ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

29.05.2023 Справа №905/19/23

Господарський суд Донецької області у складі:

судді Лободи Т.О.,

розглянувши справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Біо-Юнік", м. Київ, код 39076103,

до Приватного акціонерного товариства "Інтер Агролайн", м. Слов`янськ Донецької області, код 40803038,

про стягнення 88 707,58 грн,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Біо-Юнік" звернулось до Господарського суду Донецької області з позовною заявою до Приватного акціонерного товариства "Інтер Агролайн" стягнення 66 496,16 грн передоплати за Договором поставки №20/10-21-В від 26.10.2021, 17 104,89 грн інфляційних втрат, 1 781,73 грн 3% річних та 3 324,80 грн штрафних санкцій. Судові витрати на сплату судового збору у розмірі 2 481,00 грн та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 15 000,00 грн позивач просить стягнути з відповідача.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що на виконання умов Договору поставки №20/10-21-В від 26.10.2021, укладеного з відповідачем, позивачем здійснена передоплата на загальну суму 1 866 386,88 грн. Відповідачем здійснена поставка товару на суму 1 789 890,72 грн, здійснено повернення передоплати на суму 10 000,00 грн, решта суми 66 496,16 грн не була повернута та на таку суму не здійснена поставка товару, що і стало підставою для звернення з даним позовом до суду. Позивач просить стягнути основну суму заборгованості 66 496,16 грн та нараховані на неї штрафні санкції, інфляційні втрати та 3% річних.

Ухвалою Господарського суду Донецької області від 09.01.2023 позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Біо-Юнік" до Приватного акціонерного товариства "Інтер Агролайн" про стягнення коштів залишено без руху. Надано позивачу строк 10 днів з дня вручення йому цієї ухвали для усунення недоліків, а саме шляхом надання до суду детальних та обґрунтованих розрахунків заявлених до стягнення 3% річних, інфляційних втрат та штрафних санкцій.

16.01.2023 до суду надійшла заява позивача про усунення недоліків позовної заяви, в якій заявник просить суд відкрити провадження у справі та призначити її до розгляду. До заяви позивачем додано позовну заяву в новій редакції, в якій уточнено ціну позову, наведено попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат та розрахунок заявлених до стягнення 3% річних, інфляційних втрат та штрафних санкцій.

Ухвалою Господарського суду Донецької області від 20.01.2023 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, вирішено розгляд справи здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження справи без повідомлення (виклику) учасників справи за наявними у справі матеріалами, встановлено сторонам строки подачі заяв по суті.

Про відкриття провадження у справі учасників справи повідомлено шляхом направлення даної ухвали на електронні адреси позивача - , його представника - ІНФОРМАЦІЯ_1 та відповідача - .

02.02.2023 в установлений строк на адресу суду засобами поштового зв`язку надійшов відзив на позовну заяву. У відзиві на позов відповідач зазначив, що з 06.01.2022 позивач і не звертався до відповідача з заявками на відвантаження товару, що є умовою для завантаження товару на транспортний засіб позивача, при тому, що продукція була в наявності на складах відповідача. Відповідач також посилається на виникнення форс-мажорних обставин, пов`язаних з військовою агресією Російської Федерації на територію України. Зазначає, що його підприємство зазнало ракетного удару з боку російської федерації, під час якого було пошкоджено та частково зруйновано господарські та складські приміщення підприємства. Відповідач посилається на те, що вини та протиправної поведінки в його діях не вбачається, а як наслідок відсутні підстави для притягнення до відповідальності за часткове невиконання Договору поставки № 20/10-21-В від 26.10.2021 року. Крім того, відповідач вказує, що не відмовляється від виконання своїх зобов`язань за Договором та має намір повернення грошових коштів, що підтверджується частковим погашенням, але у зв`язку з скрутним становищем підприємства внаслідок обстрілів та частковою втратою майна на даний час не має змоги в повному обсязі повернути виниклу заборгованість та повертає частками, про що додає копії платіжних інструкцій. Відповідач також зазначає, що про направлення позивачем листа від 23.02.2022 йому стало відомо лише з позовної заяви. Вказаний лист був знайдений в поштовій скриньці лише після ознайомлення з позовом та було встановлено, що такий лист надійшов на електронну поштову скриньку 24.02.2022 року о 14:03 у форматі WORD та не містив підпису відповідальної особи. Визнає факт отримання листа від позивача про повернення коштів за недопоставлений товар у сумі 76 496,16 грн. за вих. № 2302-2022 від 23.02.2022 року на офіційну електрону пошту тільки 01.09.2022, на такий лист була надана відповідь про відсутність можливості сплатити кошти, в подальшому здійснена часткова оплата, а саме 11.10.2022 на суму 10 000 грн, 13.01.2023 на суму 16 496,16 грн. Відповідач заперечує проти позовних вимог в частині нарахування позивачем штрафних санкцій, інфляційних втрат, 3% річних, посилаючись на існування форс-мажорних обставин. Крім того, відповідач вважає, що вартість професійної правничої допомоги, яка надавалася позивачу у сумі 15 000 грн є завищеною, неспівмірною зі складністю справи та обсягом наданих послуг, просить відмовити в стягненні вказаної суми.

Інших заяв по суті спору, клопотань до суду не надходило.

Приймаючи до уваги те, що судом вжито всі заходи для належного повідомлення учасників справи про розгляд судової справи, зважаючи на надходження від сторін заяв по суті справи, суд дійшов висновку, що сторони належним чином повідомлені про відкриття провадження у справі та розгляд даної справи в порядку спрощеного позовного провадження.

Усім учасникам справи надано можливість для висловлення своєї правової позиції по суті позовних вимог та судом дотримано під час розгляду справи, обумовлені чинним ГПК України, процесуальні строки для звернення із заявами по суті справи та іншими заявами з процесуальних питань.

Щодо строку розгляду справи суд зазначає наступне.

Статтею 248 ГПК України передбачено, що суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Відповідно до положень п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Також, відповідно до рішень Європейського суду з прав людини, що набули статусу остаточного, зокрема "Іззетов проти України", "Пискал проти України", "Майстер проти України", "Субот проти України", "Крюков проти України", "Крат проти України", "Сокор проти України", "Кобченко проти України", "Шульга проти України", "Лагун проти України", "Буряк проти України", "ТОВ "ФПК "ГРОСС" проти України", "Гержик проти України" суду потрібно дотримуватись розумного строку для судового провадження.

Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

Проте, вихід за межі встановленого ст. 248 ГПК України строку був обумовлений виключними загальновідомими обставинами, пов`язаними із триваючою військовою агресією Російської федерації на територію України.

Зокрема, Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" №64/2022 від 24.02.2022, затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року №2102-IX, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.

Воєнний стан в Україні неодноразово було продовжено. На даний час Указом Президента України від 01.05.2023 № 254/2023 продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 20 травня 2023 року строком на 90 діб.

Необхідно зазначити, що Господарський суд Донецької області знаходиться на території Харківської територіальної громади, яка з першого дня військової агресії перебуває під постійними ворожими обстрілами, які становлять загрозу життю та здоров`ю всіх учасників судового процесу. Окрім того, ворогом неодноразово вчинялися дії, спрямовані на руйнування об`єктів критичної інфраструктури регіону, що, зокрема, спричиняло тривале знеструмлення електричних мереж та вихід з ладу систем зв`язку та інтернету.

Такі обставини істотно уповільнили роботу суду, як щодо організаційно-технічного забезпечення судового процесу, так і щодо безпосереднього розгляду справи.

З урахуванням викладеного, за об`єктивних обставин розгляд справи був здійснений судом без невиправданих зволікань настільки швидко, наскільки це було можливим за вказаних умов, у межах розумного строку в контексті положень Господарського процесуального кодексу України та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

За висновками суду, в матеріалах справи достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору, внаслідок чого справа може бути розглянута за наявними у справі матеріалами.

Згідно з ч. 4 ст. 240 ГПК України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Розглянувши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно перевіривши матеріали справи та надані докази, суд встановив наступне.

26 жовтня 2021 року між Приватним акціонерним товариством "Інтер Агролайн" (постачальник, відповідач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Біо-Юнік" (покупець, позивач) було укладено Договір поставки № 20/10-21-В (далі - Договір), відповідно до п. 1.1 якого в порядку та на умовах, визначених цим Договором, постачальник зобов`язується передати у власність покупця товар, а покупець, відповідно, зобов`язується оплатити та прийняти товар на умовах цього Договору.

Відповідно до п. 1.2 Договору кількість, якість товару, графік поставки, терміни поставки, умови поставки, терміни поставки, місце поставки, ціна товару, умови оплати та інші умови поставки окремої партії Товару, визначаються сторонами в специфікаціях, які є невід`ємною частиною цього Договору.

Специфікація є дійсною за умови підписання її сторонами (п. 1.3 Договору).

Загальна сума цього Договору складається з суми вартісних показників усіх специфікацій і включає ПДВ 20% (п. 2.1 Договору).

Умовами п. 2.2 Договору сторони погодили, що розрахунки здійснюються покупцем за кожну партію товару у безготівковому порядку шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок постачальника, що вказаний в цьому Договорі.

Згідно з п. 2.3 Договору умови оплати товару та ціна визначаються сторонами в специфікаціях. Платежі можуть оплачуватися за товар частинами.

Відповідно до п.3.1 Договору постачальник здійснює поставку товару (партії товару), зазначеного у специфікації протягом строку дії цього Договору на умовах поставки, визначених в специфікаціях, відповідно до тлумачення міжнародних правил ІНКОТЕРМС- 2020.

Пунктом 3.3 Договору сторони погодили, що перехід права власності на насіння відбувається в момент отримання товару покупцем, підтверджується видатковою накладною, що підписана представниками обох сторін.

Договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами і діє до 30 липня 2022 року, але в будь-якому разі діє до повного виконання сторонами своїх зобов`язань за цим договором (п. 9.1 Договору).

Договір складено та підписано сторонами без зауважень.

На виконання умов Договору сторонами підписано Специфікації № 1 від 26.10.2021 на поставку паливних гранул з лушпиння соняшника на суму 530 400,00 грн, № 2 від 07.12.2021 на поставку паливних гранул з лушпиння соняшника на суму 600 000,00 грн, № 3 від 14.12.2021 на поставку паливних гранул з лушпиння соняшника на суму 600 000,00 грн, № 4 від 28.12.2021 на поставку паливних гранул з лушпиння соняшника на суму 444 576,00 грн.

У вказаних Специфікаціях погоджено умови поставки партій товару, які є ідентичними.

Так, товар поставляється на умовах EXW (Інкотермс 2020), ПрАТ «Інтер Агролайн» за адресою : Донецька область, м. Слов`янськ, вул. Літературна, буд. 88. Вартість навантаження товару в транспортний засіб, що наданий покупцем, входить у вартість партії товару. Місцем переходу права власності на товар є Донецька область, м. Слов`янськ, вул. Літературна, буд. 88. Оплата товару здійснюється у розмірі 100% вартості партії товару протягом 1 банківського дня з дати отримання рахунку постачальника.

Позивачем була здійснена передоплата товару на загальну суму 1 866 386,88 грн, що підтверджується копіями платіжних доручень № 1788 від 27.10.2021 на суму 116 688,00 грн, № 1789 від 27.10.2021 на суму 233 376,00 грн, № 1820 від 09.11.2021 на суму 142 359,36 грн, № 1823 від 12.11.2021 на суму 47 099,52 грн, № 1876 від 09.12.2021 на суму 264 000,00 грн, № 1880 від 10.12.2021 на суму 132 000,00 грн, № 1882 від 14.12.2021 на суму 204 000,00 грн, № 1883 від 14.12.2021 на суму 60 000,00 грн, № 1903 від 29.12.2021 на суму 444 576,00 грн, № 1904 від 29.12.2021 на суму 222 288,00 грн.

Відповідачем підтверджується отримання вказаних коштів як в акті звірки взаєморозрахунків від 12.10.2022, так і у відзиві на позовну заяву.

Відповідачем за умовами Договору та Специфікацій до нього здійснено поставку товару на загальну суму 1 789 890,72 грн, що підтверджується сторонами, а також доданими до матеріалів справи копіями видаткових накладних № 106 від 27.10.2021 на загальну суму 104 276,64 грн, № 111 від 29.10.2021 на загальну суму 107 246,88 грн, № 113 від 29.10.2021 на загальну суму 104 700,96 грн, № 134 від 09.11.2021 на загальну суму 108 519,84 грн, № 137 від 11.11.2021 на загальну суму 114 778,56 грн, № 218 від 09.12.2021 на загальну суму 132 720,00 грн, № 221 від 09.12.2021 на загальну суму 127 440,00 грн, № 227 від 13.12.2021 на загальну суму 127 800,00 грн, № 237 від 14.12.2021 на загальну суму 122 040,00 грн, № 257 від 17.12.2021 на загальну суму 127 080,00 грн, № 298 від 29.12.2021 на загальну суму 121 800,00 грн, № 314 від 30.12.2021 на загальну суму 124 440,00 грн, № 303 від 30.12.2021 на загальну суму 127 680,00 грн, № 8 від 04.01.2022 на загальну суму 133 680,00 грн, № 15 від 06.01.2022 на загальну суму 105 687,84 грн, а також копіями товарно - транспортних накладних № 47 від 27.10.2021, № 49 від 29.10.2021, № 51 від 29.10.2021, № 68 від 09.11.2021, № 70 від 11.11.2021, № 138 від 09.12.2021, № 141 від 09.12.2021, № 147 від 13.12.2021, № 157 від 14.12.2021, № 176 від 17.12.2021, № 218 від 29.12.2021, № 222 від 30.12.2021, № 226 від 30.12.2021, № 8 від 04.01.2022, № 15 від 06.01.2022.

В подальшому відповідачем повернуто відповідачу кошти в сумах 10 000,00 грн та 16 496,16 грн, що підтверджується копіями платіжних інструкцій № 1867 від 11.10.2022 та № 5 від 13.01.2023 відповідно.

Таким чином, матеріалами справи та сторонами підтверджено, що відповідачем не здійснено поставку товару на всю суму коштів, які були оплачені позивачем. Станом на дату розгляду справи судом відповідачем не поставлено товар на суму 50 000,00 грн та така сума коштів не повернута відповідачем позивачу.

За змістом ст. 193 ГК України та ст. 525 ЦК України одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом не допускається.

Згідно з ч.1 ст.193 Господарського кодексу України, яка кореспондується з ч.1 ст.526 ЦК України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до положень ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Проаналізувавши правовідносини між сторонами, які виникли з Договору, суд дійшов висновку про те, що даний договір за своє правовою природою є договором поставки.

Згідно із ч. 1 ст. 265 ГК України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч. 1 ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч. 2 ст. 712 ЦК України, до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Частиною 1 статті 662 ЦК України визначено, що продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

Частиною 1 статті 663 ЦК України передбачено, що продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

В статті 665 ЦК України зазначено, що у разі відмови продавця передати проданий товар покупець має право відмовитися від договору купівлі-продажу.

Згідно ст. 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу.

Відповідно до положень ст. 693 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу. У разі невиконання покупцем обов`язку щодо попередньої оплати товару застосовуються положення статті 538 цього Кодексу.

Якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати (ч. 2 ст. 693 ЦК України).

За вказаних вище обставин позивач має право вимагати від відповідача повернення попередньої оплати за не отриманий товар.

Враховуючи, що позивач просить також стягнути з відповідача 3% річних та інфляційних втрат, спірним є питання щодо дати виникнення у відповідача зобов`язання зі сплати грошових коштів на користь позивача.

Відповідно до ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону (частини другої статті 625 ЦК України) виникає обов`язок сплатити кредитору, поряд із сумою основного боргу, суму інфляційних втрат, як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати, та 3 % річних від простроченої суми.

У кредитора згідно з частиною другою статті 625 ЦК України є право вимоги до боржника щодо сплати інфляційних втрат та 3 % річних за період прострочення в оплаті основного боргу. Зобов`язання зі сплати інфляційних втрат та 3 % річних є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю. Відповідно, й вимога про їх сплату є додатковою до основної вимоги

Виходячи із системного аналізу вимог чинного законодавства аванс (попередня оплата) - це грошова сума, яка не забезпечує виконання договору, а є сумою, що перераховується згідно з договором наперед, у рахунок майбутніх розрахунків, зокрема, за товар який має бути поставлений, за роботи, які мають бути виконані. При цьому аванс підлягає поверненню особі, яка його сплатила, лише у випадку невиконання зобов`язання, за яким передавався аванс, незалежно від того, з чиєї вини це відбулося (висновок про застосування норм права, викладений у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 21 лютого 2018 року у справі № 910/12382/17).

Як вже доведено та визнано сторонами, позивач здійснив попередню оплату за Договором поставки № 20/10-21-В від 26.10.2021, однак, товар був поставлений не на всю суму передоплати.

Позивач у позовній заяві зазначає, що оскільки кінцевою датою поставки товару, яка погоджена сторонами в Специфікації № 4, є 31.12.2021, то датою порушення строків щодо поставки товару він вважає 01.01.2022. Саме з 01.01.2022 позивачем здійснено нарахування інфляційних втрат та 3% річних.

Суд ще раз звертає увагу на те, що згідно частини 2 ст. 693 ЦК України якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

З аналізу положень статті 693 ЦК України витікає, що в разі невиконання продавцем свого зобов`язання зі своєчасного передання товару покупцю, останній має право діяти альтернативно: або вимагати передання оплаченого товару від продавця, або вимагати повернення суми попередньої оплати. Можливість обрання певно визначеного варіанта правової поведінки боржника є виключно правом покупця, а не продавця. Отже, волевиявлення щодо обрання одного з варіантів вимоги покупця має бути вчинено ним в активній однозначній формі такої поведінки, причому доведеної до продавця.

З наданих документів вбачається, що сторонами було погоджено поставку декількох партій товару, умови щодо кожної поставки погоджені в відповідній Специфікації.

Суд звертає увагу на те, що в зазначених Специфікаціях не передбачено оплату товару шляхом 100% передоплати, оплата передбачена на підставі рахунку, а позивачем не була здійснена передоплата на всю суму поставок товару, які були погоджені в чотирьох Специфікаціях.

За вказаними Специфікаціями сторони домовились про поставку товару на загальну суму 2 174 976,00 грн, однак позивачем було сплачено 1 866 386,88 грн.

Так, згідно Специфікації № 1 від 26.10.2021 погоджено поставку товару на загальну суму 530 400,00 грн, період поставки з 26.10.2021 до 05.11.2021.

З документів на оплату за період з 26.10.2021 до 05.11.2021, а саме платіжних доручень № 1788 від 27.10.2021 та № 1789 від 27.10.2021 вбачається, що оплата здійснена на загальну суму 350 064,00 грн.

Поставка за період з 26.10.2021 до 05.11.2021 була здійснена на загальну суму 316 224,48 грн.

В Специфікації № 2 від 07.12.2021 була погоджена вже поставка наступної партії на загальну суму 600 000,00 грн, період поставки з 07.12.2021 до 15.12.2021.

Однак, позивачем були здійснені оплати за наступними платіжними дорученнями № 1820 від 09.11.2021 на суму 142 359,36 грн, № 1823 від 12.11.2021 на суму 47 099,52 грн, тобто за межами періоду, який погоджений в Специфікації № 1 та до погодження інших умов в Специфікації № 2.

Відповідачем були здійснені поставки згідно видаткових накладних № 134 від 09.11.2021 на загальну суму 108 519,84 грн, № 137 від 11.11.2021 на загальну суму 114 778,56 грн.

Таким чином, умови поставки партії товару, які були погоджені в Специфікації № 1 не були дотримані в повному обсязі обома сторонами, зокрема, оплати і поставки відбувались поза строками, що погоджені в ній, поставка відбулась на більшу суму, позивачем не було здійснено 100% передплати, а здійснювалась доплата за наслідками отримання товару. Однак, такі обставини не викликали будь-яких претензій у сторін, які погодили умови поставки наступної партії товару в Специфікації № 2.

В Специфікації № 2 сторони погодили умови поставки товару на загальну суму 600 000,00 грн в період з 07.12.2021 по 15.12.2021, а також в Специфікації № 3 від 14.12.2021 сторони погодили умови поставки товару на загальну суму 600 000,00 грн в період з 14.12.2021 до 20.12.2021.

Незважаючи на погодження умов поставки товару за Специфікаціями № 2 та № 3 на загальну суму 1 200 000,00 грн, позивачем у період з 09.12.2021 по 14.12.2021 було перераховано загалом 660 000,00 грн.

За період з 09.12.2021 по 17.12.2021 поставка товару була здійснена на загальну суму 637 080,00 грн.

Тобто сторонами знову не були чітко дотримані всі умови поставки товару за Специфікаціями № 2 та № 3, в тому числі і щодо загальної суми поставок. Крім того, з урахуванням здійснення оплат у період з 09.12.2021 по 14.12.2021 на суму 660 000,00 грн та здійснення наступних оплат лише 29.12.2021, з урахуванням того, що поставка товару в період з 09.12.2021 по 17.12.2021 на суму 637 080,00 грн відбувалась на суму передоплати, яка була здійснена до 14.12.2021, суд приходить до висновку, що сторони взагалі не виконували умови поставки партії товару, які були погоджені в Специфікації № 3.

Незважаючи на те, що сторонами не було здійснено оплати та поставки товару, що погоджені в Специфікації № 3, сторонами не було пред`явлено ніяких претензій по цій Специфікації одна до одній та були погоджені умови поставки наступної партії товару на загальну суму 444 576,00 грн.

Так, в Специфікації № 4 від 28.12.2021 сторони узгодили умови поставки партії товару на загальну суму 444 576,00 грн в період з 28.12.2021 до 31.12.2021.

Позивачем була здійснена оплата вказаної партії товару платіжним дорученням № 1903 від 29.12.2021 на загальну суму 444 576,00 грн.

При цьому, позивачем 29.12.2021 було здійснено ще одну оплату платіжним дорученням № 1904 на суму 222 288,00 грн.

В період з 29.12.2021 по 30.12.2021 відповідачем здійснена поставка товару на загальну суму 373 920,00 грн, 04.01.2022 здійснена поставка на суму 133 680,00 грн, 06.01.2022 - на суму 105 687,84 грн.

Отже, з викладеного можна дійти висновку, що поставка товару за Специфікацією № 4 з урахуванням залишку передоплати за попередній період в сумі 22 920,00 грн була виконана відповідачем у повному обсязі 04.01.2022.

Одночасно на суму передоплати 222 288,00 грн сторонами не були погоджені строки поставки товару (відповідні докази суду не надані), відпуск товару здійснювався на підставі замовлень позивача і на вказану передоплату здійснена поставка товару вартістю 145 791,84 грн.

За таких обставин суд приходить до висновку, що на оплату, яка була здійснена позивачем 29.12.2021 на загальну суму 222 288,00 грн, не здійснено поставку товару на суму 76 496,16 грн.

Враховуючи, що суду не надано доказів погодження сторонами строку поставки товару на передоплату, здійснену платіжним дорученням № 1904 від 29.12.2021 на суму 222 288,00 грн, враховуючи право покупця вимагати або передання товару або повернення суми передоплати, то строк виконання відповідачем його зобов`язань в такому випадку встановлюється згідно положень ч. 2 ст. 530 ЦК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 530 ЦК України якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Позивач посилається на те, що направив на адресу відповідача електронною поштою лист вих. 23.02-2022 від 23.02.2022 з проханням повернути йому кошти в сумі 76 496,16 грн. Суд звертає увагу на те, що в зазначеному листі позивач просить повернути кошти в сумі 76 496,16 грн як такі, що були зайво перераховані платіжним дорученням № 1904 від 29.12.2021, тобто позивач не вважає вказані кошти передоплатою за товар, не просить поставити товар чи повернути передоплату, а зазначає про необхідність повернення відповідачем зайво перерахованих позивачем коштів.

До матеріалів справи позивачем доданий скріншот з електронної пошти, з якого вбачається, що на електронну адресу здійснено направлення електронного листа з вкладенням листа на повернення коштів. Одночасно як зі скріншоту позивача, так і з скріншоту, який наданий відповідачем, з вказаної електронної скриньки, вбачається, що зазначений лист фактично був створений 23.02.2022 та 23.02.2022 був направлений на поштову скриньку Biou Acc , а на електронну адресу був перенаправлений 24.02.2022.

Відповідач зазначив, що його офіційною електронною поштою є , а у зв`язку з введенням 24.02.2022 воєнного стану в країні, у зв`язку з призупиненням роботи підприємства, ним не перевірялась пошта, що надходила на електронну скриньку , про вказане надходження відповідач дізнався після ознайомлення з даним позовом.

Суд зазначає, що в реквізитах відповідача, які наведені в Договорі поставки № 20/10-21-В від 26.10.2021, зазначений E-mail відповідача , який також міститься в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань.

Отже, за відсутності погодження сторонами листування на електронну поштову скриньку відповідача , направлення позивачем листа на вказану електронну адресу не може вважатись належним доказом повідомлення відповідача про необхідність повернення коштів. Крім того, направлений в електронному вигляді лист вих. 23.02-2022 від 23.02.2022 не був скріплений кваліфікованим електронним підписом, отже такий лист не може вважатись документом, який підписаний повноважною особою.

За таких обставин, суд не приймає направлення позивачем листа вих. 23.02-2022 від 23.02.2022 на електронну поштову адресу , як належний доказ направлення листа та повідомлення відповідача про необхідність повернення коштів.

Відповідач підтвердив отримання листа позивача вих. 23.02-2022 від 23.02.2022 на свою електронну поштову скриньку 01.09.2022 та надання відповіді на вказаний лист від 02.09.2022.

У наданій відповіді відповідач не заперечує факту отримання коштів від позивача та наявність заборгованості в сумі 76 496,16 грн, вказує, що позивач не звертався до нього до початку введення воєнного стану з вимогою щодо погашення заборгованості, повідомив про готовність повернути кошти за їх наявністю.

Враховуючи, що відповідач підтвердив отримання 01.09.2022 листа позивача вих. 23.02-2022 від 23.02.2022 та за відсутності іншої документально підтвердженої дати отримання відповідачем такого листа, з урахуванням положень ч. 2 ст. 530 ЦК України відповідач повинен був повернути позивачу кошти в сумі 76 496,16 грн в строк до 08.09.2022.

Таким чином, у відповідача виникла заборгованість за грошовим зобов`язанням перед позивачем з 09.09.2022 та саме з цієї дати на суму заборгованості можливо нарахування 3% річних та інфляційних втрат.

Як вже встановлено та зазначено судом, відповідачем частково погашено заборгованість, а саме 11.10.2022 у сумі 10 000,00 грн, 13.01.2023 у сумі 16 496,16 грн.

Враховуючи, що відповідачем не здійснено остаточного розрахунку з позивачем з повернення суми передоплати, а також те, що в матеріалах справи відсутні, а відповідачем не надані докази, які б спростовували наявність заборгованості перед позивачем, а також докази, які б свідчили про здійснення остаточного розрахунку, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення заборгованості в сумі 50 000,00 грн є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Стосовно суми основної заборгованості 16 496,16 грн суд зазначає, що така заборгованість існувала на дату звернення позивача з даним позовом до суду та була сплачена під час розгляду справи судом.

За приписами пункту 2 частини 1 статті 231 Господарського процесуального кодексу України господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Предмет спору - це об`єкт спірного правовідношення, те благо (річ, право, інше майно), з приводу якого виник спір.

Спір в частині стягнення основного боргу в сумі 16 496,16 грн в даній справі припинив своє існування під час розгляду справи у зв`язку з оплатою відповідачем боргу в відповідному розмірі.

Суд вважає за можливе закрити провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору в частині стягнення основного боргу в сумі 16 496,16 грн, оскільки заборгованість в цій частині сплачена та спір в цій частині припинив існування після подачі позову, під час розгляду справи судом.

З урахуванням вищевикладеного судом здійснюється перерахунок 3 % річних та інфляційних втрат з урахуванням дати виникнення заборгованості, яка встановлена судом, та кінцевої дати нарахування, яка була визначена позивачем. Суд вважає правомірним нарахування 3% річних у сумі 409,91 грн на заборгованість у розмірі 66 496,16 грн за період з 09.09.2022 до 22.11.2022, інфляційних втрат у сумі 3 443,59 грн на заборгованість у розмірі 66 496,16 грн за період вересень - листопад 2022 року.

В частині стягнення 3% річних у сумі 1 371,82 грн та інфляційних втрат у сумі 13 661,30 грн суд відмовляє з наведених вище підстав як необґрунтовано нараховані.

Позивач також просить стягнути з відповідача штраф у сумі 3 324,80 грн.

Відповідно до п. 5.4 Договору № 20/10-21-В від 26 жовтня 2021 року у випадку порушення встановлених даним Договором та Специфікаціями до нього строків поставки товару або недопоставки товару, постачальник сплачує покупцю штраф в розмірі 1% від вартості не поставленого в строк оплаченого товару за кожен день прострочення, але не більше 5% від вартості не поставленого оплаченого товару, а також всі санкції, що передбачені ст. 625 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ч. 2, 3 ст. 549 ЦК України визначено, що штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно ст. 230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Як вже зазначено судом, сторонами не були погоджені строки поставки товару на суму, яка заявлена в позові, та звернення позивача саме з вимогою про повернення коштів, а не поставки товару, отже і відсутнє з боку відповідача порушення щодо строку поставки спірної партії товару. Позивачем не доведено узгодження строку поставки та порушення відповідачем своїх зобов`язань з поставки товару на суму 66 496,16 грн, відповідно, підстави для застосування штрафних санкцій на підставі п. 5.4 Договору відсутні.

Крім того, суд звертає увагу на те, що в пункті 5.4 Договору сторонами погоджено методологію нарахування штрафу, яка відповідає методології нарахування пені, що суперечить нормам чинного законодавства.

За таких обставин суд відмовляє в позовних вимогах в частині стягнення штрафу в сумі 3 324,80 грн.

Щодо посилань відповідача на форс-мажорні обставини, суд зазначає наступне.

Згідно ст. 617 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов`язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов`язання, відсутність у боржника необхідних коштів.

В межах розгляду цієї справи, суд зауважує, що обставини непереборної сили, які впливають на виконання зобов`язань за договором, звільняють сторін від відповідальності, якщо зобов`язання порушено внаслідок випадку або непереборної сили (ст. 617 ЦК України). У цих випадках достатньо дослідити факт існування обставин непереборної сили та залежність виконання договірних зобов`язань від цих обставин.

Проте, коли мова іде про інші наслідки, пов`язані з настанням форс-мажорних обставин, про які сторони домовилися у договорі, необхідно виходити саме з цих умов та реалізовувати їх у тому порядку, який погоджений в договорі. Умовами розділу 6 договору сторони погодили наступне:

Свідоцтво, видане відповідною торговою палатою, є достатнім підтвердженням наявності і тривалості дії непереборної сили. Сторона, яка не виконує свого зобов`язання, повинна протягом 48 годин дати сповіщення іншій стороні про перешкоду і її вплив на виконання зобов`язань за Договором, інакше вона втрачає право посилатись на ці обставини.

Як вбачається з умов договору, відповідач мав повідомити позивача про виникнення форс-мажорних обставин та надати відповідні підтверджуючі документи про їх настання.

Однак, доказів здійснення відповідного повідомлення або неможливості вчасного повідомлення про настання обставин непереборної сили матеріали справи не містять.

Отже, за умовами договору неповідомлення або несвоєчасне повідомлення про форс-мажорні обставини позбавляє сторону, яка порушила цей обов`язок, права посилатися на ці обставини як на підставу звільнення від відповідальності.

Наявність форс-мажорних обставин засвідчується Торгово-промисловою палатою України та уповноваженими нею регіональними торгово-промисловими палатами у відповідності до статей 14, 14-1 Закону України "Про торгово-промислові палати України" шляхом видачі сертифіката.

Тобто, сертифікат видається торгово-промисловою палатою за зверненням однієї зі сторін спірних правовідносин (сторін договору), яка (сторона) оплачує (за винятком суб`єктів малого підприємництва) послуги торгово-промислової палати. Водночас інша сторона спірних правовідносин (договору) позбавлена можливості надати свої доводи і вплинути на висновки торгово-промислової палати.

Таке засвідчення форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) може вважатися достатнім доказом про існування форс-мажорних обставин для сторін договору, якщо вони про це домовилися.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач не виконав вимоги договору щодо отримання сертифікату Торгово-промислової палати України щодо наявності форс-мажорних обставин та вплив таких обставин саме на невиконання спірних зобов`язань.

Суд приходить до висновку, що відсутність своєчасного повідомлення відповідачем про настання форс-мажорних обставин та відсутність доказів, передбачених договором, про наявність цих обставин та вплив цих обставин на можливість виконання ним грошового зобов`язання перед позивачем за спірним договором позбавляє відповідача права посилатись на форс-мажорні обставини.

Суд зауважує, що лист Торгово-промислової палати України вих. №2024/02.0-7.1 від 28.02.2022 не є належним та допустимим доказом наявності форс-мажорних обставин у даних спірних правовідносинах.

Такі обставини, як введення воєнного стану самі по собі не є абсолютними форс-мажорними обставинами, які позбавляють відповідача виконати свої зобов`язання.

Факт військової агресії Російської Федерації проти України не може бути беззаперечним доказом наявності форс-мажору, за відсутності безпосереднього впливу на можливість виконати умови спірного Договору.

Суд зазначає, що решту аргументів сторін визнає такими, що не мають суттєвого впливу на прийняття рішення у даній справі та не спростовують вищевикладених висновків суду.

Враховуючи вищезазначене, зважаючи на встановлені судом фактичні обставини, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача на користь позивача основної заборгованості в сумі 50 000,00 грн, 3% річних у сумі 409,91 грн, інфляційних втрат у сумі 3 443,59 грн. В частині стягнення основного боргу в сумі 16 496,16 грн суд закриває провадження у справі, в іншій частині позов не підлягає задоволенню.

Пунктом 5 частини 1 статті 237 ГПК України передбачено, що при ухваленні рішення суд вирішує питання як розподілити між сторонами судові витрати.

Відповідно до ст. 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать в тому числі витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до положень ч. 9 ст. 129 ГПК України якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

Позивачем при зверненні з даним позовом до суду сплачений судовий збір у сумі 2 481,00 грн, крім того, позивач просить стягнути з відповідача 15 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Надаючи оцінку заявленим до відшкодування витратам на професійну правничу допомогу, суд зазначає наступне.

За змістом ст. 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом (ст. 16 ГПК України).

Відповідно до положень ст. 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

На підтвердження понесених позивачем витрат з правничої допомоги до матеріалів справи надані копії: Договору про надання юридичних послуг № 15/07/2022 від 15.07.2022, Акту наданих послуг від 20.12.2022, платіжних доручень № 2104 від 29.07.2022 про перерахування позивачем за юридичні послуги 5 300,00 грн, № 2295 від 07.11.2022 про перерахування позивачем за юридичні послуги 5 300,00 грн. Також доданий розрахунок вартості юридичних послуг від 20.12.2022 на суму 15 000,00 грн.

Відповідно до Договору про надання юридичних послуг № 15/07/2022, укладеного 15.07.2022 між адвокатським бюро «Вадима Васильєва» в особі керуючого бюро Васильєва В.В. (надалі - адвокат) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Біо-Юнік" (надалі - клієнт), предметом Договору є забезпечення захисту прав, свобод і законних інтересів клієнта, надання правової допомоги клієнту в статусі позивача в господарському процесі.

В пункті 4 Договору про надання юридичних послуг № 15/07/2022 від 15.07.2022 сторони погодили розмір гонорару в сумі 15 000,00 грн, факт надання послуг підтверджується актом наданих послуг.

Цей договір набирає чинності з моменту його підписання та діє протягом наступних 24 місяців (п. 5 Договору).

До вищевказаного Договору сторони 20.12.2022 підписали Акт наданих послуг на загальну суму 15 000,00 грн, а саме вивчення справи, вивчення законодавства та судової практики, підготовка та направлення претензії, підготовка до розгляду справи, підготовка позову та направлення до суду.

Згідно з розрахунком вартості юридичних послуг від 20.12.2022 (договір 15/07/2022 від 15.07.2022) на суму 15 000,00 грн вартість послуг складається з :

вивчення справи клієнта - 1450, 00 грн;

вивчення законодавства та судової практики - 2300,00 грн;

усна консультація клієнта - 550,00грн;

складання претензії та направлення на адресу боржника - 3 700;

складання позовної заяви - 4700,00грн;

гонорар за складність справи - 2300,00 грн.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачу дійсно надавалась професійна правнича допомога, що підтверджується актом, який підписано позивачем та адвокатом, а також наявними в справі підписаними адвокатом Васильєвим В.В. претензії з доказами її направлення відповідачу, позовною заявою, заявою про усунення недоліків.

Згідно частин 4-6 ст. 126 ГПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідач вважає заявлений позивачем розмір витрат на правову допомогу необґрунтовано завищеним, неспівмірним зі складністю справи та обсягом наданих послуг. Відповідач звертає увагу на те, що дана справа згідно положень статті 247 ГПК є справою незначної складності, з невеликим обсягом досліджуваних доказів, яка розглядається судом в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін за наявними матеріалами у справі. Відповідач вказує, що позивачем не доведено те, що розмір витрат є реальним, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим, тому позивач просить в задоволенні заяви відмовити.

Визначаючи суму відшкодування, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, зважаючи на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України").

У рішенні ЄСПЛ «Лавентс проти Латвії» від 28.11.2002 зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Витрати на професійну правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат (аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі № 826/1216/16).

Під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами четвертою - шостою статті 126, частинами п`ятою - дев`ятою статті 129 ГПК України, зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені до стягнення з урахуванням того, чи були такі витрати пов`язані зі справою та чи була їх сума обґрунтованою.

У разі якщо суд дійде висновку щодо зменшення заявлених до стягнення витрат на професійну правничу допомогу, то в судовому рішенні повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Об`єднаної Палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19, у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 01.08.2019 у справі № 915/237/18, від 24.10.2019 у справі № 905/1795/18, від 17.09.2020 у справі № 904/3583/19, 01.06.2022 року у справі № 914/4/20.

Судові витрати, у тому числі витрати на професійну правничу допомогу мають бути безпосередньо пов`язаними з розглядом справи.

При вирішенні питання розподілу витрат на професійну правничу допомогу суд враховує висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18 та постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 15.06.2021 у справі № 912/1025/20, згідно з якими для суду не є обов`язковими зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом на підставі укладеного ними договору у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат і вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і їх необхідність.

Суд, ознайомившись із розрахунком вартості наданих послуг загальною вартістю 15000,00 грн, вважає, що адвокатом безпідставно включено до нього послуги з вивчення справи клієнта, вивчення законодавства та судової практики, надання усної консультації клієнту.

За своєю правовою природою справа № 905/19/23 є справою незначної складності, яка в силу статті 12 ГПК України є малозначною. При відкритті провадження судом було вирішено розглядати справу в порядку спрощеного провадження без виклику сторін. Спір виник у зв`язку з неналежним виконанням умов договору поставки, обсяг матеріалів справи є невеликим, а тому дана позовна заява не є складною та підготовка її не вимагала надмірного обсягу юридичної і технічної роботи.

Слід зазначити, що надання правової допомоги це професійний обов`язок адвоката, який знає закон та судову практику. Виокремлення адвокатом вищезазначених послуг як самостійних видів адвокатської послуги є необґрунтованим та охоплюється діями адвоката з «складання позовної», а тому визначення оплати на суму 4 300,00 грн є неспівмірним із фактично наданим обсягом юридичної допомоги та має бути виключено із загальної вартості наданих відповідачу послуг правничої допомоги.

У постанові Верховного Суду від 25.05.2021 у справі № 910/7586/19 викладено правовий висновок, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Таким чином, беручи на себе обов`язок щодо здійснення представництва інтересів клієнта в суді, адвокат бере на себе відповідальність не лише за якусь одну дію, наприклад написання процесуального документу чи виступ у суді, а бере на себе обов`язок по вчиненню комплексу дій, метою яких є забезпечення реалізації та захисту прав і обов`язків клієнта.

Також суд вважає необґрунтованим включення до витрат послуги зі складання претензії та направлення на адресу боржника в сумі 3700,00 грн, оскільки такі дії не пов`язані безпосередньо з розглядом справи в суді, є способом вирішення справи в позасудовому порядку. Крім того, суд враховує, що текст претензії фактично відтворено в позовній заяві, отже покладення на відповідача витрат по складанню такої претензії додатково до витрат, пов`язаних зі складанням позовної заяви, є надмірним та не співрозмірним наданим послугам.

Приймаючи до уваги, що за своєю правовою природою справа № 905/19/23 є справою незначної складності, малозначною, з огляду на незначний обсяг матеріалів справи, виходячи з принципу адекватності та реальності судових витрат, суд дійшов висновку про те, що доведеними є понесення витрат на правничу допомогу адвоката в загальному розмірі 7000,00 грн, а саме за складання позовної заяви в сумі 4 700,00 грн та гонорару за складність справи в сумі 2 300,00 грн.

Враховуючи викладене судові витрати зі сплати судового збору та витрат на правову допомогу розподіляються між сторонами пропорційно задоволеним вимогам, крім того, суд покладає судові витрати на відповідача і в частині вимог, провадження щодо яких закрито судом, оскільки спір виник внаслідок неправильних дій саме відповідача, а часткова оплата була здійснена під час розгляду справи судом.

Таким чином, з відповідача на користь позивача суд стягує витрати по сплаті судового збору в сумі 1967,43 грн, витрати на правову допомогу в сумі 5 551,00 грн. В іншій частині судові витрати залишаються за позивачем.

Враховуючи наявність на даний час у суді обмеженої кількості знаків поштової оплати, для вручення даного рішення учасникам справи будуть використані альтернативні способи вручення процесуальних документів, а саме направлення даного рішення на електронні адреси позивача та відповідача, повідомлені ними в заявах по суті справи.

На підставі викладеного, керуючись статями 1-5, 10, 11, 12, 20, 73-80, 86, 123, 129, 231, 233, 236-238, 240, 241, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Закрити провадження у справі № 905/19/23 в частині позовних вимог про стягнення суми основного боргу в розмірі 16 496,16 грн на підставі п. 2 ч. 1 ст. 231 ГПК України.

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства "Інтер Агролайн" (84107, Донецька область, м. Слов`янськ, вул. Літературна, буд. 88, код 40803038) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Біо-Юнік" (02081, м. Київ, вул. Тепловозна, буд. 18-В, код 39076103) основну заборгованість у сумі 50 000,00 грн, 3% річних у сумі 409,91 грн, інфляційні втрати в сумі 3 443,59 грн, витрати по сплаті судового збору в сумі 1967,43 грн, витрати на правову допомогу в сумі 5 551,00 грн.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ст. 241 ГПК України).

Апеляційна скарга на рішення суду подається в строки та в порядку, визначені статтями 256, 257 ГПК України.

Повний текст рішення складено 29.05.2023.

Суддя Т. О. Лобода