ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

"24" травня 2023 р. Справа № 911/606/23

За позовом Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", 01601, місто Київ, вулиця Богдана Хмельницького, будинок 6

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Сітістейтсервіс", 08325, Київська область, Бориспільський район, село Щасливе, вулиця Лесі Українки, будинок 14-Б

про стягнення 98 227,38 грн за договором № 5021/1920-ТЕ-17 постачання природного газу від 20.09.2019

суддя Н.Г. Шевчук

без виклику сторін

суть спору:

Акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" звернулось до Господарського суду Київської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Сітістейтсервіс" про стягнення 98 227,38 грн заборгованості за договором № 5021/1920-ТЕ-17 постачання природного газу від 20.09.2019.

Позовні вимоги обґрунтовані несвоєчасним виконанням відповідачем умов даного договору в частині оплати за переданий газ у визначений договором строк, у зв`язку з чим виникла заборгованість у розмірі 65 335,09 грн, що послугувало до нарахування 4 489,84 грн 3% річних та 28 402,45 грн інфляційних.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 01.03.2023 відкрито провадження у справі № 911/606/23. Приймаючи до уваги малозначність справи в розумінні частини п`ятої статті 12 Господарського процесуального кодексу України, враховуючи ціну позову, характер спірних правовідносин, предмет доказування, з урахуванням клопотання позивача про розгляд справи у порядку спрощеного провадження, господарським судом вирішено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, у зв`язку з чим повідомлено відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву, а позивачу для подання відповіді на відзив.

04 квітня 2023 року від Товариства з обмеженою відповідальністю "Сітістейтсервіс" надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач просив суд відмовити в задоволенні позову повністю. В обґрунтування заперечень відповідач зазначив, що до несвоєчасного розрахунку з АТ "НАК "Нафтогаз України" за договором постачання природного газу та виконання своїх зобов`язань у повному обсязі послугувало несвоєчасна сплата комунальних послуг мешканцями будинку, який перебуває на балансі та управлінні ТОВ "Сітістейтсервіс". У зв`язку із чим відповідачем здійснюються заходи щодо досудового врегулювання стягнення заборгованості із споживачів та очікується на добровільне погашення заборгованості. Відповідач твердить, що з огляду на об`єктивні причини виникнення боргу, що пов`язані із низькою платоспроможністю населення, відсутністю значних збитків спричинених позивачу відповідачем, останній вважає, що належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно зі збитками позивача.

Також у відзиві зазначено, що у випадку ухвалення судом рішення у даній справі про повне або часткове задоволення позовних вимог відповідач просить відстрочити виконання такого рішення суду тривалістю 1 (однин) календарний рік з моменту набрання рішенням законної сили, але не менше ніж до закінчення 2 календарних місяців з моменту припинення воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022.

07 квітня 2023 року на електронну адресу суду від позивача надійшла відповідь на відзив з викладеними доводами на спростування заперечень відповідача.

Згідно із частиною четвертою статті 240 Господарського процесуального кодексу України, у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши подані документи, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

встановив:

20 вересня 2019 року між Акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України") (постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Сітістейтсервіс" (споживач) було укладено договір № 5021/1920-ТЕ-17 постачання природного газу (далі - Договір).

Згідно із умовами пункту 1.1 Договору, постачальник зобов`язується поставити споживачеві природний газ, а споживач зобов`язується прийняти та оплатити його на умовах цього договору.

Природний газ, що постачається за цим договором, використовується споживачем виключно для виробництва теплової енергії для надання послуг з опалення та постачання гарячої води населенню (пункт 1.2 Договору).

Відповідно до пункту 2.1 Договору постачальник передає споживачу у жовтня 2019 квітні 2020 року замовлений споживачем обсяг (об`єм) природного газу в кількості 160,0 тис. куб. м.

Згідно із пунктом 4.1 Договору ціна (без урахування тарифів на послуги транспортування природного газу для внутрішньої точки виходу з газотранспортної системи та розподілу природного газу, а також податків та зборів, що включаються до вартості природного газу, відповідно до Податкового кодексу України) та порядок зміни ціни на природний газ, який постачається за цим договором, встановлюється відповідно до Положення з урахуванням положень постанови Кабінету Міністрів України від 03.04.2019 № 293 (зі змінами) та інших нормативно-правових актів і визначається в Прейскуранті на природний газ із ресурсів Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" під час виконання Компанією обов`язків постачати природний газ споживачам, які підпадають під дію спеціальних обов`язків для забезпечення загальносуспільних інтересів у процесі функціонування ринку природного газу, покладених на Компанію відповідно до статті 11 Закону України "Про ринок природного газу". Прейскурант розміщується на офіційному вебсайті Постачальника.

До ціни на природний газ додається тариф на послуги транспортування природного газу для внутрішньої точки виходу з газотранспортної системи (розподіл системи).

У разі зміни ціни на газ відповідно до умов чинного законодавства та/або тарифу на послуги транспортування природного газу для внутрішньої точки виходу з газотранспортної системи, вони є обов`язковими для сторін за цим Договором з дати набрання чинності відповідних змін.

Згідно із пунктом 4.2 Договору, ціна за 1000 куб. м природного газу визначається сторонами щомісяця шляхом підписання додаткової угоди на підставі прейскуранту.

Пунктом 5.1 Договору передбачено, що оплата за природний газ здійснюється споживачем виключно коштами шляхом 100-відсоткової поточної оплати протягом місяця поставки природного газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий природний газ здійснюється до 25 числа (включно) місяця, наступним за місяцем поставки газу.

Договір набирає чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення підпису постачальника печаткою, і діє в частині постачання природного газу до 30.04.2020 (включно), а в частині проведення розрахунків до їх повного здійснення (пункт 11.1 Договору).

Сторонами до договору було укладено ряд додаткових угод: № 1 від 31.10.2019, № 2 від 12.11.2019, № 3 від 09.12.2019, № 4 від 23.12.2019, № 5 від 28.01.2020, № 6 від 24.02.2020, № 7 від 23.03.2020, № 8 від 30.04.2020, № 9 від 22.05.2020, № 10 від 22.06.2020, № 11 від 22.07.2020, № 12 від 31.07.2020, якими визначалась ціна газу та вносились інші зміни до умов договору.

Позивач зазначив, що на виконання умов Договору ним, як постачальником у період з листопада 2019 року по вересня 2020 року поставлено споживачу природний газ на загальну суму 388 127,50 грн, що підтверджується наявними у матеріалах справи актами приймання-передачі природного газу, підписаними між сторонами без зауважень та скріплених їхніми печатками.

Відповідач своє зобов`язання щодо своєчасної та повної оплати вартості отриманого природного газу не виконав, у зв`язку з чим за ним рахується заборгованість у розмірі 65 335,09грн.

Вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача заборгованості за договором № 5021/1920-ТЕ-17 від 20.09.2019 в розмірі 65 335,09 грн.

Разом з тим, несвоєчасне виконання відповідачем взятих на себе зобов`язань в частині оплати отриманого газу у спірний період, стало підставою для застосування до відповідача відповідальності, встановленої чинним законодавством.

З огляду на що позивачем також нараховано та заявлено до стягнення з відповідача 4 489,84 грн 3% річних за період з 26.06.2020 по 31.12.2022 та 28 402,45 грн інфляційних втрат нарахованих за загальний період з липня 2020 року по грудень 2022 року включно.

Відповідач заперечив проти задоволення позовних вимог.

Заперечуючи проти позовних вимог, відповідач зазначив, що 25.07.2011 між ОСББ "Щасливе-ЛУ 14" (Замовник), ТОВ "Сіті-Стейт (Власник) та ТОВ "Сітістейтсервіс" (Управитель) було укладено договір про надання послуг балансоутримання та управління житловим комплексом № 80-ССС, за яким ОСББ "Щасливе-ЛУ 14" та ТОВ "Сіті-Стейт" передали будинок за адресою с. Щасливе, вул. Лесі Українки на баланс та управління ТОВ "Сітістейтсервіс" строком до 25.07.2031. Між мешканцями будинку та ТОВ "Сітістейтсервіс" були укладені Договори надання комунальних послуг та послуг з утримання будинку та прибудинкової території.

З метою забезпечення мешканців будинку опаленням, ТОВ "Сітістейтсервіс" укладає договори постачання природного газу, зокрема, 20.09.2019 був укладений договір № 5021/1920-ТЕ-17 постачання природного газу з АТ "НАК "Нафтогаз України".

ТОВ "Сітістейтсервіс" регулярно здійснювало оплату за договором, однак, мешканці будинку несвоєчасно виконували зобов`язання щодо сплати комунальних послуг, що призвело до неможливості ТОВ "Сітістейтсервіс" своєчасно розрахуватися з АТ "НАК "Нафтогаз України" за договором постачання природного газу та виконати зобов`язання в повному обсязі. У зв`язку із чим відповідачем здійснюються заходи щодо досудового врегулювання стягнення заборгованості із споживачів та очікується на добровільне погашення заборгованості.

Відповідач не погоджується із нарахуванням штрафних санкцій, вважає, що їх нарахування є безпідставним джерелом збагачення позивача за рахунок відповідача, вони є надмірно великі порівняно зі збитками позивача з огляду на обставини справи. За твердженнями відповідача, причини виникнення заборгованості є об`єктивними та пов`язаними із низькою платоспроможністю населення.

Зокрема, відповідач просить суд врахувати, що причиною несплати заборгованості за договором є тяжкий фінансовий стан підприємства у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України та введення в Україні воєнного стану. Задоволення позовних вимог позивача суттєво погіршить фінансовий стан ТОВ "Сітістейтсервіс", який починаючи з 2019 року щорічно отримує збитки, зокрема у зв`язку із карантинними заходами, та може призвести до його банкрутства.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог, суд дійшов таких висновків.

За змістом статей 11, 509, 627 Цивільного Кодексу України та статті 179 Господарського кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, зокрема, з правочинів. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Майново-господарські зобов`язання між суб`єктами господарювання виникають на підставі договорів. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору.

Укладений між сторонами договір за своїм змістом є договором поставки та є належною правовою підставою для виникнення у сторін взаємних прав та обов`язків, обумовлених цим договором.

Відповідно до частини першої статті 175 Господарського кодексу України майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно з положеннями статті 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін. Законом можуть бути передбачені особливості регулювання укладення та виконання договорів поставки.

Приписами статті 714 Цивільного кодексу України передбачено, що до договору поставки енергоносіїв приєднаними мережами застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом, або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно зі статтею 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною першою статті 692 Цивільного кодексу України передбачено, що покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Згідно із частинами першою-третьою статті 12 Закону України "Про ринок природного газу" постачання природного газу здійснюється відповідно до договору, за яким постачальник зобов`язується поставити споживачеві природний газ належної якості та кількості у порядку, передбаченому договором, а споживач зобов`язується оплатити вартість прийнятого природного газу в розмірі, строки та порядку, передбачених договором. Якість та інші фізико-хімічні характеристики природного газу визначаються згідно із встановленими стандартами та нормативно-правовими актами. Постачання природного газу здійснюється за цінами, що вільно встановлюються між постачальником та споживачем, крім випадків, передбачених цим Законом. Права та обов`язки постачальників і споживачів визначаються цим Законом, Цивільним і Господарським кодексами України, правилами постачання природного газу, іншими нормативно-правовими актами, а також договором постачання природного газу.

Споживач зобов`язаний, зокрема, забезпечувати своєчасну та повну оплату вартості природного газу згідно з умовами договорів (пункт 2 частини другої статті 13 Закону України "Про ринок природного газу").

Частиною першою статті 530 Цивільного кодексу України закріплено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Судом встановлено, що підставою для розрахунків за спожитий природний газ, у відповідності до пункту 5.1 Договору стали підписані та скріплені печатками обох сторін акти приймання-передачі природного газу: від 30.11.2019 на суму 65335,09 грн; від 31.12.2019 на суму 72 420,07 грн; від 31.01.2020 на суму 84 494,27 грн; від 29.02.2020 на суму 58 624,40 грн; від 31.03.2020 на суму 11 592,16 грн та від 30.04.2020 на суму 20 826,61 грн; від 31.05.2020 на суму 12 740,65 грн; від 30.06.2020 на суму 10 851,17 грн; 31.07.2020 на суму 11 945,38 грн; 31.08.2020 на суму 16 513,72 грн; від 30.09.2020 на суму 22 783,98 грн.

З наявних у матеріалах справи доказів, судом встановлено, що відповідач за отриманий природний газ розрахувався частково, а також розраховувався із порушенням строків таких розрахунків.

Відповідач доказів належного виконання своїх зобов`язань за договором та сплати коштів за спожитий природний газ у повному обсязі не надав.

В силу статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною першою статті 612 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Враховуючи викладене вище, суд вважає доведеним факт існування простроченої заборгованості відповідача перед позивачем у сумі 65 335,09 грн, а вимога позивача про стягнення з відповідача облікованої заборгованості є обґрунтованою, матеріалами справи підтверджена та відповідачем не спростована, а тому підлягає задоволенню.

За змістом частини другої статті 617 Цивільного кодексу України, частини другої статті 218 Господарського кодексу України відсутність коштів не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення грошового зобов`язання.

Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором (частина друга статті 193 Господарського кодексу України).

Викладені норми спростовують посилання відповідача на об`єктивність підстав виникнення боргу за договором № 5021/1920-ТЕ-17 постачання природного газу від 20.09.2019, які відповідач пов`язує із несплатою споживачами комунальних послуг.

Крім того, у зв`язку із неналежним виконанням відповідачем зобов`язань, позивач просить стягнути з відповідача 3% річних у розмірі 4 489,84 грн та інфляційні втрати у розмірі 28 402,45 грн, нарахованих за кожним актом приймання-передачі природного газу окремо за період з 26.06.2020 по 31.12.2022 та липень 2020 року грудень 2022 року відповідно.

У відповідності до частини другої статті 193 Господарського кодексу України порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Відповідно до частини другої статті 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3% річних не є фінансовими санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів (девальвації грошової одиниці України) та отриманні компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці міри відповідальності нараховуються незалежно від наявності вини боржника, оскільки передбачена законом і є частиною грошового зобов`язання боржника до моменту його припинення згідно норм матеріального права України.

Передбачене законом (статтею 625 Цивільного кодексу України) право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3% річних, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника.

Отже, формулювання статті 625 Цивільного кодексу України орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер, тому 3% річних та інфляційні нарахування не є штрафними санкціями у розумінні статті 549 Цивільного кодексу України і статті 230 Господарського кодексу України.

Таким чином, висновки відповідача, що нарахування штрафних санкцій є безпідставним джерелом збагачення позивача за рахунок відповідача є хибними, оскільки 3% річних та інфляційних не є штрафними санкціями, а є частиною грошового зобов`язання боржника, які нараховуються незалежно від вини боржника.

Що стосується розрахунків позивача, судом перевірено та встановлено їх правильність та відповідність вимогам умов договору та чинного законодавства.

В свою чергу, відповідачем не надано суду контррозрахунку заявлених до стягнення позовних вимог або заперечень щодо здійсненого позивачем розрахунку.

Щодо клопотання відповідача про відстрочення виконання рішення суду тривалістю на 1 рік.

Частиною першою статті 239 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, надати відстрочення або розстрочити виконання, вжити заходів для забезпечення його виконання, про що зазначає в рішенні.

Вирішуючи питання про відстрочку чи розстрочку виконання рішення, зміну способу і порядку виконання рішення, господарський суд повинен враховувати матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини справи, зокрема, щодо юридичної особи - наявну загрозу банкрутства, відсутність коштів на банківських рахунках і майна, на яке можливо було б звернути стягнення, тощо.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 20.07.2004 по справі "Шмалько проти України" (заява № 60750/00) зазначено, що для цілей статті 6 Конвенції виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як невід`ємна частина "судового розгляду". У рішенні від 17.05.2005 по справі "Чіжов проти України" (заява № 6962/02) Європейський суд з прав людини зазначив, що позитивним обов`язком держави є організація системи виконання рішень таким чином, щоб переконатися, що неналежне зволікання відсутнє та що система ефективна і законодавчо, і практично, а нездатність державних органів ужити необхідних заходів для виконання рішення позбавляє гарантії пункту 1 статті 6 Конвенції.

В силу приписів процесуального законодавства, підставою для відстрочки виконання рішення можуть бути конкретні обставини, що істотно ускладнюють або роблять неможливим виконання рішення у визначений строк. Тобто відстрочення виконання судового рішення пов`язано з об`єктивними, непереборними - виключними обставинами, котрі ускладнюють його вчасне виконання.

Надання відстрочення виконання рішення є виключним заходом, який має застосовуватись лише за наявності поважних причин та при найменшій шкоді кредитору. При цьому, затримка у виконанні рішення не повинна бути надто тривалою та такою, що порушує саму сутність права, яке захищається пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини (рішення ЄСПЛ у справі Іммобільяре Саффі проти Італії, заява № 22774/93, пункт 74).

Відстрочення виконання рішення суду має здійснюватися з метою недопущення погіршення економічної ситуації боржника, а також з метою недопущення невиконання рішення суду на користь кредитора. Тобто, важливим є досягти балансу інтересів сторін.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 16.04.2018 у справі № 920/199/16.

Суд зазначає, у зв`язку з тим, що відстрочка продовжує період відновлення порушеного права стягувача, при її наданні, суди в цілях вирішення питання про можливість її надання, а також визначення терміну відстрочення виконання рішення суду, повинні враховувати закріплені в нормах матеріального права, і перш за все у Європейській конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, що є частиною національного законодавства, допустимі межі та період надання відстрочки виконання судового рішення.

Згідно з правовою позицією Європейського суду з прав людини несвоєчасне виконання рішення суду може бути мотивоване наявністю певних обставин, відстрочка чи розстрочка виконання рішення суду не повинна шкодити сутності права, гарантованого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, згідно якої "кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру", а у системному розумінні даної норми та національного закону, суд не повинен перешкоджати ефективному поновленню у правах, шляхом виконання судового рішення, тобто довготривале невиконання рішення суду може набути форми порушення права на справедливий судовий розгляд, що не може бути виправдано за конкретних обставин справи.

Крім того, довготривале невиконання рішення суду порушує право на повагу до власності та на вільне володіння власністю у зв`язку з тим, що рішення набуває ознак довготривалого виконання.

Межі виправданої затримки виконання рішення суду залежать, зокрема, від складності провадження, суми та характеру, що визначені судом.

З урахуванням підстав, умов та меж надання відстрочки та розстрочки виконання судового рішення судом встановлено, що безпідставне надання відстрочки та розстрочки без обґрунтованих на те мотивів, надане на тривалий період без дотримання балансу інтересів стягувача та боржника, порушує основи судового рішення, яке ухвалене іменем України, позбавляє кредитора можливості захистити свої права, знижує авторитет судового рішення, а тому таке судове рішення не може вважатися законним та справедливим.

Варто зазначити, що передбачені процесуальним законодавством обставини, з якими закон пов`язує можливість надання відстрочки, є оціночними, а необхідність використання права на відстрочку, закон відносить на розсуд суду.

Вказане право застосовується за визначених в законі умов, з урахуванням всіх обставин справи.

Відповідачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження виключних обставин, що ускладнюють виконання рішення у даній справі (відсутність коштів на рахунках, тощо).

Також суд відзначає, що викладені відповідачем у заяві обставини не можуть підтверджувати реальності виконання рішення суду у даній справі після закінчення терміну, на який відповідач просить відстрочити його виконання.

З огляду на викладене, з урахуванням балансу інтересів сторін та права на справедливий судовий розгляд, яке може бути порушене у випадку довготривалого невиконання рішення суду, суд дійшов висновку про відмову Товариству з обмеженою відповідальністю "Сітістейтсервіс" про відстрочення виконання рішення суду на 1 календарний рік.

З огляду на вищенаведене суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" в повному обсязі.

Відшкодування витрат по сплаті судового збору відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладається судом на відповідача.

Керуючись статтями 129, 232, 233, 238 Господарського процесуального кодексу України суд

вирішив:

1. Позовні вимоги задовольнити повністю.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Сітістейтсервіс" (08325, Київська область, Бориспільський район, село Щасливе, вулиця Лесі Українки, будинок 14-Б, ідентифікаційний код 34514979) на користь Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (01601, місто Київ, вулиця Богдана Хмельницького, будинок 6, ідентифікаційний код 20077720) 98 227 (дев`яносто вісім тисяч двісті двадцять сім) грн 38 коп. заборгованості та 2 684 (дві тисячі шістсот вісімдесят чотири) грн 00 коп. витрат по сплаті судового збору.

3. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Дане рішення набирає законної сили відповідно до статті 241 Господарського процесуального кодексу України та може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені статтями 256-257 Господарського процесуального кодексу України.

Суддя Н.Г. Шевчук

Рішення складено та підписано: 24.05.2023