РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

29.05.2023Справа № 910/2303/23

За позовом Фізичної особи-підприємця Ратушняка Юрія Олександровича

до Приватного акціонерного товариства "ЗАВОД СУПУТНИК"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Товариство з обмеженою відповідальністю "ЮВЕЛІРНИЙ ЗАВОД "ДІАМАНТ-13"

про витребування майна з чужого незаконного володіння

Суддя О.В. Гумега

секретар судового засідання

Ратківська А.Р.

Представники: без повідомлення (виклику) учасників справи.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Фізична особа-підприємець Ратушняк Юрій Олександрович (далі - позивач, ФОП Ратушняк Ю.О.) звернувся до Господарського суду міста Києва з позовною заявою № 19/23-Р від 13.02.2023 до Приватного акціонерного товариства "ЗАВОД СУПУТНИК" (далі - відповідач, ПРАТ "ЗАВОД СУПУТНИК") про витребування у ПРАТ "ЗАВОД СУПУТНИК" рухомого майна, що належить на праві приватної власності Фізичній особі-підприємцю Ратушняку Ю.О., а саме: Дизель-генератор APD70A у шумопоглинаючому всепогодньому капоті та Загальний причіп ПР-легковий-В, марки ПГМФ, модель 8904-02, номер кузова НОМЕР_1 , зеленого кольору, д.н.з. НОМЕР_2 .

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.02.2023 позовну заяву ФОП Ратушняк Ю.О. залишено без руху, встановлено позивачу спосіб та строк усунення недоліків позовної заяви.

07.03.2023 через відділ діловодства суду від представника відповідача надійшло клопотання про відмову у відкритті провадження по справі. Клопотання сформовано в системі "Електронний суд" та зареєстровано в автоматизованій системі "Діловодство спеціалізованого суду" 07.03.2023.

07.03.2023 через відділ діловодства суду від представника позивача надійшла заява про виконання вимог ухвали суду, направлена до суду засобами поштового зв`язку 03.03.2023.

Судом враховано, що до заяви позивача про виконання вимог ухвали суду додано позовну заяву про витребування майна з чужого незаконного володіння (уточнену) № 28/23-Р від 03.03.2023 (далі - уточнена позовна заява).

ГПК України не передбачено права позивача на подання "уточнених" позовних заяв. Разом з тим, виходячи зі змісту поданої позивачем уточненої позовної заяви, а також змісту первісно поданої позовної заяви та конкретних обставин справи, враховуючи, що позовні вимоги позивачем залишено без змін, а також те, що позивач дотримався порядку подання відповідної заяви, визначеного ч. 5 ст. 46 Господарського процесуального кодексу України, суд прийняв до розгляду уточнену позовну заяву.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 17.03.2023 постановлено прийняти позовну заяву ФОП Ратушняк Ю.О. до розгляду та відкрити провадження у справі № 910/2303/23, розгляд справи здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін (без проведення судового засідання), залучити до участі у справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Товариство з обмеженою відповідальністю "ЮВЕЛІРНИЙ ЗАВОД "ДІАМАНТ-13" (далі - третя особа, ТОВ "ЮВЕЛІРНИЙ ЗАВОД "ДІАМАНТ-13").

19.04.2023 через відділ діловодства суду від представника позивача надійшла заява про виконання вимог ухвали, згідно якої надано суду докази на підтвердження направлення копії позовної заяви і доданих до неї доказів третій особі.

19.04.2023 через відділ діловодства суду від представника позивача надійшло клопотання про ознайомлення з матеріалами справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 252 ГПК України, розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у главі 10 розділу ІІІ ГПК України.

Відповідно до ч. 8 ст. 252 ГПК України, при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву (ч. 2 ст. 161 ГПК України).

Відповідач правом на подання відзиву на позовну заяву не скористався.

Третя особа правом на подання пояснень щодо позову не скористалась.

У разі неподання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами (ч. 9 ст. 165 ГПК України).

При розгляді справи у порядку спрощеного провадження судом досліджено подані позивачем уточнену позовну заяву, заяву про виконання вимог ухвали суду, подану відповідачем заяву про відмову у відкритті провадження та додані до них докази.

Розглянувши подані матеріали, суд дійшов висновку, що наявні в матеріалах справи докази в сукупності достатні для прийняття законного та обґрунтованого судового рішення, відповідно до статей 236, 252 Господарського процесуального кодексу України.

З`ясувавши обставини справи та дослідивши матеріали справи, суд

УСТАНОВИВ:

Позивач - ФОП Ратушняк Ю.О. звернувся до Господарського суду міста Києва з позовною заявою про витребування у відповідача - ПРАТ "ЗАВОД СУПУТНИК" рухомого майна, що належить на праві приватної власності позивачу, а саме: Дизель-генератора APD70A у шумопоглинаючому всепогодньому капоті та Загального причепа ПР-легковий-В, марки ПГМФ, модель 8904-02, номер кузова НОМЕР_1 , зеленого кольору, д.н.з. НОМЕР_2 .

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив наступне:

- позивач є власником Дизель-генератора APD70A у шумопоглинаючому всепогодньому капоті (далі - Дизель-генератор), який позивач придбав на підставі Договору СП 00 1 П від 15.01.2015 та видаткової накладної № 68 від 20.11.2017 та встановив його на належному позивачеві Загальному причепі ПР-легковий-В, марки ПГМФ модель 8904-02, номер кузова НОМЕР_1 , зеленого кольору, д.н.з. НОМЕР_2 (далі - Причіп);

- після набуття права власності на Причіп, позивач здійснив його реєстрацію у встановленому порядку, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 , а саме, відомостями, зазначеними у категорії С.4. цього свідоцтва підтверджується, що позивач є власником Загального причепу ПР-легковий-В, марки ПГМФ модель 8904-02, номер кузова НОМЕР_1 , зеленого кольору, д.н.з. НОМЕР_2 ;

- Дизель-генератор, встановлений на Причіп, був переданий в оренду ТОВ "ЮВЕЛІРНИЙ ЗАВОД "ДІАМАНТ-13" (третій особі) на підставі Договору оренди рухомого майна від 01.03.2019;

- після закінчення Договору оренди рухомого майна від 01.03.2019, Причіп з встановленим на ньому Дизель-генератором залишився стояти на території, що є власністю ПРАТ "ЗАВОД СУПУТНИК" (відповідач), яка перебувала в оренді у ТОВ "ЮВЕЛІРНИЙ ЗАВОД "ДІАМАНТ-13";

- у листопаді 2022 позивач з`ясував, що між ТОВ "ЮВЕЛІРНИЙ ЗАВОД "ДІАМАНТ-13" та відповідачем існує спір про оренду приміщення, яке було об`єктом оренди за Договором оренди № 701 від 16.01.2017, укладеного між ПРАТ "ЗАВОД СУПУТНИК" (орендодавець) та ТОВ "ЮВЕЛІРНИЙ ЗАВОД "ДІАМАНТ-13"(орендар);

- 13.11.2022 позивач прибув за адресою вулиця Межигірська, 82А у місті Києві (територія, що належить відповідачу), однак відповідач відмовився пропустити позивача на територію і надати доступ до належного йому майна, що підтверджується Актом про фіксацію місцезнаходження майна від 13.11.2022 та зробленою фотофіксацію;

- позивач звернувся до Національної поліції, надав відповідні пояснення екіпажу Патрульної поліції Рубін 752, а саме Дженджері Вадиму Петровичу (ДПП № 013397), що було зафіксовано на відео бодікамерою працівника патрульної поліції 473821;

- голова правління відповідача повідомив працівників поліції про те, що з огляду на пізній час та те, що події відбуваються у вихідний день, він не в змозі з`явитись для вирішення питання, однак спору немає, а тому в подальшому позивачу буде надано доступ до його майна та можливість вивезення його з території власними засобами;

- проте, незважаючи на неодноразове прибуття позивача до прохідної відповідача, доступу позивачу до належного йому майна не було надано, у зв`язку з чим позивач звернувся із повідомленням про вчинення злочину;

- 09.12.2022 до Єдиного реєстру досудових розслідувань (далі - ЄРДР) були внесені відомості про неправомірне заволодіння майном позивача, що має ознаки вчинення злочину, передбаченого положеннями статті 356 КК України, що підтверджується копією витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань у кримінальному провадженні 0001703 від 09.12.2022;

- позивач листом від 01.02.2023 звернувся до ТОВ "ЮВЕЛІРНИЙ ЗАВОД "ДІАМАНТ-13", відповідно до якого вимагав від ТОВ "ЮВЕЛІРНИЙ ЗАВОД "ДІАМАНТ-13" на підставі Договору оренди рухомого майна від 01.03.2019 невідкладно забезпечити повернення орендованого майна та підписати відповідний Акт приймання- передачі;

- у відповідь на лист від 01.02.2023, ТОВ "ЮВЕЛІРНИЙ ЗАВОД "ДІАМАНТ-13" листом від 06.02.2023 повідомило позивача, що ТОВ "ЮВЕЛІРНИЙ ЗАВОД "ДІАМАНТ-13" орендувало приміщення за адресою вулиця Межигірська, 82-А, м. Київ, у яких було розміщене майно, орендоване за Договором оренди рухомого майна від 01.03.2019. У січні 2022 строк дії Договору оренди приміщення закінчився, а новий Договір оренди приміщення не був укладений. У раніше орендованому приміщенні, станом на 24.02.2022 року, залишились основні засоби, техніка, обладнання ТОВ "ЮВЕЛІРНИЙ ЗАВОД "ДІАМАНТ-13", до яких з лютого 2022 року у нього немає доступу, в тому числі залишилось майно, орендоване у позивача. ТОВ "ЮВЕЛІРНИЙ ЗАВОД "ДІАМАНТ-13" також повідомило, що неодноразово зверталось до відповідача щодо надання доступу до приміщень, раніше ним орендованих, для отримання доступу до своїх основних засобів, техніки, обладнання, документів, однак відповідач відмовляється надавати такий доступ, на підтвердження зазначених обставин, позивачу було надано копії Актів про недопуск до приміщення. За таких обставин, ТОВ "ЮВЕЛІРНИЙ ЗАВОД "ДІАМАНТ-13" повідомило позивача, що не в змозі повернути орендоване майно та підписати відповідний Акт приймання- передачі;

- позивач, вважаючи порушеним належне йому право власності на Дизель-генератор та Причіп, звернувся з даним позовом до суду на підставі ст. 41 Конституції України, ст. 316, 317, 319, 321, 387 Цивільного кодексу України з вимогою про витребування свого майна у відповідача, який незаконно, без відповідної правової підстави заволодів ним.

Відповідач подав до суду клопотання, відповідно до якого просив відмовити у відкритті провадження у справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 175 Господарського процесуального кодексу України, (далі - ГПК України) оскільки заява не підлягає розгляду за правилами господарського судочинства, в обгрунтування клопотання зазначив наступне:

- з огляду на положення частини першої статті 20 ГПК України а також статей 4, 45 цього Кодексу для визначення юрисдикції господарського суду щодо розгляду конкретної справи має значення суб`єктний склад саме сторін правочину та наявність спору, що виник у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності;

- з аналізу позовної заяви та доданих до неї документів вбачається, що між позивачем та відповідачем не було укладено жодних господарських договорів, не існує жодних зобов`язань господарсько-правового характеру, а сам спір, як стверджує позивач, виник у зв`язку з незаконним заволодінням відповідачем належним йому майном, тобто спір виник з позадоговірних відносин, таким чином між сторонами відсутні господарсько-правові відносини, що свідчить про непідсудність даної справи господарському суду;

- відповідач звернув увагу суду, що право власності на Причіп було зареєстроване 05.03.2015 за позивачем, як за фізичною особою, що Причіп був придбаний позивачем 05.03.2015, в той час як статус фізичної особи-підприємця був набутий позивачем 26.12.2017, що підтверджується відомостями з ЄДРПОУ;

- враховуючи наведене, право власності на спірний причіп належить Ратушняку Юрію Олександровичу як фізичній особі, а не як фізичній особі-підприємцю, у зв`язку із чим, на думку відповідача, вимога про витребування Причепу від відповідача не відноситься до юрисдикції господарського суду через невідповідність складу учасників та характеру спірних правовідносин вимогам ГПК України;

- згідно видаткової накладної № 68 від 20.11.2017 підтверджується, що покупцем Дизель-генератора зазначений також Ратушняк Ю.О. як фізична особа, а не як фізична особа-підприємець, оскільки статус фізичної особи-підприємця був набутий позивачем лише 26.12.2017, у зв`язку з чим, на думку відповідача, спір в цій частині також не підлягає розгляду в порядку господарського судочинства.

Клопотання про відмову у відкритті провадження по справі судом відхилено як безпідставне з огляду на таке.

Згідно приписів п. 1 ч. 1 ст. 175 ГПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду за правилами господарського судочинства.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 4 ГПК України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Предметна та суб`єктна юрисдикція господарських судів, тобто сукупність повноважень господарських судів щодо розгляду справ, віднесених до їх компетенції, визначена статтею 20 ГПК України.

Згідно з частиною 1 статті ГПК України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності, та інші справи у визначених законом випадках, зокрема справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (рухоме та нерухоме, в тому числі землю), реєстрації або обліку прав на майно, яке (права на яке) є предметом спору, визнання недійсними актів, що порушують такі права, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та спорів щодо вилучення майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності, а також справи у спорах щодо майна, що є предметом забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці (пункт 6 частини 1 статті 20 ГПК України).

Згідно з статтею 45 ГПК України сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені в статті 4 цього Кодексу, тобто, і фізичні особи, які не є підприємцями, а винятки, коли спори, стороною яких є фізична особа, що не є підприємцем, не підлягають розгляду у господарських судах, чітко визначені положеннями статті 20 цього Кодексу (як приклад, пункти 5, 6, 10, 14 цієї статті).

Ознаками спору, на який поширюється юрисдикція господарського суду, є наявність між сторонами господарських відносин, врегульованих ЦК України, ГК України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, і спору про право, що виникає з відповідних відносин, наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом, відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.

Спір у даній справі є спором щодо права власності позивача на майно, зокрема права власника на витребування майна із чужого незаконного володіння (ст. 387 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України)).

Сторонами даного спору є Ратушняк Ю.О. , який є фізичною-особою підприємцем, та ПРАТ "ЗАВОД СУПУТНИК", яке є юридичною особою, що підтверджується наявними в матеріалах справи відомостями з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Враховуючи наведене, на спір у даній справі поширюється юрисдикція господарського суду, оскільки даний спір є спором про право, сторонами даного спору є особи, зазначені в статті 4 ГПК України, а також у законі наявна норма, що прямо передбачає вирішення спору господарським судом (пункт 6 частини 1 статті 20 ГПК України).

При цьому доводи відповідача про те, що право власності на спірне рухоме майно було набуто позивачем як фізичною особою, а не як фізичною особою-підприємцем, статус фізичної особи-підприємця був набутий позивачем пізніше, у зв`язку з чим відповідач вважає, що вимога про витребування цього майна від відповідача не відноситься до юрисдикції господарського суду, - суд оцінює критично.

Суд відзначає, що відповідно до частин першої та другої статті 325 ЦК України суб`єктами права приватної власності є фізичні і юридичні особи. Вони можуть бути власниками будь-якого майна, за винятком окремих видів майна, які відповідно до закону не можуть їм належати.

Згідно з частиною першою статті 42 Конституції України кожен має право на підприємницьку діяльність, яка не заборонена законом.

Відповідно до статті 42 Господарського кодексу України (далі - ГК України) підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Власник має право використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності (частина перша статті 320 ЦК України).

Фізична особа здійснює своє право на підприємницьку діяльність за умови її державної реєстрації в порядку, встановленому законом (частина друга статті 50 ЦК України).

Відповідно до частини третьої статті 128 ГК України громадянин може здійснювати підприємницьку діяльність безпосередньо як підприємець або через приватне підприємство, що ним створюється.

Згідно з частиною першою статті 128 ГК України громадянин визнається суб`єктом господарювання у разі здійснення ним підприємницької діяльності за умови державної реєстрації його як підприємця без статусу юридичної особи відповідно до статті 58 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 58 ГК України суб`єкт господарювання підлягає державній реєстрації як юридична особа чи фізична особа-підприємець у порядку, визначеному законом.

Позивача зареєстровано як фізичну особу-підприємця 26.12.2017, номер запису 0050305.

Станом на час звернення з позовом до суду та на час розгляду даної справи позивача не позбавлено статусу підприємця, що підтверджується наявними в матеріалах справи відомостями з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Цивільні права і обов`язки позивача як фізичної особи, зокрема право власності на спірне рухоме майно, набуте позивачем як фізичною особою, не припинилось після набуття позивачем статусу підприємця, а факт укладення позивачем з третьою особою Договору оренди рухомого майна від 01.03.2019 додатково підтверджує факт використання позивачем спірного рухомого майна у своїй підприємницькій діяльності.

Судом також враховано, що єдина на території України процедура державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів (далі - транспортні засоби), оформлення та видачі реєстраційних документів і номерних знаків визначається Порядком державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 07.09.1998 № 1388 (далі - Порядок).

Порядок є обов`язковим для всіх юридичних та фізичних осіб, які є власниками транспортних засобів, виробляють чи експлуатують їх (п. 2 Порядку).

Транспортні засоби реєструються за юридичними та фізичними особами в сервісних центрах МВС або через центри надання адміністративних послуг. Транспортні засоби, що належать фізичним особам - підприємцям, реєструються за ними як за фізичними особами (п. 6 Порядку).

Власники транспортних засобів та особи, що експлуатують такі засоби на законних підставах, або їх представники (далі - власники) зобов`язані зареєструвати (перереєструвати) транспортні засоби протягом десяти діб після придбання (одержання) або митного оформлення, або тимчасового ввезення на територію України, або виникнення обставин, що є підставою для внесення змін до реєстраційних документів (п. 7 Порядку).

Як вбачається з матеріалів справи, після набуття права власності на Причіп, позивач (на той час як фізична особа) здійснив реєстрацію Причепа у встановленому порядку, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 , наразі перереєстрація транспортного засобу у зв`язку з набуттям позивачем статусу фізичної особи-підприємця Порядком не передбачена.

З матеріалів також вбачається, що покупцем Дизель-генератора згідно видаткової накладної № 68 від 20.11.2017 зазначений Ратушняк Ю.О. як фізична особа, наразі після отримання позивачем статусу фізичної особи-підприємця право власності на це майно позивачем не втрачено, докази протилежного в матеріалах справи відсутні.

Щодо доводів відповідача про те, що між позивачем та відповідачем не було укладено жодних господарських договорів, не існує жодних зобов`язань господарсько-правового характеру, суд звертає увагу, що позивач звернувся з даним позовом про витребування майна шляхом віндикації, яка застосовується, якщо між власником і володільцем майна немає зобов`язальних (договірних) відносин і таке майно перебуває у володільця не на підставі укладеного із власником договору.

Отже, спір у даній справі відноситься до юрисдикції господарського суду.

Відповідач відзив на позовну заяву у встановлений судом строк без поважних причин не подав.

Відтак, відповідно до ч. 9 ст. 165 ГПК України суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 5 ГПК України встановлено, що здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси юридичних осіб у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів визначено частиною другою статті 16 ЦК України, яка кореспондується з частиною другою статті 20 ГК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 20 ЦК України право на захист особа здійснює на свій розсуд.

З огляду на положення ст. 20 ЦК України та принцип диспозитивності господарського судочинства, позивач має право вільно обирати способи захисту порушеного права чи інтересу.

Способи захисту права власності врегульовано главою 29 ЦК України, яка передбачає, зокрема, право власника на витребування майна із чужого незаконного володіння (ст. 387 Цивільного кодексу України).

Витребування майна із чужого незаконного володіння (віндикація) є одним із речово-правових способів захисту права власності.

Цей спосіб захисту полягає у відновленні становища, що існувало до порушення права власності, шляхом повернення майна у володіння власника (титульного володільця) із метою відновлення у власника усього комплексу його правомочностей.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується якщо між власником і володільцем майна немає зобов`язальних (договірних) відносин і таке майно перебуває у володільця не на підставі укладеного із власником договору.

Відповідно до частини 1 статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яким вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

За змістом частини 1 статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (частина 1 статті 319 ЦК України).

Згідно з частиною 1 статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Аналіз норми статті 387 ЦК України та зміст позовних вимог за даним позовом свідчить про те, що даний позов відноситься до віндикаційних позовів (витребування майна з чужого незаконного володіння).

Віндикаційним позовом захищаються права власності в цілому, оскільки він пред`являється в тих випадках, коли порушені права володіння, користування та розпорядження одночасно. Однак право власності за власником зберігається, тому що може бути підтвердженим правовстановлюючими документами, або іншими письмовими доказами.

Позивачем за віндикаційним позовом є неволодіючий власник. Відповідачем за віндикаційним позовом виступає незаконний володілець майна, який може і не знати про неправомірність і незаконність свого володіння та утримання такого майна. Незаконним володільцем визнається така особа, яка здійснює володіння майном без належних правових підстав.

Володіння - це фактичне, фізичне панування над майном, яке передбачає повний фізичний контроль його власника чи законного володільця.

Власник має право витребувати своє майно від особи, в якої майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним. Позов про витребування майна, пред`явлений до особи, у незаконному володінні якої це майно знаходилось, але на момент розгляду справи в суді у неї відсутнє, не може бути задоволений.

Предметом доказування у справах за позовами про витребування майна з чужого незаконного володіння становлять обставини, які підтверджують правомірність вимог позивача про повернення йому індивідуально-визначеного майна з чужого незаконного володіння, як то факти, що підтверджують (1) право власності на витребуване майно, (2) вибуття його з володіння позивача, (3) перебування його в натурі у відповідача та інше.

Підставою віндикаційного позову є обставини, які підтверджують правомірність вимог позивача про повернення йому майна із чужого незаконного володіння, зокрема факти, що підтверджують право власності на витребуване майно, вибуття його з володіння позивача, знаходження його в натурі у відповідача, які і становлять предмет доказування.

Аналіз ст. 387 ЦК України свідчить про те, що віндикаційний позов ґрунтується передусім на тому, що право власності на річ є абсолютним і слідує за річчю, зберігаючись навіть у випадку незаконного вибуття з володіння власника та в період перебування в незаконному володінні іншої особи. Тому віндикаційна вимога може бути заявлена щодо витребування лише індивідуально-визначеної речі.

Таким чином, звертаючись з даним позовом, позивач має надати докази на підтвердження права власності на спірне майно, має довести індивідуальні ознаки майна, що витребовується, наявність майна у незаконному володінні відповідача, а також відсутність в останнього правових підстав для володіння цим майном.

Позивач просить суд витребувати у відповідача рухоме майно, що належить на праві приватної власності ФОП Ратушняку Ю.О., а саме: Дизель-генератор APD70A у шумопоглинаючому всепогодньому капоті та Загальний причіп ПР-легковий-В, марки ПГМФ, модель 8904-02, номер кузова НОМЕР_1 , зеленого кольору, д.н.з. НОМЕР_2 .

Стосовно права власності позивача на витребуване майно, судом встановлено наступне.

Матеріалами справи підтверджується право власності Ратушняка Юрія Олексійовича (який з 26.12.20117 набув статус фізичної особи-підприємця (позивач)) на спірне майно, а саме: свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 підтверджується, що позивач є власником Загального причепу ПР-легковий-В, марки ПГМФ модель 8904-02, номер кузова НОМЕР_1 , зеленого кольору, д.н.з. НОМЕР_2 ; а за видатковою накладною № 68 від 20.11.2017 позивач є покупцем Дизель-генератор APD70A у шумопоглинаючому всепогодньому капоті.

Стосовно вибуття спірного майна з володіння позивача, судом встановлено наступне:

- 01.03.2019 між позивачем, як орендодавцем, та ТОВ "ЮВЕЛІРНИЙ ЗАВОД "ДІАМАНТ-13", як орендарем, був укладений Договір оренди рухомого майна, предметом якого визначено правовідносини, пов`язані із передачею орендодавцем орендареві у строкове платне користування рухомого майна, а саме: Дизель-генератор APD70A у шумопоглинаючому всепогодньому капоті, Загальний причіп ПР-легковий-В, марки ПГМФ, модель 8904-02, номер кузова НОМЕР_1 , зеленого кольору, д.н.з. НОМЕР_2 (далі - майно, що орендується), яке знаходиться у приватній власності орендодавця (п. 1.1, 1.2 Договору);

- на виконання п. 3.1 Договору, майно, що орендується, було передане позивачем та прийняте ТОВ "ЮВЕЛІРНИЙ ЗАВОД "ДІАМАНТ-13" за Актом приймання-передачі рухомого майна, підписаним 01.03.2019;

- отже, спірне рухоме майно 01.03.2019 було передане позивачем Товариству з обмеженою відповідальністю "ЮВЕЛІРНИЙ ЗАВОД "ДІАМАНТ-13", яке згідно з п. 7.1 Договору зобов`язалось після закінчення строку оренди за цим Договором протягом 5 (п`яти) днів повернути орендодавцю майно, що орендується, за відповідним актом прийому передачі;

- згідно з п. 10.1 Договору, цей Договір діє до 28.02.2022, натомість станом на час розгляду справи по суті майно, що орендується, не було повернуто ТОВ "ЮВЕЛІРНИЙ ЗАВОД "ДІАМАНТ-13" позивачу, відповідний акт сторонами не підписано, докази протилежного в матеріалах справи відсутні;

- суд звертає увагу, що у реквізитах сторін Договору зазначено наступну адресу ТОВ "ЮВЕЛІРНИЙ ЗАВОД "ДІАМАНТ-13": 04080, м. Київ, вул. Межигірська, буд. 82-А, яка згідно відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань є адресою місцезнаходження ТОВ "ЮВЕЛІРНИЙ ЗАВОД "ДІАМАНТ-13";

- за вищенаведеною адресою, як стверджує позивач, перебуває спірне рухоме майно;

- згідно відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань підтверджується, що адреса 04080, м. Київ, вул. Межигірська, буд. 82-А є також і адресою місцезнаходження відповідача.

Стосовно перебування спірного майна в натурі у відповідача, судом встановлено наступне.

На підтвердження перебування спірного майна у відповідача позивач долучив до матеріалів справи Акт про фіксацію місцезнаходження майна від 13.11.2022 та додаток до цього акту: "матеріали фото фіксації події" (далі - Акт).

У наведеному Акті зазначено: "13 листопада 2022 року, нами, ФОП Ратушняк Ю.О. та працівниками ТОВ "ЮВЕЛІРНИЙ ЗАВОД "ДІАМАНТ-13" … складено цей Акт на підтвердження того, що прибувши до входу на територію ПАТ "ЗАВОД СУПУТНИК", за адресою, вулиця Межигірська, будинок 82-А у місті Києві, зафіксували, що належне ФОП Ратушняк Ю.О. рухоме майно, а саме:

- Дизель-генератор APD70A у шумопоглинаючому всепогодньому капоті,

- Загальний причіп ПР-легковий-В, марки ПГМФ, модель 8904-02, номер кузова НОМЕР_1 , зеленого кольору, д.н.з. НОМЕР_2 ,

перебуває на території ПАТ "ЗАВОД СУПУТНИК", за адресою, вулиця Межигірська, будинок 82-А у місті Києві, але не змогли отримати до нього доступ і вивезти його з вказаної території".

До Акту додано 3 фото, на одному з яких наявний знімок інформації щодо пристрою з такими характеристиками: "model APD70A, product date 2014, serial no Y4082066, prime power 51.2, kw 64 kva, standby power 56.0, kw 70 kva …", на інших фото - знімки з різних ракурсів причепу, на якому встановлено пристрій (дизель-генератор).

Крім того, позивач долучив до матеріалів справи витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань у кримінальному провадженні 0001703 від 09.12.2022, яким підтверджується, що до ЄРДР були внесені відомості про вчинення кримінального правопорушення (ст. 356 КК України) щодо заволодіння майном, яке належить Ратушняку Юрію Олександровичу.

Суд також звертає увагу на те, що, предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння.

Власник має право витребувати своє майно від особи, в якої майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним. Вказана правова позиція міститься у постанові Верховного Суду від 05.06.2019 у справі №926/1288/18.

Згідно ст. 190 ЦК України майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки.

Відповідно до ст. 179 ЦК України річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов`язки.

Статтею 184 ЦК України визначено, що річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що вирізняють її з-поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її. Речі, визначені індивідуальними ознаками, є незамінними. Річ є визначеною родовими ознаками, якщо вона має ознаки, властиві усім речам того ж роду, та вимірюється числом, вагою, мірою. Річ, що має лише родові ознаки, є замінною.

Поділ речей на речі, визначені індивідуальними ознаками, та речі, визначені родовими ознаками, пов`язаний як з природними властивостями речей, так і з способами їхньої індивідуалізації. Поряд із предметами, єдиними у своєму роді (наприклад, картиною), до речей, визначених індивідуальними ознаками, можуть бути віднесені речі, певним способом виокремлені учасниками правочину з маси однорідних речей. Якщо ж річ визначена тільки кількісно (числом, вагою, мірою) і характеризується ознаками, спільними для всіх речей такого роду, - це річ, визначена родовими ознаками.

Щодо спірного рухомого майна, яке є предметом спору у даній справі судом встановлено наступне.

З матеріалів справи вбачається, що витребувані позивачем Дизель-генератор та Причіп є індивідуально визначеним майном

За змістом частин 1, 2 статті 2 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Основними засадами (принципами) господарського судочинства є, зокрема змагальність сторін (пункт 4 частини 3 статті 2 зазначеного Кодексу).

Відповідно до частин 1-3 статті 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

За змістом частин 1, 2 статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (частини 1, 3 статті 74 цього Кодексу).

Відповідно до статті 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються (стаття 77 ГПК України).

В силу вимог статті 78 ГПК України достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

За правилами статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно зі статтею 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Необхідність доводити обставини, на які учасник справи посилається як на підставу своїх вимог і заперечень у господарському процесі, є складовою обов`язку сприяти всебічному, повному та об`єктивному встановленню усіх обставин справи, що передбачає, зокрема, подання належних доказів, тобто таких, що підтверджують обставини, які входять до предмета доказування у справі, з відповідним посиланням на те, які обставини цей доказ підтверджує.

Вказана правова позиція наведена у постановах Верховного Суду від 05.02.2019 у справі № 914/1131/18, від 26.02.2019 у справі № 914/385/18, від 10.04.2019 у справі № 904/6455/17, від 05.11.2019 у справі № 915/641/18.

Верховний Суд у п. 8.22 постанови від 29.01.2021 у справі № 922/51/20 дійшов висновку, що тлумачення змісту статті 79 ГПК України свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду і на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.

Зазначений підхід узгоджується з судовою практикою ЄСПЛ, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".

Отже, у розумінні положень норми ст. 79 ГПК України на суд покладено обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.

Частинами 1, 3 статті 165 ГПК України встановлено, що у відзиві відповідач викладає заперечення проти позову. Відзив повинен містити, зокрема: заперечення (за наявності) щодо наведених позивачем обставин та правових підстав позову, з якими відповідач не погоджується, із посиланням на відповідні докази та норми права; перелік документів та інших доказів, що додаються до відзиву, та зазначення документів і доказів, які не можуть бути подані разом із відзивом, із зазначенням причин їх неподання.

При цьому частиною 4 статті 165 ГПК України визначено, що якщо відзив не містить вказівки на незгоду відповідача з будь-якою із обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги, відповідач позбавляється права заперечувати проти такої обставини під час розгляду справи по суті, крім випадків, якщо незгода з такою обставиною вбачається з наданих разом із відзивом доказів, що обґрунтовують його заперечення по суті позовних вимог, або відповідач доведе, що не заперечив проти будь-якої із обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги, з підстав, що не залежали від нього.

Згідно з частиною 9 статті 165 ГПК України разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Відповідач відзив на позовну заяву у встановлений судом строк без поважних причин не подав, водночас зі змісту поданого відповідачем клопотання про відмову у відкритті провадження у справі вбачається, що воно не містить жодних заперечень по суті спору, зокрема, щодо перебування спірного майна у відповідача.

Враховуючи надані позивачем докази та встановлені на їх підставі обставини, з огляду на відсутність заперечень відповідача по суті спору, суд дійшов висновку, що подані позивачем в обґрунтування заявлених ним позовних вимог докази є належними, достатніми та вірогідними у розумінні ст. 76, 77, 79 ГПК України, якими підтверджується право власності позивача на спірне майно, індивідуальні ознаки спірного майна, що витребовується, наявність спірного майна у незаконному володінні відповідача, а також відсутність у відповідача правових підстав для володіння цим майном

Таким чином, позовні вимоги ФОП Ратушняка Ю.О. про витребування у ПРАТ "ЗАВОД СУПУТНИК" рухомого майна, що належить на праві приватної власності Фізичній особі-підприємцю Ратушняку Ю.О., а саме: Дизель-генератора APD70A у шумопоглинаючому всепогодньому капоті та Загального причепа ПР-легковий-В, марки ПГМФ, модель 8904-02, номер кузова НОМЕР_1 , зеленого кольору, д.н.з. НОМЕР_2 , підлягають задоволенню у повному обсязі.

Стосовно розподілу судових витрат.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Частиною 1 статті 124 ГПК України визначено, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи.

Позивачем у позовній заяві наведено попередній розрахунок розміру судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи, який складається з судового збору у розмірі 4 303,65 грн та витрат на правничу допомогу у розмірі 20 000,00 грн.

Відповідач попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які він поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи суду не подав.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З огляду на приписи п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України та задоволення позову повністю, сплачений позивачем судовий збір у сумі 4 303,65 грн покладається на відповідача.

Відповідно до п. 3 ч. 4 ст. 129 ГПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до частин 1, 2 статті 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Згідно з ч. 3 статті 126 ГПК України для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду (ч. 8 ст. 129 ГПК України).

Оскільки станом на час ухвалення рішення позивачем не було подано доказів на підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу у сумі 20 000,00 грн, суд дійшов висновку про відсутність підстав для відшкодування таких витрат позивача на професійну правничу допомогу.

Керуючись ст.ст. 4, 5, 13, 74, 76-80, 86, 123, 129, 232, 233, 236, 237, 238, 240, 241, 327 ГПК України, Господарський суд міста Києва

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Витребувати у Приватного акціонерного товариства "ЗАВОД СУПУТНИК" (Україна, 04080, м. Київ, вул. Межигірська, буд. 82-А; ідентифікаційний код 029703000) рухоме майно, що належить на праві приватної власності Фізичній особі-підприємцю Ратушняку Юрію Олександровичу ( АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 ), а саме: Дизель-генератора APD70A у шумопоглинаючому всепогодньому капоті та Загальний причіп ПР-легковий-В, марки ПГМФ, модель 8904-02, номер кузова НОМЕР_1 , зеленого кольору, д.н.з. НОМЕР_2 .

3. Стягнути Приватного акціонерного товариства "ЗАВОД СУПУТНИК" (Україна, 04080, м. Київ, вул. Межигірська, буд. 82-А; ідентифікаційний код 029703000) на користь Фізичній особі-підприємцю Ратушняку Юрію Олександровичу ( АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 ) 4 303,65 грн (чотири тисячі триста три гривні 65 коп.) судового збору.

4. Після набрання рішенням законної сили видати накази.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч.ч. 1, 2 ст. 241 ГПК України).

Рішення господарського суду може бути оскаржене в порядку, передбаченому ст.ст. 253, 254, 256-259 ГПК України з урахуванням підпункту 17.5 пункту 17 Розділу XI "Перехідні положення" ГПК України.

Повне рішення складено 29.05.2023

Суддя Оксана ГУМЕГА