УХВАЛА

30 травня 2023 року

м. Київ

cправа № 910/5132/22

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Селіваненка В.П. (головуючий), Булгакової І.В. і Малашенкової Т.М.,

за участю секретаря судового засідання Громака В.О.,

представників учасників справи:

позивача - комунального підприємства "Виробниче управління комунального господарства" - Чайки К.Г.,

відповідача - товариства з обмеженою відповідальністю "ПП Право" - не з`яв.,

розглянув касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "ПП Право" (далі - Товариство)

на рішення господарського суду міста Києва від 23.11.2022 (суддя Лиськов М.О.) та постанову Північного апеляційного господарського суду від 22.02.2023 (головуючий суддя - Андрієнко В.В., судді Буравльов С.І. і Шапран В.В.)

зі справи № 910/5132/22

за позовом комунального підприємства "Виробниче управління комунального господарства" (далі - Підприємство)

до Товариства

про визнання договору розірваним (припиненим).

РУХ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

1. Позов подано про визнання договору розірваним (припиненим).

Короткий зміст рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції

2. Рішенням господарського суду міста Києва від 23.11.2022, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 22.02.2023, у позові відмовлено.

3. Рішення та постанову мотивовано необґрунтованістю позовних вимог.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

4. У касаційній скарзі Підприємство просить скасувати оскаржувані рішення та постанову попередніх судових інстанцій з даної справи і закрити провадження в останній.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Доводи осіб, які подали касаційну скаргу

5. У касаційній скарзі Товариство зазначає, що: суди попередніх інстанцій в оскаржуваних судових рішеннях застосували норми права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.09.2018 у справі №905/1926/16, у постанові Верховного Суду від 30.07.2019 у справі №907/804/17; також суди припустилися невірного застосування норм матеріального і процесуального права.

Доводи іншого учасника справи

6. Підприємство у відзиві на касаційну скаргу заперечує проти доводів та вимог викладених у ній, зазначає, що: посилання Товариства на застосування судами попередніх інстанцій норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах не відповідає дійсності; судами попередніх інстанцій судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права та просить залишити касаційну скаргу Товариства без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

СТИСЛИЙ ВИКЛАД ОБСТАВИН СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНИХ СУДАМИ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ, ТА ЇХНІХ ВИСНОВКІВ

7. Підприємством і Товариством укладено договір від 01.01.2020 №02/2020 (далі - Договір) на надання консультаційно - інформаційних та юридичних послуг.

8. Згідно з пунктом 7.1 Договору останній укладено строком на 24 місяці з 01.01.2020 по 31.12. 2021 і підлягає пролонгації на тих же умовах, якщо жодна із сторін не пізніше, ніж за два місяці до закінчення строку його дії письмово не повідомить іншу сторону про його розірвання (припинення).

9. 23.02.2021 позивач листом №1-4/342 звернувся до Товариства про дострокове розірвання Договору.

10. Листом від 26.02.2021 №02-09/2 відповідач повідомив про те, що розгляд питання про дострокове припинення Договору буде розглянуто після здійснення оплати поточної заборгованості.

11. Позивач листом від 29.10.2021 №1-4/1359 повідомив Товариство про те, що на виконання пункту 7.1 Договору Підприємство не пізніше ніж за два місяці до закінчення строку дії Договору повідомляє про розірвання (припинення) Договору. Лист про розірвання (припинення) Договору направлений "замовним" листом з описом вкладення на юридичну адресу Товариства, зазначену в Єдиному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (ЄДРПОУ). Водночас, як зазначає позивач, поштове відправлення № 360 не було отримане відповідачем. Причина невручення - "закінчення терміну зберігання". 18.12.2021 листа було повернуто на адресу Підприємства.

12. 03.12.2021 позивач отримав від відповідача листа від 30.04.2021 №05-100/1 з питання виконання договірних зобов`язань (підписання актів виконаних робіт за квітень 2021 року). Також, окрім цього листа, 03.12.2021 позивач отримав для підписання акти виконаних робіт за червень, липень, серпень, вересень, жовтень, листопад 2021 року та рахунки за цей період. Зважаючи на фактичне ненадання послуг за Договором за цей період, позивач звернувся до відповідача з листом від 17.12.2021 №1-4/1681 щодо надання підтверджувальних документів стосовно надання послуг за актами і рахунками (відповідь на лист Товариства від 30.04.2021 №05-100/1).

Цим листом позивач повторно повідомив відповідача про припинення (розірвання) Договору після завершення строку його дії. Лист був направлений на юридичну адресу Товариства, зазначену в ЄДРПОУ " замовним" листом з описом вкладення; однак даний лист також не був отриманий Товариством.

13. 10.01.2022 листом №04.1-09/26 позивач у відповідь на лист Товариства від 31.05.2021 №05-100/5 (щодо підписання актів виконаних робіт за травень 2021 року), що надійшло на адресу позивача лише 21.12.2021, повторно повідомив відповідача про те, що в установлений Договором строк, тобто за два місяці до закінчення Договору, позивач (клієнт за Договором) повідомив відповідача (виконавця за Договором) про те, що на підставі пункту 7.1 Договору Підприємство розриває (припиняє) зазначений договір; номер відправлення 948. Цього листа Товариство отримало.

14. 21.01.2022 за №04.1-09/74 Підприємство надало аналогічну відповідь Товариству щодо підписання актів виконаних робіт за грудень 2021 року, в якому знову повторно повідомило виконавця про те, що за два місяці до закінчення Договору Підприємство розриває (припиняє) вищезазначений договір. Цього листа Товариство також отримало.

15. Незважаючи на дотримання позивачем процедури повідомлення відповідача про припинення (розірвання) Договору, а саме завчасне, не пізніше ніж за 2 місяці, письмове повідомлення про припинення (розірвання) Договору, яке було надіслане позивачем на юридичну адресу відповідача, зазначену в ЄДРПОУ, відповідач своїм листом від 31.01.2022 №031/22 (відповідь на листа Підприємства від 21.01.2022 №0.4-09/74) направив на адресу позивача вимогу щодо сплати заборгованості за Договором за січень 2022 року, в якому зазначено таке: "Також наголошуємо на тому, що дія Договору №02/2020 від 01.01.2020 є пролонгованою на тих же умовах, оскільки у встановлені вимогами пункту 7.1 договору строки, тобто не пізніше, ніж за два місяці до закінчення строку його дії, ви не направили нам свого офіційного повідомлення про розірвання договору".

16. У зв`язку з наведеним Підприємство звернулося з позовом у даній справі.

Товариство заперечує проти задоволення позову з тієї підстави, що позивачем не дотримано процедури повідомлення відповідача про припинення дії Договору.

17. З урахуванням повідомлення позивачем відповідача про припинення дії Договору та відсутності в матеріалах справи доказів продовження такої дії станом на час розгляду даної справи строк дії Договору закінчився.

АКТИ ЗАКОНОДАВСТВА І ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Оцінка аргументів учасників справи і висновків попередніх судових інстанцій

18. Згідно з приписами статті 300 ГПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини другої статті 287 ГПК України (у редакції, чинній з 08.02.2020) підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 310 цього Кодексу.

Верховний Суд зазначає, що касаційне провадження у справах залежить виключно від доводів та вимог касаційної скарги, які наведені скаржником і стали підставою для відкриття касаційного провадження.

При цьому самим скаржником у касаційній скарзі з огляду на принцип диспозитивності визначається підстава, вимоги та межі касаційного оскарження, а тому тягар доказування наявності підстав для касаційного оскарження, передбачених, зокрема, пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України (що визначено самим скаржником), покладається на скаржника.

Суд, забезпечуючи реалізацію основних засад господарського судочинства закріплених у частини третій статті 2 ГПК України, зокрема, ураховуючи принцип рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальності сторін та дотримуючись принципу верховенства права, на підставі встановлених фактичних обставин здійснює перевірку застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.

Для касаційного перегляду з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, наявності самих лише висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у певній справі не достатньо, обов`язковою умовою для касаційного перегляду судового рішення є незастосування правових висновків, які мали бути застосовані у подібних правовідносинах у справі, в якій Верховних Суд зробив висновки щодо застосування норми права, з правовідносинами у справі, яка переглядається.

Отже, підставою для касаційного оскарження є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції в обґрунтування мотивувальної частини постанови. Саме лише цитування у постанові Верховного Суду норми права також не є його правовим висновком про те, як саме повинна застосовуватися норма права у подібних правовідносинах.

Неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права, зокрема, має місце тоді, коли суд апеляційної інстанції, посилаючись на норму права, застосував її інакше (не так, в іншій спосіб витлумачив тощо), ніж це зробив Верховний Суд в іншій справі.

Колегія суддів враховує, що процесуальний кодекс та інші законодавчі акти не містять визначення поняття "подібні правовідносини", а також будь-яких критеріїв визначення подібності правовідносин з метою врахування відповідного висновку, тому для розуміння відповідних термінів звертається до правових висновків, викладених у судовому рішенні Великої Палати Верховного Суду.

Згідно з пунктом 5 частини першої статті 296 ГПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

19. Касаційні провадження у справі відкрито, зокрема, на підставі пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України.

20. Відповідно до пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, зокрема, у випадку якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Виходячи з положень зазначеної норми, касаційний перегляд може відбутися за наявності таких складових: суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного в постанові Верховного Суду; спірні питання виникли у подібних правовідносинах.

21. Вирішуючи питання визначення подібності правовідносин, Верховний Суд звертається до правового висновку, викладеного Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 12.10.2021 зі справи № 233/2021/19.

Так, Велика Палата Верховного Суду в зазначеній постанові задля юридичної визначеності в застосуванні приписів процесуального закону, які зобов`язують визначати подібність правовідносин, конкретизувала висновки Верховного Суду щодо тлумачення поняття «подібні правовідносини», що полягає у тому, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то в такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

При цьому Велика Палата Верховного Суду зазначила, що термін «подібні правовідносини» може означати як ті, що мають лише певні спільні риси з іншими, так і ті, що є тотожними з ними, тобто такими самими, як інші. Таку спільність або тотожність рис слід визначати відповідно до елементів правовідносин. Із загальної теорії права відомо, що цими елементами є їх суб`єкти, об`єкти та юридичний зміст, яким є взаємні права й обов`язки цих суб`єктів. Отже, для цілей застосування приписів процесуального закону, в яких вжитий термін «подібні правовідносини», зокрема пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України та пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України, таку подібність слід оцінювати за змістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями.

З-поміж цих критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків учасників) є основним, а два інші - додатковими.

У кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів.

Верховний Суд зазначає, що для касаційного перегляду з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, наявності самих лише висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у певній справі не достатньо, обов`язковою умовою для касаційного перегляду судового рішення є подібність правовідносин у справі, в якій Верховний Суд зробив висновки щодо застосування норми права, з правовідносинами у справі, яка переглядається, а судом вона (норма права) застосована без урахування такого висновку.

22. Проаналізувавши висновки, що викладені в постановах Верховного Суду в справах, на які посилався скаржник, суд касаційної інстанції вважає, що вони стосуються правовідносин, які не є подібними з правовідносинами в справі, що розглядається, враховуючи таке.

23. У справі, що переглядається, йдеться про визнання договору припиненим (розірваним).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суди попередніх інстанцій виходили з такого:

- лист позивача від 29.10.2021 №1-4/1359 з повідомленням про припинення дії Договору на підставі пункту 7.1 відповідачем не отримано;

- проте за умовами Договору достатньо лише письмового повідомлення про розірвання договору, а подія припинення договору не ставиться в залежність від події отримання стороною визначеного умовами договору повідомлення про припинення дії (розірвання) договору;

- направлення листів рекомендованою кореспонденцією на дійсні адреси є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним. При цьому отримання зазначених листів адресатом перебуває поза межами контролю відправника (такі висновки наведені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.04.2018 у справі №800/547/17);

- отже, враховуючи повідомлення позивачем відповідача про припинення договору та відсутність у матеріалах справи будь-яких інших доказів продовження дії Договору, станом на момент розгляду справи строк дії Договору закінчився;

- розірваний може бути лише договір, який діє (строк/термін дії якого не закінчився), а відтак вимога позивача про розірвання Договору з 01.01.2022 є необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню (аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 18.11.2019 у справі № 910/16750/18).

24. Посилання скаржників на неврахування судами попередніх інстанцій правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 11.09.2018 у справі №905/1926/16, від 30.07.2019 у справі №907/804/17, є безпідставними, оскільки:

24.1. У справі №905/1926/16 розглядалися позовні вимоги публічного акціонерного товариства "Донбасенерго" до приватного акціонерного товариства "ДТЕК ПЕМ-Енерговугілля" про зобов`язання останнього виконати умови укладеного з ПАТ "Донбасенерго" договору від 20.07.2015 № АУП-20-07/0003, а саме: прийняти виконання зобов`язань ПАТ "Донбасенерго" за договором від 20.07.2015 № АУП-20-07/0003 шляхом надання ПАТ "Донбасенерго" актів приймання-передачі електроенергії за певні періоди, кількість і вартість електроенергії.

Рішенням господарського суду Донецької області від 09.11.2017: позов задоволено частково; зобов`язано ПАТ "ДТЕК ПЕМ-Енерговугілля" виконати умови договору №АУП-20-07/0003 шляхом надання ПАТ "Донбасенерго" актів приймання-передачі електроенергії за період з травня 2015 року по квітень 2016 року; в задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Судове рішення першої інстанції мотивоване бездіяльністю ПАТ "ДТЕК ПЕМ-Енерговугілля", внаслідок чого ним порушено умови договору № АУП-20-07/0003 у частині виконання зобов`язань з надання актів приймання-передачі електроенергії за означений вище період. Частковість задоволення позову зумовлена тим, що положеннями договору № АУП-20-07/0003 не передбачено обов`язку відповідача надати позивачу спірні акти за вказаний вище період саме з тими показниками, що були визначені позивачем.

Постановою Донецького апеляційного господарського суду від 07.02.2018: рішення суду першої інстанції скасовано в частині відхилених позовних вимог; прийнято в цій частині нове рішення, яким позов задоволено повністю.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що ПАТ "ДТЕК ПЕМ-Енерговугілля" не мало підстав для ухилення від виконання обов`язку з надання ПАТ "Донбасенерго" актів приймання-передачі електроенергії з конкретно визначеними показниками за спірний період за Договором № АУП-20-07/0003, оскільки за змістом пункту 1.1 цього договору ПАТ "Донбасенерго" здійснює продаж електроенергії, а ПАТ "ДТЕК ПЕМ-Енерговугілля" купує її в обсягах, визначених розрахунковим центром, виходячи з місячних балансів електроенергії. Спонукання ПАТ "ДТЕК ПЕМ-Енерговугілля" до оформлення актів приймання-передачі електричної енергії без вирішення питання щодо конкретних параметрів таких актів знецінюють значення часткового задоволення позовних вимог, адже спір у такий спосіб не вирішено по суті та порушені суб`єктивні права/інтереси ПАТ "Донбасенерго" фактично не відновлені.

Верховний Суд постановою від 11.09.2018 скасував рішення господарського суду Донецької області від 09.11.2017 і постанову Донецького апеляційного господарського суду від 07.02.2018 у справі № 905/1926/16 та закрив провадження у справі № 905/1926/16 на підставі пункту 1 частини першої статті 231 ГПК України.

Приймаючи зазначену постанову, Верховний Суд виходив з того, що: заявлена позивачем у цій справі вимога про зобов`язання відповідача надати акт приймання-передачі електроенергії за договором купівлі-продажу не приводить до поновлення порушеного права позивача та, у разі її задоволення, не може бути виконана у примусовому порядку, оскільки відсутній механізм виконання такого рішення; вимога позивача у цій справі про зобов`язання надати акт приймання-передачі електроенергії не відповідає способам захисту прав, встановленим чинним законодавством, і, як наслідок, не приводить до поновлення порушеного права позивача; за таких обставин суди першої й апеляційної інстанцій дійшли необґрунтованих висновків про можливість розгляду таких вимог у господарському суді; спори про зобов`язання надати чи підписати акт приймання-передачі товару не можуть бути розглянуті й у порядку іншого (ніж господарське) судочинства.

24.2. У справі №907/804/17 розглядалися позовні вимоги товариства з обмеженою відповідальністю "Фрут Майстер Фудс" до товариства з обмеженою відповідальністю "НТД-Україна" та товариства з обмеженою відповідальністю "Джуссо" про визнання договору від 07.04.2015 № 221 неукладеним.

Рішенням господарського суду Львівської області від 21.02.2019, залишеним без змін постановою Західного апеляційного господарського суду від 21.05.2019: позов задоволено частково; визнано договір від 07.04.2015 № 221 неукладеним у формі єдиного документу, підписаного двома сторонами (товариством з обмеженою відповідальністю "Фрут Майстер Фудс" та товариством з обмеженою відповідальністю "НТД - Україна".

Рішення судів першої та апеляційної інстанцій мотивовані таким:

- важливим є факт відсутності у товариства з обмеженою відповідальністю "НТД-Україна" копії договору від 07.04.2015 № 221, виконаної саме з оригіналу такого договору, так як ним надано копію, виконану з незасвідченої копії договору, та здійснено (21.11.2018) запис: "Згідно з оригіналом" (при відсутності оригіналу);

- відсутні допустимі та достовірні докази втрати товариством з обмеженою відповідальністю "НТД-Україна" оригіналу договору;

- висновок експерта від 28.09.2018 № 2971/2972 у проведеній, на підставі ухвали суду, судово-технічній експертизі друкарських форм та реквізитів світлокопії договору від 07.04.2015 № 221 не містить чітких відповідей на поставлені судом запитання;

- факт укладення між товариством з обмеженою відповідальністю "Фрут Майстер Фудс" та товариством з обмеженою відповідальністю "НТД - Україна" від 07.04.2015 договору № 221 у формі єдиного документу не доведено (належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами);

- з рішення господарського суду Закарпатської області від 17.05.2017 та постанови Львівського апеляційного господарського суду від 26.07.2017 у справі № 907/331/17 не вбачається встановлення судами обставин щодо наявності оригіналу договору від 07.04.2015 № 221;

- оплата позивачем вартості сировини, поставленої товариством з обмеженою відповідальністю "НТД - Україна" за видатковими накладними, що здійснювалась на підставі рахунків, була виконанням покупцем грошових зобов`язань за договором, укладеним у спрощений спосіб.

- товариство з обмеженою відповідальністю "Джуссо" є неналежним відповідачем у справі, оскільки не є стороною спірного договору і не встановлювало забезпечення виконання правочину, укладеного у формі єдиного документу.

Верховний Суд постановою від 30.07.2019: скасував рішення господарського суду Львівської області від 21.02.2019 та постанову Західного апеляційного господарського суду від 21.05.2019 у справі907/804/17 та ухвалив нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Приймаючи згадану постанову, Верховний Суд виходив з того, що: вимога про визнання договору неукладеним не є способом захисту прав і законних інтересів суб`єктів господарювання (не є способом захисту особою свого особистого немайнового або майнового права та інтересу), який передбачений положеннями Господарського кодексу України або Цивільного кодексу України, не визначена відповідна вимога як такий спосіб і іншими законами України; водночас, вимога щодо встановлення певних фактів не може бути самостійним предметом розгляду в господарському суді, оскільки до повноважень останнього не належить встановлення фактів, що мають юридичне значення (така правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16); по суті вимога про визнання договору неукладеним є вимогою про встановлення факту, який має юридичне значення; встановлення судом такого факту відсутності укладення договору може мати місце лише при розгляді іншого господарського спору; з урахуванням викладеного вище Суд зазначає, що вимога позивача у цій справі про визнання договору неукладеним не відповідає способам захисту прав, встановленим чинним законодавством; отже, рішення судів про задоволення позовних вимог щодо визнання договору неукладеним є помилковими з огляду на те, що така вимога позивача не є правильно обраним способом захисту своїх прав.

25. Отже, у справі, що розглядається, висновки судів попередніх інстанцій не суперечать висновкам Верховного Суду, викладеним у постановах від 11.09.2018 у справі №905/1926/16, від 30.07.2019 у справі №907/804/17, встановлені судами фактичні обставини у зазначених справах та у справі, яка переглядається, є різними; за різного правового регулювання спірних правовідносин, що має місце в цій справі, у кожній із зазначених справ суди виходили з обставин та умов конкретних правовідносин і фактично-доказової бази, з урахуванням наданих сторонами доказів, що виключає подібність спірних правовідносин у вказаних справах за змістовним критерієм.

26. У контексті наведеного відсутні підстави для висновку про те, що правовідносини у справі, що розглядається, та у справах №905/1926/16, №907/804/17 на які посилається скаржник на обґрунтування підстав касаційного оскарження прийнятої у справі постанови, є подібними.

27. Верховний Суд вважає за необхідне відзначити, що доводи касаційної скарги стосуються питань, пов`язаних із встановленням обставин справи та з оцінкою доказів у ній, що не узгоджується з правилами перегляду судових рішень судом касаційної інстанції як "суду права", а не "суду факту", повноваження якого визначені у статті 300 ГПК України.

Перевірка відповідних доводів (аргументів) перебуває поза визначеними цією статтею межами розгляду справи судом касаційної інстанції.

28. За таких обставин доводи скаржника про неврахування судами попередніх судових інстанцій у розгляді справи відповідних висновків Верховного Суду є безпідставним, оскільки висновки щодо застосування норм права, які викладені у зазначених постановах Верховного Суду стосується правовідносин, які не є подібними з правовідносинами у справі № 910/5132/22.

Тобто наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, не знайшла свого підтвердження.

Під час розгляду даної справи відсутні підстави для скасування та передачі справи на новий розгляд, передбачені пунктом 1 частини третьої статті 310 ГПК України, оскільки умовою для застосування пункту 1 частини третьої статті 310 ГПК України є висновок про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 287 цього Кодексу. Проте у цій справі № 910/5132/22 заявлені скаржником підстави для касаційного оскарження судових рішень попередніх інстанцій з посиланням на пункт 1 частини другої статті 287 ГПК України не знайшли підтвердження

29. У розгляді даної справи Верховний Суд бере до уваги, що однією із основних засад справедливого судочинства вважається принцип верховенства права, невід`ємною, органічною складовою, якого є принцип правової визначеності.

Одним з аспектів принципу правової визначеності є те, щоб у разі винесення судами остаточного судового рішення воно не підлягало перегляду. Сталість і незмінність остаточного судового рішення, що набуло чинності, забезпечується через реалізацію відомого принципу res judicata. Остаточні рішення національних судів не повинні бути предметом оскарження. Можливість скасування остаточних рішень, без урахування при цьому безспірних підстав публічного інтересу, та невизначеність у часі на їх оскарження несумісні з принципом юридичної визначеності. Тому категорію res judicata слід вважати визначальною й такою, що гарантує незмінність установленого статусу учасників спору, що визнано державою та забезпечує сталість правозастосовних актів. Правова визначеність також полягає в тому, щоб остаточні рішення судів були виконані.

Верховний Суд також зазначає, що право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 20.05.2010 у справі "Пелевін проти України").

У рішенні ЄСПЛ від 02.03.1987 у справі "Monnell and Morris v. the United Kingdom" (§ 56) зазначалося, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них.

Отже, право на касаційне оскарження не є безумовним, а тому встановлення законодавцем процесуальних передумов щодо доступу до касаційного суду не є обмеженням в отриманні судового захисту, оскільки це викликано виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати сталість та єдність судової практики, а не можливість проведення "розгляду заради розгляду".

Верховний Суд виходить з того, що перегляд остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду не може здійснюватись лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі, адже повноваження Верховного Суду мають здійснюватися виключно для виправлення судових помилок і недоліків. Відхід від res judicate можливий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі й непереборні обставини, наявності яких у даній справі в касаційній скарзі з огляду на підставу оскарження скаржником не зазначено й не обґрунтовано.

У справі ЄСПЛ "Sunday Times v. United Kingdom" Європейський суд вказав, що прописаний у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) термін "передбачено законом" передбачає дотримання такого принципу права як принцип визначеності. ЄСПЛ стверджує, що термін "передбачено законом" передбачає не лише писане право, як-то норми писаних законів, а й неписане, тобто усталені у суспільстві правила та моральні засади суспільства.

До цих правил, які визначають сталість правозастосування, належить і судова практика.

Конвенція вимагає, щоб усе право, чи то писане, чи неписане, було достатньо чітким, щоб дозволити громадянинові, якщо виникне потреба, з належною повнотою передбачати певною мірою за певних обставин наслідки, що може спричинити певна дія.

Вислови "законний" та "згідно з процедурою, встановленою законом" зумовлюють не лише повне дотримання основних процесуальних норм внутрішньодержавного права, але й те, що будь-яке рішення суду відповідає меті і не є свавільним (рішення ЄСПЛ у справі "Steel and others v. The United Kingdom").

30. За наведених обставин згідно з пунктом 5 частини першої статті 296 ГПК України суд касаційної інстанції дійшов висновку про необхідність закриття касаційного провадження за касаційною скаргою Товариства на рішення господарського суду міста Києва від 23.11.2022 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 22.02.2023 зі справи № 910/5132/22, оскільки після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України Судом встановлено, що висновки щодо застосування норм права, які викладені у постановах Верховного Суду, на які посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

Керуючись статтями 234, 235, 296 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Закрити касаційне провадження за касаційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю "ПП Право" на рішення господарського суду міста Києва від 23.11.2022 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 22.02.2023 зі справи № 910/5132/22.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню не підлягає.

Суддя В. Селіваненко

Суддя І. Булгакова

Суддя Т. Малашенкова