подавалася ним у суді першої інстанції.

Аналогічний висновок сформований у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17.04.2018 у справі № 200/11343/14-ц.

Таким чином, умовою для вирішення апеляційним судом заяви відповідача про застосування позовної давності, навіть якщо така заява не подавалася ним у суді першої інстанції, є неналежне (без дотримання вимог процесуального законодавства) повідомлення його сторони про час і місце розгляду справи у суді першої інстанції.

Разом з тим, слід зазначити, що у матеріалах справи № 910/4473/21 (910/570/22) наявні рекомендовані повідомлення про вручення поштового відправлення ОСОБА_2 процесуальних документів у даній справі, а саме:

- рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення за трек-номером 014 (а.с. 40, т. 1);

- рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення за трек-номером 014 (а.с. 52, т. 1);

- рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення за трек-номером 018 (а.с. 59, т. 1);

- рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення за трек-номером 012 (а.с. 69, т. 1).

Водночас, посилання ОСОБА_2 на те, що останній перебував закордоном і не отримував вищевказаних поштових повідомлень є не обґрунтованими, оскільки в період, зокрема, з 11.07.2022 по 18.08.2022, відповідачем було отримано процесуальні документи у даній справі, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення за трек-номером 014 (а.с. 52, т. 1).

Отже, відповідач був належним чином повідомлений про час, місце та дату розгляду справи в суді першої інстанції та мав достатньо часу для звернення до суду із заявою про застосування позовної давності до позовних вимог, однак своїм правом не скористався.

Тобто, станом на дату розгляду судом першої інстанції справи по суті заявлених вимог та ухвалення за наслідками такого розгляду оскаржуваного судового рішення, в матеріалах справи була відсутня заява ОСОБА_2 про застосування строків позовної давності.

Так як ОСОБА_2 не подавав заяву про застосування наслідків спливу строку позовної давності до позовних вимог у місцевому господарському суді до ухвалення цим судом оскаржуваного рішення, у суду апеляційної інстанції відсутні підстави застосовувати вказані норми матеріального права та відмовляти у визнанні заявлених вимог з цих підстав, з огляду на що, відповідна заява не заслуговує на увагу та не підлягає задоволенню.

Крім того, колегія суддів зазначає, що враховуючи положення частини 1 статті 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 N475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів № 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 №3477-IV (3477-15) «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

З приводу висвітлення всіх заперечень проти апеляційної скарги колегія суддів враховує практику Європейського суду з прав людини, який у рішенні в справі «Серявін та інші проти України» вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Трофимчук проти України»).

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Пунктом 2 частини 1 статті 275 ГПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.

Частиною 1 статті 277 ГПК України визначено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, зокрема, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на викладене, Північний апеляційний господарський суд дійшов висновку про часткове задоволення апеляційної скарги ОСОБА_2 , у зв`язку з чим оскаржене рішення суду підлягає частковому скасуванню з прийняттям нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 129, 240, 267-271, 273, 275, 277, 280, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Кодексом України з процедур банкрутства, Північний апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 09.11.2022 у справі № 910/4473/21 (910/570/22) скасувати частково та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити частково.

3. Стягнути з ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ; ідентифікаційний код НОМЕР_2 ) 7 594 (сім тисяч п`ятсот дев`яносто чотири) грн 03 коп.

4. Видачу наказу доручити Господарському суду міста Києва.

5. Справу № 910/4473/21 (910/570/22) повернути до Господарського суду міста Києва.

6. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку, строки та випадках, передбачених ст.ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України та ст. 9 Кодексу України з процедур банкрутства.

Повний текст постанови складено та підписано - 29.05.2023 (у зв?язку з перебуванням судді Полякова Б.М. у відпустці).

Головуючий суддя Б.В. Отрюх

Судді Б.М. Грек

Б.М. Поляков