номер провадження справи 32/36/22-5/64/22
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.05.2023 Справа № 908/544/22

м. Запоріжжя Запорізької області

Господарський суд Запорізької області у складі: судді Проскурякова К.В., при секретарі судового засідання Шельбуховій В.О., розглянувши матеріали справи

За позовом: Приватного акціонерного товариства Страхова група ТАС (пр. Перемоги, буд. 65, м. Київ, 03117; )

До відповідача: Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія Кредо (пр. Моторобудівників, буд. 34, м. Запоріжжя, 69068; )

про стягнення 15 817,89 грн.,

Без участі представників сторін

СУТНІСТЬ СПОРУ:

09.03.2022 до Господарського суду Запорізької області надійшла позовна заява Приватного акціонерного товариства Страхова група ТАС до Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія Кредо про стягнення 15 817,89 грн.

Згідно Протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09.03.2022 вказану позовну заяву розподілено судді Колодій Н.А.

Ухвалою суду 05.05.2022 (суддя Колодій Н.А.) відкладено розгляд справи № 908/575/22 та вирішено подальший розгляд справи визначити окремою ухвалою після припинення воєнного стану.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09.03.2023, на підставі наказу голови Господарського суду Запорізької області про відрахування судді Колодій Н.А. зі складу суду у зв`язку з виходом у відставку на підставі Рішення ВРП від 21.02.2023 № 103/0/15-23, справу № 908/544/22 для розгляду розподілено судді Проскурякову К.В.

Ухвалою суду від 14.03.2023 справу № 908/544/22 прийнято до свого провадження у порядку спрощеного позовного провадження. Присвоєно справі номер провадження 32/36/22-5/64/23 та вирішено розгляд справи по суті розпочати з 06.04.2023.

Згідно з ч. 13 ст. 8 ГПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до ч. 3 ст. 222 ГПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою технічного засобу не здійснюється. Хід судового процесу фіксувався шляхом складання протоколу судового засідання, який долучений до матеріалів справи.

Статтею 248 ГПК України визначено, що суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Ухвалою суду від 14.03.2023 розпочато розгляд справи по суті з 06.04.2023 без проведення судового засідання та 15.05.2023 проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Як вбачається з позовної заяви позивачем заявлено позовні вимоги про відшкодування матеріальної шкоди завданої в результаті дорожньо-транспортної пригоди в порядку регресу на суму 13 473,82 грн. Також у зв`язку з простроченням відповідачем виконання грошового зобов`язання позивачем на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України нараховано 3 % річних на суму 251,39 грн., інфляційні втрати в сумі 644,89 грн. та на підставі п. 36.5 ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» позивачем нараховано пеню в сумі 1 447,79 грн. З урахуванням викладеного, посилаючись на ст.ст. 22, 625, 993, 1188, 1191, 1194 Цивільного кодексу України, ст. 27 Закону України «Про страхування», ст.ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», позивач просить суд позов задовольнити.

В матеріалах справи міститься письмовий відзив на позовну заяву від 19.12.2022 за вих. № 3372, в якому відповідач зазначив, що 09.06.2022 на користь позивача здійснено страхове відшкодування у розмірі 13 473,82 грн., у зв`язку з чим просить суд у задоволенні вказаної суми відмовити. У разі прийняття судом рішення про стягнення з відповідача 3 % річних, інфляційних витрат та пені, просить суд врахувати норми листа Торгово-промислової палати України № 2024/02.0-7.1 від 28.02.2022 та указу Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 Про введення воєнного стану в Україні. На підставі вищевикладеного, відповідач просить суд відмовити позивачу у стягненні 3 % річних, інфляційних витрат, пені та повернути позивачу з держаного бюджету України 50% сплаченого судового збору.

Станом на 15.05.2023 письмову відповідь на відзив позивач на адресу суду не надіслав. Клопотань про розгляд справи з повідомленням (викликом) сторін на адресу суду не надходило.

Частиною 1 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі.

Згідно ч. 8 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України, при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення. Судові дебати не проводяться.

Наявні матеріали справи дозволяють розглянути справу по суті.

Розглянувши та дослідивши матеріали справи, без виклику представників сторін, суд

ВСТАНОВИВ:

22.07.2020 між Приватним акціонерним товариством Страхова група ТАС (далі Страховик) та ОСОБА_1 (далі Страхувальник) укладено договір добровільного страхування наземного транспорту FO 00757829. Згідно умов цього договору було застраховано ризик настання збитків Страхувальника, що спричинені пошкодженням забезпеченого транспортного засобу транспортного засобу «Фольксваген» д.н. НОМЕР_1 .

19.01.2021 в м. Києві, відбулась дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля «Фольксваген» д.н. НОМЕР_1 , яким керував ОСОБА_1 , та автомобіля «Пежо», держ. номер НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_2 , що призвело до пошкодження транспортних засобів.

Згідно постанови Самарського районного суду м. Дніпропетровська, ОСОБА_2 було визнано винним у вищевказаній ДТП.

Статтею 1166 Цивільного кодексу України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоду, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Відповідно до ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

За приписами п. 1 ч. 1 ст. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

Відповідно до ч. 1 ст. 1191 Цивільного Кодексу України, особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом".

Відповідно до ст. 27 Закону України "Про страхування", до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток. Аналогічна норма міститься у ст. 993 Цивільного Кодексу України.

Згідно ст. 1 Закону України Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, страхувальники юридичні особи та дієздатні громадяни, що уклали із страховиками договори обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю, майну третіх осіб під час експлуатації наземного транспортного засобу; страховики - страхові організації, що мають право на здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів відповідно до вимог, встановлених цим Законом та Законом України "Про страхування"; потерпілі юридичні та фізичні особи, життю, здоров`ю та/або майну яких заподіяна шкода внаслідок дорожньо-транспортної пригоди з використанням транспортного засобу; забезпечений транспортний засіб - транспортний засіб, зазначений у чинному договорі обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, за умови його експлуатації особами, відповідальність яких застрахована.

Обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності, відповідно до ст. 3 Закону України Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.

Згідно ст. 6 Закону України Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

Відповідно до ст. 29 Закону України Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.

Розмір матеріального збитку завданого власнику автомобіля «Фольксваген» д.н. НОМЕР_1 , згідно рахунку № С000073407 від 28.01.2021, внаслідок його пошкодження при ДТП, складає: 13 473,82 грн.

Відповідно до умов договору страхування, ПрАТ «СГ «ТАС» здійснило виплату страхового відшкодування за пошкоджений автомобіль «Фольксваген» д.н. НОМЕР_1 у розмірі 13 473,82 грн., що підтверджується страховим актом № 03129/55/921 від 02.02.2021 та платіжним дорученням № 157243 від 03.02.2021.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.04.2018 у справі №910/7449/17 зазначено, що в такому випадку перехід прав кредитора від потерпілого до страховика за договором добровільного майнового страхування не зумовлює виникнення нових зобов`язань винуватця та страховика за договором (полісом) ОСЦПВВНТЗ, а відбувається виключно заміна кредитора як сторони у вже існуючих правовідносинах (в існуючих зобов`язаннях з відшкодування завданої шкоди: деліктному зобов`язанні винуватця; зобов`язанні страховика за договором (полісом) ОСЦПВВНТЗ).

Відтак, у силу приписів статі 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора (потерпілого) у відповідному зобов`язанні саме на тих умовах, які існували в останнього, що в цьому випадку полягає в набутті права отримати відшкодування завданої шкоди шляхом виконання страховиком за договором (полісом) ОСЦПВВНТЗ узятих на себе зобов`язань виключно за умови подання йому у визначений законодавством строк заяви про здійснення страхової виплати (відшкодування) та пов`язаного з цим ризику, який полягає у можливості реалізації страховиком наданого йому положеннями підпункту 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону України Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів права на відмову у виплаті страхового відшкодування в разі неподання заяви про страхове відшкодування впродовж установлених строків.

Отже, з виконанням страховиком на підставі договору добровільного майнового страхування свого обов`язку з відшкодування на користь потерпілого завданої йому внаслідок ДТП шкоди відбувається фактична заміна кредитора у таких зобов`язаннях: у деліктному зобов`язанні винуватця; у зобов`язанні страховика за договором (полісом) ОСЦПВВНТЗ здійснити відшкодування завданої шкоди, адже відповідні права потерпілого як кредитора переходять до страховика за договором добровільного майнового страхування.

Велика Палата Верховного Суду зазначає, що в такому випадку перехід прав кредитора від потерпілого до страховика за договором добровільного майнового страхування не зумовлює виникнення нових зобов`язань винуватця та страховика за договором (полісом) ОСЦПВВНТЗ, а відбувається виключно заміна кредитора як сторони у вже існуючих правовідносинах (в існуючих зобов`язаннях з відшкодування завданої шкоди: деліктному зобов`язанні винуватця; зобов`язанні страховика за договором (полісом) ОСЦПВВНТЗ).

Враховуючи норми ст. 993 Цивільного кодексу України та ст. 27 Закону України "Про страхування", якими регулюються правовідносини між сторонами у справі, позивач виплативши страхове відшкодування потерпілому за договором майнового страхування, отримав від останнього права кредитора до Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія КРЕДО, яке застрахувало цивільно-правову відповідальність власника автомобіля «Пежо», д.н. НОМЕР_2 , перед третіми особами за завдану шкоду.

Згідно з ч. 1 статті 16 Закону України "Про страхування" за договором страхування страховик бере на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

Згідно з п. 22.1 ст. 22 Закону України Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

У відповідності до п. 12.1 ст. 12 Закону України Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту.

Згідно ст. 9 Закону України Про страхування франшиза це частина збитків, що не відшкодовується страховиком згідно з договором страхування.

Судом встановлено, що 11.03.2020 між ТДВ СК «КРЕДО» та ОСОБА_2 (далі Страхувальник) був укладений поліс №АР4244363, зі строком дії з 12.03.2020 по 11.03.2021. Забезпеченим транспортним засобом за вказаним Полісом є автомобіль «Пежо», д.н. НОМЕР_2 .

Відповідно до умов вказаного полісу, розмір франшизи складає 00,00 грн., а ліміт за шкоду завдану майну в результаті ДТП становить 130 000,00 грн.

Отже, сума страхового відшкодування, яку повинен сплатити відповідач становить 13 473,82 грн.

Відповідно до п. 36.2. ст. 36 Закону України Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів страховик (МТСБУ) протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов`язаний:

- у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його. Якщо відшкодування витрат на проведення відновлювального ремонту пошкодженого майна (транспортного засобу) з урахуванням зносу здійснюється безпосередньо на рахунок потерпілої особи (її представника), сума, що відповідає розміру оціненої шкоди, зменшується на суму визначеного відповідно до законодавства податку на додану вартість. При цьому доплата в розмірі, що не перевищує суми податку, здійснюється за умови отримання страховиком (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) документального підтвердження факту оплати проведеного ремонту. Якщо у зв`язку з відсутністю документів, що підтверджують розмір заявленої шкоди, страховик (МТСБУ) не може оцінити її загальний розмір, виплата страхового відшкодування (регламентна виплата) здійснюється у розмірі шкоди, оціненої страховиком (МТСБУ). Страховик має право здійснювати виплати без проведення експертизи (у тому числі шляхом перерахування коштів особам, які надають послуги з ремонту пошкодженого майна), якщо за результатами проведеного ним огляду пошкодженого майна страховик і потерпілий досягли згоди про розмір та спосіб здійснення страхового відшкодування і не наполягають на проведенні оцінки, експертизи пошкодженого майна;

- у разі невизнання майнових вимог заявника або з підстав, визначених статтями 32 та/або 37 цього Закону, - прийняти вмотивоване рішення про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати).

Відповідно до п. 36.4 ст. 36 Закону України Про обов`язкове страхування цивільної відповідальності власників транспортних засобів, виплата страхового відшкодування (регламентна виплата) здійснюється безпосередньо потерпілому (іншій особі, яка має право на отримання відшкодування) або погодженим з ним особам, які надають послуги з ремонту пошкодженого майна або сплатили страхове відшкодування за договором майнового страхування.

05.04.2021 ПрАТ «СГ «ТАС» направило ТДВ «СК «КРЕДО» заяву про виплату страхового відшкодування за вих. № 01551/9221 в порядку суброгації, разом із документами визначеними ст. 35 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», відповідно до якої просить здійснити відшкодування шкоди у розмірі 13 473,82 грн.

Заява отримана уповноваженою особою відповідача - 12.04.2021, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення №816 від 06.04.2021.

Станом на дату складання позовної заяви за вих. №00506/0122 - 21.02.2022, відповідачем не було здійснено виплату страхового відшкодування в сумі 13 473,82 грн.

Ухвалою суду від 11.03.2022 відкрито провадження у справі №908/544/22.

Разом з тим, під час розгляду цієї справи ТДВ «СК «КРЕДО» 09.06.2022 було сплачено ПрАТ «СГ «ТАС» суму страхового відшкодування в розмірі 13 473,82 грн., що підтверджується платіжною інструкцією №11948 від 09.06.2022, яка міститься в матеріалах справи.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 231 ГПК України господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

З урахуванням викладеного, суд вважає за необхідне провадження у справі №908/544/22 щодо стягнення з відповідача суми страхового відшкодування в розмірі 13 473,82 грн. закрити на підставі п. 2 ч. 1 ст. 231 ГПК України.

Отже, відповідач у встановлений законодавством строк свого обов`язку по виплаті страхового відшкодування не виконав, допустивши прострочення виконання грошового зобов`язання, у зв`язку з чим позивачем заявлено до стягнення пеню за період з 10.07.2021 по 21.02.2022 у розмірі 1 447,79 грн.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Пунктом 3 частини 1 статті 611 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Згідно з ч.1 ст.230 Господарського кодексу України, учасник господарських відносин у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання, зобов`язаний сплатити штрафні санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня).

Відповідно до ч. 1 ст. 231 ГК України, законом щодо окремих видів зобов`язань може бути визначений розмір штрафних санкцій, зміна якого за погодженням сторін не допускається.

У разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг) (ч. 4 ст. 231 ГК України).

Згідно з ч. 6 ст. 231 ГК України, штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Відповідно до ч. 6 ст. 232 ГК України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Згідно з п. 36.5 статті 36 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування (регламентної виплати) з вини страховика (МТСБУ) особі, яка має право на отримання такого відшкодування, сплачується пеня з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діє протягом періоду, за який нараховується пеня.

Контррозрахунку розміру пені відповідачем не надано.

Як вбачається з матеріалів справи, заяву про страхове відшкодування позивачем направлено відповідачу та отримано останнім 12.04.2021, отже дев`яностоденний строк для виплати страхового відшкодування сплив 12.07.2021 включно (враховуючи, що 11.07.2021 вихідний день неділя), прострочка виникла з 13.07.2021.

Суд перевіривши наданий позивачем розрахунок пені за період з 10.07.2021 по 21.02.2022 у розмірі 1 447,79 грн. зазначає, що вказаний розрахунок здійснено не вірно, оскільки позивачем визначено початок такого нарахування саме з 10.07.2021. Крім того, зазначений розрахунок здійснено в порушення норм ч. 6 ст. 232 ГК України, тобто більше шести місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано, а саме за 227 календарних днів.

Отже, оскільки прострочка зі сплати суми страхового відшкодування в розмірі 13 473,82 грн. виникла з 13.07.2021, то суд приходить до висновку здійснити власний розрахунок пені за період з 13.07.2021 по 12.01.2022 за 184 календарних днів, згідно якого сума пені становить 1 141,77 грн., яка підлягає стягненню з відповідача.

Також у зв`язку з простроченням відповідачем виконання зобов`язання з виплати страхового відшкодування, позивачем нараховано на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України нараховано 3 % річних за період з 10.07.2021 по 21.02.2022 на суму 251,39 грн. та інфляційні втрати за період з липня 2021 по січень 2022 на суму 644,89 грн.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Контррозрахунку розміру 3% річних та інфляційних втрат відповідачем не надано.

Враховуючи, що позивачем не вірно визначено період нарахування 3% річних, а саме з 10.07.2021, то суд вважає за необхідне здійснити власний розрахунок 3% річних, відповідно до якого 3% річних за період з 13.07.2021 по 21.02.2022 становить суму в розмірі 248,07 грн., яка підлягає стягненню з відповідача.

Суд перевіривши розрахунок інфляційних втрат, наданий позивачем, за допомогою юридичної інформаційно-пошукової системи Законодавство зазначає, що вони є вірними, відповідає вимогам законодавства, а отже інфляційні втрати за період з липня 2021 по січень 2022 в сумі 644,89 грн. підлягають стягненню з відповідача.

Відповідач просить суд у разі прийняття судом рішення про стягнення з відповідача 3% річних, інфляції та пені у вказаній справі врахувати норми листа Торгово-промислової палати України №2024/02.0-7.1 від 28.02.2022р. та указу Президента України від 24.02.2022 №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» військову агресію Російської Федерації проти України, що стала підставою для введення воєнного стану із 05 год. 30 хв. 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, визнано форс-мажорними обставинами (обставини непереборної сили), який пролонгується на період дії воєнного стану на території України.

Згідно до статті 14-1 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні" встановлено, що форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади, вторгнення, блокада, революція, заколот, повстання, масові заворушення, введення комендантської години, карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, експропріація, примусове вилучення, захоплення підприємств, реквізиція, громадська демонстрація, блокада, страйк, аварія, протиправні дії третіх осіб, пожежа, вибух, тривалі перерви в роботі транспорту, регламентовані умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, закриття морських проток, ембарго, заборона (обмеження) експорту/імпорту тощо.

Торгово-промислова палата України листом від 28.02.2022 №2024/02.0-7.1 повідомила, що на підставі ст.ст. 14, 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» від 02.12.1997 № 671/97-ВР, Статуту ТПП України вона засвідчує форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили): військову агресію Російської Федерації проти України, що стало підставою введення воєнного стану із 05:30 ранку 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, відповідно до Указу Президента України від 24.02.2022 №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні».

В подальшому Указами Президента України воєнний стан в Україні продовжено, Указом від 06.02.2023 № 58/2023 продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 19 лютого 2023 року строком на 90 діб, тобто до 20.05.2023.

Суд зазначає, що 13.05.2022 на сайті ТПП України опубліковано офіційний лист ТПП України, в якому зазначено, що особа, яка порушує свої зобов`язання, у зв`язку із обставинами пов`язаними із військовою агресією Російської Федерації проти України, в період дії введеного воєнного стану, має право долучати до свого повідомлення про форс-мажорні обставини, які унеможливили виконання зобов`язань за умовами договору, контракту, угоди, законодавчих чи інших нормативних актів у встановлений термін для можливості обґрунтованого перенесення строків виконання зобов`язань та вирішення спірних питань мирним шляхом. При цьому, у разі необхідності, сторона, яка порушила свої зобов`язання в період дії форс-мажорних обставин, також має право звертатися до ТПП України та уповноважених нею регіональних ТПП за отриманням відповідного Сертифіката про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) дотримуючись порядку встановленого Регламентом https://ucci.org.ua/dokumienti-dlia-zavantazhiennia за кожним зобов`язанням окремо.

Тобто, лист ТПП України №2024/02.0-7.1 від 28.02.2022 може бути використаний особою, яка порушує свої зобов`язання, як додаток до повідомлення іншої особи про настання форс-мажорних обставин.

Однак, у разі необхідності, це не позбавляє таку особу права звернутися до ТПП України за отриманням Сертифікату про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) за відповідним зобов`язанням окремо.

Суд зазначає, що за настання для відповідача форс-мажорних обставин, він повинен негайно повідомити позивача про настання таких обставин, та в розумний строк надати позивачу довідку (сертифікат) торгово-промислової палати на підтвердження їх настання та тривалості для відповідача.

Проте, частиною 1 статті 617 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

Отже, сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Суд зазначає, що форс-мажорні обставини можуть звільнити товариство тільки від відповідальності за невиконання зобов`язань за спірним договором, тобто від нарахування штрафів/пені, проте не звільняють від необхідності виконання основних зобов`язань, що обумовлені договором, законом або стягнутої за рішенням суду.

Відповідачем не надано доказів дотримання вказаного порядку. Ним не повідомлено позивача про настання форс-мажорних обставин, які унеможливлюють виконання зобов`язань зі сплати страхового відшкодування.

Отже, клопотання відповідача про звільнення його від сплати 3% річних, інфляційних втрат та пені у зв`язку з настанням для нього форс-мажорних обставин є необґрунтованими та спростовуються вище викладеними обставинами.

Відповідно до ч.ч. 1 та 2 ст. 11 ГПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно із ст. 129-1 Конституції України, ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

За приписами ст. ст. 13 та 74 Господарського процесуального кодексу України обов`язок доказування і подання доказів віднесено на сторони. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

У відповідності до ст. 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 76 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно зі ст. 77 ГПК України, обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Статтею 78 ГПК України визначено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Статтею 86 ГПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

З огляду на викладене, враховуючи предмет та визначені позивачем підстави позову, принципи диспозитивності, змагальності та рівності сторін перед законом і судом, суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню частково.

Щодо клопотання відповідача про повернення позивачу з державного бюджету 50% сплаченого судового збору на підставі ст. 130 ГПК України суд зазначає наступне.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 46 ГПК України встановлено, що відповідач має право визнати позов (всіх або частини позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу.

Згідно з ч. 1 ст. 191 ГПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.

Як вже зазначалося судом вище, відповідач частково визнав позовні вимоги на суму 13 473,82 грн. та здійснив повне погашення страхового відшкодування на користь позивача, щодо стягнення 3% річних, інфляційних втрат та пені заперечив.

В той же час, приписами ч. 1 ст. 130 ГПК України встановлено, що у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

Аналогічна норма міститься в ч. 3 ст. 7 Закону України Про судовий збір.

Враховуючи часткове визнання відповідачем позовних вимог у розмірі 13 473,82 грн., суд не вбачає підстав для задоволення клопотання відповідача про повернення позивачу з державного бюджету 50% сплаченого судового збору в порядку ч. 1 ст. 130 ГПК України.

Відповідно до статті 129 ГПК України витрати по сплаті судового збору покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно п. 5 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі: закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях.

Суд звертає увагу позивача, що за відповідним клопотанням йому може бути повернута сума судового збору в розмірі 2 113,34 грн. у зв`язку з закриттям провадження у справі в частині 13 473,82 грн. на підставі п. 5 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір».

Також враховуючи, що заявлені позовні вимоги в частині стягнення з відповідача пені, 3% річних та інфляційних втрат судом задоволено частково на загальну суму 2 034,73 грн., то пропорційний розмір судового збору становить суму 319,14 грн., яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Керуючись ст. ст. 76-79, 86, 129, п. 2 ч. 1 ст. 231, 233, 236 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія Кредо (пр. Моторобудівників, буд. 34, м. Запоріжжя, 69068; ) на користь Приватного акціонерного товариства Страхова група ТАС пеню в сумі 1 141 (одна тисяча сто сорок одна) грн. 77 грн., 3% річних в сумі 248 (двісті сорок вісім) грн. 07 грн., інфляційні втрати в сумі 644 (шістсот сорок чотири) грн. 89 коп. та витрати по сплаті судового збору в сумі 319 (триста дев`ятнадцять) грн. 14 коп. Видати наказ після набрання рішенням чинності.

3. Закрити провадження у справі в частині стягнення з Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія Кредо (пр. Моторобудівників, буд. 34, м. Запоріжжя, 69068; ) суми страхового відшкодування в розмірі 13 473,82 грн. на підставі п. 2 ч. 1 ст. 231 ГПК України у зв`язку з відсутністю предмета спору.

4. В іншій частині позовних вимог відмовити.

Повне рішення складено: 22.05.2023.

Суддя К.В. Проскуряков

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 241 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Згідно з ч. 1 ст. 256 ГПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.