СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 травня 2023 року м. Харків Справа № 922/2265/22

Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Фоміна В.О., суддя Крестьянінов О.О. , суддя Шевель О.В.

за участю секретаря судового засідання Дзюби А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного апеляційного господарського суду в режимі відеоконференції за допомогою системи відеоконференцзв`язку апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Газопостачальна компанія "Нафтогаз України" (вх. № 363 Х/2) на рішення Господарського суду Харківської області від 31.01.2023 у справі №922/2265/22, ухвалене суддею Новіковою Н.А. у приміщенні Господарського суду Харківської області без виклику учасників справи, повний текст складено 31.01.2023,

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Газопостачальна компанія "Нафтогаз України", м.Київ,

до Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), м.Харків

про стягнення основного боргу, пені, інфляційних втрат та трьох відсотків річних на загальну суму 692835,26 грн,

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Харківської області від 31.01.2023 у справі №922/2265/22 позов задоволено частково. Стягнуто зі Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків), , на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Газопостачальна компанія "Нафтогаз України", , кошти в розмірі 628567,00 грн, в тому числі: основний борг 515917,93 грн; пеня 8517,65 грн; три проценти річних - 9315,94 грн; інфляційні втрати 94815,48 грн; а також 9428,51 грн судового збору. Відмовлено у стягненні 64268,26 грн пені.

Вказане рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивачем доведено та матеріалами справи підтверджено, що відповідачу протягом жовтня-грудня 2021 року було поставлено природний газ в обсязі 15,17794 тис. куб. м на загальну суму 515917,93 грн. Відповідач у відзиві на позовну заяву не заперечував проти наявності у нього заборгованості. Місцевий господарський суд зазначив, що відсутність у відповідача коштів, в тому числі відсутність бюджетного фінансування, не може бути підставою для звільнення від виконання зобов`язання з оплати за поставлений йому природний газ за договором постачання природного газу постачальником «останньої надії». Оскільки відповідач не виконав своїх зобов`язань щодо внесення оплати за поставлений природний газ у період з жовтня по грудень 2021 року, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача основного боргу є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Також суд дійшов висновку про наявність підстав для нарахування відповідачу пені за порушення строків оплати за договором постачання природного газу постачальником «останньої надії». Судом першої інстанції відхилені посилання відповідача на неможливість розрахунку за спожитий природний газ у період з жовтня по грудень 2021 року у зв`язку з введенням воєнного стану в Україні, оскільки строки на оплату відповідачем природного газу, поставленого у жовтні, листопаді та грудні 2021 року сплинули у листопаді 2021 року, грудні 2021 року та січні 2022 року, тобто майже за місяць до початку військової агресії Російської Федерації проти України та введення воєнного стану в Україні (24.02.2022). Водночас, посилаючись на лист Торгово-промислової палати України № 2024/02.0-7.1 від 28.02.2022, яким визнано форс-мажорними обставинами військову агресію Російської Федерації проти України та зважаючи на те, що частина нарахувань пені припадає на період після 24.02.2022, враховуючи впливання зазначених обставин на спроможність ведення розрахунків між суб`єктами господарювання за господарськими зобов`язаннями, виходячи із засад законності, розумності, добросовісності, справедливості та пропорційності дотримання балансу інтересів сторін, суд першої інстанції відмовив в задоволенні сум пені за загальний період прострочення з 24.02.2022 по 31.07.2022 всього в розмірі 64268,26 грн. Крім того, оскільки нарахування інфляційних втрат на суму боргу та проценти річних відповідно до ст. 625 ЦК України є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для застосування форс-мажору (обставин непереборної сили), як умови звільнення відповідача від сплати нарахованих позивачем інфляційних втрат та 3% річних та задовольнив позовні вимоги позивача у цій частині.

Не погодившись з вказаним рішенням місцевого господарського суду, Товариство з обмеженою відповідальністю "Газопостачальна компанія "Нафтогаз України" звернулось до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Харківської області від 31.01.2023 у справі №922/2265/22 в частині відмови в задоволенні позовних вимог щодо стягненні пені у розмірі 64268,26 грн та прийняти нове рішення в цій частині, яким задовольнити позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Газопостачальна компанія "Нафтогаз України" щодо стягнення пені у розмірі 64268,26 грн.

Апеляційна скарга позивача обґрунтована, зокрема, тим, що судом першої інстанції прийнято оскаржуване рішення в частині відмови в задоволенні позовних вимог з порушенням норм матеріального та процесуального права; безпідставно застосовано ст.ст. 614, 617 ЦК України, ст. 218 ГК України та не застосовано ст. 625 ЦК України, 229 ГК України; неправильно застосовано норми процесуального права ст. ст. 7, 11, 13, 76, 77, 86, 236 Господарського процесуального кодексу України, що з урахуванням положень ст. 277 ГПК України, є підставою для скасування рішення в оскаржуваній частині. Апелянт зазначив, що матеріалами справи не підтверджена наявність причинно наслідкового зв`язку між обставинами військової агресії Російської Федерації проти України та введення воєнного стану в Україні та невиконанням відповідачем свого зобов`язання з оплати природного газу. Для вирішення питання щодо впливу обставин непереборної сили має бути підтверджено не факт настання таких обставин, а саме їхня здатність впливати на реальну можливість виконання зобов`язання. Крім того, при розгляді форс-мажорних спорів наразі (як і раніше) суди виходять з того, що підтвердженням існування форс-мажорних обставин є відповідний сертифікат ТПП України чи уповноваженої нею регіональної ТПП. При цьому суди звертають увагу на наявність чи відсутність обставин форс-мажору саме для конкретного випадку виконання господарського зобов`язання, безвідносно до змісту Листа ТПП. Скаржник зазначив, що Лист ТПП від 28.02.2022 №2024/02.0-71 не є сертифікатом у розумінні ч. 1 статті 14-1 Закону «Про торгово-промислові палати в Україні», та разом з тим, не є документом, який був виданий за зверненням відповідного суб`єкта, для якого настали певні форс-мажорні обставини. Враховуючи умови Договору, норми законодавства, якими врегульовано зобов`язальні правовідносини з поставки, ТОВ «ГК «Нафтогаз України» вважає позовні вимоги в частині стягнення з відповідача всієї суми пені в розмірі 72 785,91грн. обґрунтованими документально підтвердженими та такими, що підлягають задоволенню.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 20.03.2023, зокрема, відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Газопостачальна компанія "Нафтогаз України" (вх. № 363 Х/2) на рішення Господарського суду Харківської області від 31.01.2023 у справі №922/2265/22 та повідомлено учасників справи, що розгляд апеляційної скарги відбудеться "16" травня 2023 р. о 10:00 годині

05.04.2023 до Східного апеляційного господарського суду від Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) надійшов відзив на апеляційну скаргу (вх.№3779 ел.6112), в якому відповідач просив відмовити в задоволенні апеляційної скарги позивача, зазначивши, що рішення Господарського суду Харківської області від 31.01.2023 у справі № 922/2256/22 в частині відмови в задоволені позовних вимог щодо стягнення пені прийняте з дотриманням норм матеріального та процесуального права, є законним та обґрунтованим. У відзиві на апеляційну скаргу відповідач, зокрема, зазначив, що умовами договору та чинним законодавством України передбачена можливість звільнення від відповідальності за часткове або повне невиконання договірних зобов`язань у зв`язку з форс-мажорними обставинами, а не від виконання цих зобов`язань в цілому. Суд першої інстанції правомірно вказав, що питання відносно існування на території України надзвичайних обставин, а саме введення воєнного стану, є загальновідомим та нормативно врегульованим, що неодмінно впливає на спроможність своєчасного ведення розрахунків та обмежує безперешкодне провадження господарської діяльності між суб`єктами господарювання.

Судове засідання Східного апеляційного господарського суду 16.05.2023 розпочалось в режимі відеоконференції за участю представників сторін.

Представник позивача підтримав доводи апеляційної скарги в повному обсязі, просив апеляційну скаргу задовольнити, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду скасувати в частині відмови в задоволенні позовних вимог щодо стягненні пені на суму 64268,26 грн.

Присутній представник Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) заперечував проти доводів апеляційної скарги з підстав, зазначених у відзиві на апеляційній скарзі, просив в задоволені апеляційної скарги відмовити.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, з`ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами в межах встановлених статтею 269 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду у відповідності до вимог статті 282 Господарського процесуального кодексу України зазначає про такі обставини.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, позивач - ТОВ «Газопостачальна компанія «Нафтогаз України» відповідно до Постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (НКРЕКП) від 04.07.2017 № 880 здійснює ліцензійне постачання природно газу на території України.

За результатами державного конкурсу та відповідно до Розпорядження Кабінету Міністрів України від 22.07.2020 № 917-р ТОВ «Газопостачальна компанія «Нафтогаз України» є постачальником «останньої надії» на ринку природного газу.

Згідно з пунктом 26 частини 1 статті 1 Закону України "Про ринок природного газу" постачальник "останньої надії" - визначений Кабінетом Міністрів України постачальник, який не має права відмовити в укладенні договору постачання природного газу на обмежений період часу.

Пунктом 2 постанови Кабінету Міністрів України від 25.10.2021 № 1102 (набула чинності 26.10.2021) "Про внесення змін до постанов Кабінету Міністрів України від 30.09.2015 № 809 і від 09.12.2020 № 1236" визначено зобов`язання Акціонерного товариства "Магістральні газопроводи України", Товариства з обмеженою відповідальністю "Оператор газотранспортної системи України", операторів газорозподільних систем забезпечити автоматичне включення оператором газотранспортної системи за участю операторів газорозподільних систем до портфеля постачальника «останньої надії» обсягів природного газу, спожитих з 1 жовтня 2021 р. бюджетними установами (в значенні Бюджетного кодексу України), закладами охорони здоров`я державної власності (казенні підприємства та/або державні установи тощо) та закладами охорони здоров`я комунальної власності (комунальні некомерційні підприємства та/або комунальні установи, та/або спільні комунальні підприємства тощо), постачання природного газу яким не здійснювалося жодним постачальником.

Із матеріалів справи вбачається, що відповідач - Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Харків) є бюджетною установою (в значенні Бюджетного кодексу України).

У зв`язку з відсутністю постачання природного газу іншим постачальником оператором газотранспортної системи (далі Оператор ГТС) за участю операторів газорозподільних систем (далі - Оператор ГРМ) об`єми природного газу, спожитого відповідачем з жовтня 2021 року були автоматично включені до портфеля постачальника «останньої надії» - ТОВ «Газопостачальна компанія «Нафтогаз України», і, відповідно, спожитий природний газ віднесено до обсягів, поставлених позивачем.

Факт включення відповідача до реєстру споживачів постачальника «останньої надії» та віднесення природного газу, спожитого відповідачем до портфеля постачальника «останньої надії» підтверджується листом ТОВ «Оператор ГТС України» з інформацією щодо остаточної алокації відборів споживача з ЕІС-кодом 56ХS000178RCD00F, інформацією щодо споживачів, які були зареєстровані в Реєстрі споживачів постачальника «останньої надії» від оператора ГРМ (Форма № 10), відомостями з інформаційної платформи Оператора ГТС щодо споживача з ЕІС-кодом (а.с.81,90).

Відповідно до пункту 1 розділу VI Правил постачання природного газу, затверджених постановою НКРЕКП № 2496 від 30.09.2015, договір постачання природного газу постачальником «останньої надії» укладається у випадках, передбачених п. 3 розділу VI цих Правил, з урахуванням вимог статей 205, 633, 634, 641, 642 Цивільного кодексу України шляхом публічної оферти постачальника «останньої надії» та її акцептування споживачем через факт споживання газу за відсутності іншого постачальника.

Договір постачання природного газу постачальником «останньої надії» не потребує двостороннього підписання та вважається укладеним з дня, визначеного на інформаційній платформі оператора газотранспортної системи днем початку постачання природного газу споживачу в Реєстрі споживачів постачальника «останньої надії» відповідно до Кодексу газотранспортної системи.

Типовий договір постачання природного газу постачальником «останньої надії» був затверджений постановою НКРЕКП від 30.09.2015 № 2501.

Відповідно до п. 4.2 розділу IV Типового договору постачання природного газу постачальником «останньої надії», обсяг постачання та споживання природного газу Споживачем за розрахунковий період визначається за даними Оператора ГРМ за підсумками розрахункового періоду, що містяться в базі даних Оператора ГТС та доведені Споживачу Оператором ГРМ відповідно до умов договору розподілу природного газу.

Таким чином, обсяг спожитого Споживачем природного газу передається Оператором ГРМ в інформаційну платформу Оператора ГТС та використовується Постачальником для розрахунку вартості спожитого природного газу.

З огляду на зазначене, позивач - ТОВ «Газопостачальна компанія «Нафтогаз України», як постачальник природного газу «останньої надії» проводить нарахування вартості спожитого природного газу відповідачем - Східним міжрегіональним управлінням Міністерства юстиції (м. Харків) виключно на підставі даних Оператора ГРМ про обсяг розподіленого/спожитого Споживачем природного газу, які отримує з інформаційної системи Оператора ГТС.

Вартість природного газу визначається шляхом множення обсягів природного газу на ціну природного газу, визначену відповідно до встановленого тарифу.

З 1 жовтня 2021 року ціна природного газу, що постачається постачальником природного газу «останньої надії» щоденно розраховується за формулою, наведеною в пункті 24 Порядку проведення конкурсу з визначення постачальника «останньої надії», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 30 вересня 2015 року № 809 в редакції Постанови Кабінету Міністрів України від 25.10.2021 № 1102 «Про внесення змін до постанов Кабінету Міністрів України від 30 вересня 2015 року № 809 і від 9 грудня 2020 року № 1236», яка набрала чинності 26.10.2021.

Згідно з Постановою Кабінету Міністрів України від 25.10.2021 № 1102 граничну ціну на постачання природного газу постачальником останньої надії у період з 01.10.2021 по 30.11.2021 встановлено на рівні 16,8 гривні за 1 куб. метр з ПДВ.

Тому протягом жовтня-листопада 2021 року позивачем була застосована ціна на постачання природного газу відповідачу, яка не перевищувала 16,8 гривні за 1 куб. метр з ПДВ, а з 1 грудня 2021 року ціну на постачання природного газу для відповідача було щоденно розраховано за формулою, наведеною в пункті 24 Порядку проведення конкурсу з визначення постачальника «останньої надії», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 30 вересня 2015 року № 809 в редакції Постанови Кабінету Міністрів України від 25.10.2021 № 1102.

Із матеріалів справи вбачається, що протягом жовтня-грудня 2021 року позивач поставив відповідачу природний газ в обсязі 15,17794 тис. куб. м на загальну суму 515917,93 грн, а саме: у жовтні в обсязі 0,06400 тис. куб. м на суму 1075,20 грн, в т.ч. ПДВ; у листопаді в обсязі 7,49334 тис. куб. м на суму 125888,11 грн, в т.ч. ПДВ; у грудні в обсязі 7,62060 тис. куб. м на суму 388954,62 грн, в т.ч. ПДВ.

Відповідно до п. 4.4 Типового Договору постачання природного газу постачальником «останньої надії», Постачальник зобов`язаний надати Споживачу рахунок на оплату природного газу за цим Договором не пізніше 10 числа календарного місяця, наступного за місяцем постачання природного газу, в обумовлений між Постачальником і Споживачем спосіб (поштою за замовчуванням, через електронний кабінет споживача тощо - якщо Сторонами це окремо не обумовлено). Споживач зобов`язаний оплатити вартість спожитого ним природного газу до закінчення календарного місяця, наступного за місяцем постачання природного газу (а.с. 14-17).

На виконання умов Типового Договору постачання природного газу постачальником «останньої надії», позивачем були складені відповідні акти приймання-передачі природного газу та виставлені рахунки на оплату поставленого природного газу, які поштою направлялись на адресу відповідача, а саме:

- рахунок № 26856 за розрахунковий період 1-31 жовтня 2021 року на суму 1075,20 грн, в т.ч. ПДВ (а.с.19);

- рахунок № 35004 за розрахунковий період 1-30 листопада 2021 року на суму 126963,31 грн, в т.ч. ПДВ, з яких: 125888,11 грн - за листопад та 1075,20 грн - за жовтень (а.с.28);

- рахунок № 2363 за розрахунковий період 1-31 грудня 2021 року на суму 515917,93 грн, в т.ч. ПДВ, з яких: 388954,62 грн за грудень; 125888,11 грн - за листопад, 1075,20 грн - за жовтень (а.с. 39).

Відповідачем зазначені рахунки сплачені не були, у зв`язку з чим утворилась заборгованість за природний газ, спожитий у період з жовтня по грудень 2021 року на загальну суму 515917,93 грн.

08.02.2022 позивач направив на адресу відповідача вимогу про сплату заборгованості у строк до 22.02.2022 в сумі 515917,93 грн, що підтверджується списком згрупованих поштових відправлень та описом вкладення до цінного листа від 08.02.2022 (а.с. 108-113).

У зв`язку із несплатою відповідачем заборгованості за спожитий природний газ за період з жовтня по грудень 2021 року на суму 515917,93 грн, Товариство з обмеженою відповідальністю "Газопостачальна компанія "Нафтогаз України" звернулось у листопаді 2022 до Господарського суду Харківської області з позовом про стягнення з відповідача на користь позивача кошти в розмірі 692835,26 грн, в тому числі: основного боргу 515917,93 грн; пені 72785,91 грн; трьох процентів річних -9315,94 грн; інфляційних втрат 94815,48 грн.

31.01.2023 місцевим господарським судом ухвалено оскаржуване рішення про часткове задоволення позовних вимог з підстав зазначених вище у зазначеній постанові.

Апеляційний господарський суд, переглядаючи у апеляційному порядку судове рішення в оскаржуваній частині, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, зазначає наступне.

За змістом ст. 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно зі ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог законодавства, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Як передбачено ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно із ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

За ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погодженні ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.

Продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу (ст. 662 ЦК України).

Згідно зі ст. 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Як передбачено ст. ст. 525, 526 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається; зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться.

Як свідчать матеріали справи та не заперечується сторонами, відповідачу протягом жовтня-грудня 2021 року було поставлено природний газ в обсязі 15,17794 тис. куб. м на загальну суму 515917,93 грн, а саме: у жовтні в обсязі 0,06400 тис. куб. м на суму 1075,20 грн, в т.ч. ПДВ; у листопаді в обсязі 7,49334 тис. куб. м на суму 125888,11 грн, в т.ч. ПДВ; у грудні в обсязі 7,62060 тис. куб. м на суму 388954,62 грн, в т.ч. ПДВ.

Умовами Типового договору передбачено, що споживач зобов`язаний оплатити рахунок, наданий постачальником відповідно до пункту 4.3 цього договору, до закінчення календарного місяця, наступного за місяцем постачання природного газу (п. 4.4 Типового договору).

Враховуючи зазначене, строки на оплату відповідачем природного газу, поставленого у жовтні, листопаді та грудні 2021 року сплинули у листопаді 2021 року, грудні 2021 року та січні 2022 року.

Проте відповідач не виконав належним чином свої зобов`язання щодо своєчасної оплати за поставлений природний газ за вказаний період. Крім того, 08.02.2022 на адресу відповідача позивач направив вимогу про сплату заборгованості у строк до 22.02.2022, однак вказане також не призвело до погашення відповідачем заборгованості за поставлений газ.

Як вже зазначалось судом вище, на підставі встановлених обставин суд першої інстанції задовольнив позовні вимоги в частині стягнення з відповідача основного боргу в розмірі 515917,93 грн., трьох процентів річних на суму 9315,94 грн, інфляційних втрат на суму 94815,48 грн. та пені на суму 8517,65 грн., відмовивши у стягненні пені на суму 64268,26 грн.

Так суд першої інстанції перевіривши наданий позивачем до позовної заяви розрахунок пені та здійснивши власний розрахунок, дійшов висновку про задоволення позовних вимог в частині стягнення пені в розмірі 8517,65 грн, а саме: за зобов`язаннями за жовтень 2021 року на суму 1075,20 грн за період прострочення з 01.12.2021 по 23.02.2022 в сумі 46,81 грн; за зобов`язаннями за листопад 2021 року на суму 125888,11 грн за період прострочення з 01.01.2022 по 23.02.2022 в сумі 3568,95 грн; за зобов`язаннями за грудень 2021 року на суму 388954,62 грн за період прострочення з 01.02.2022 по 23.02.2022 в сумі 4901,89 грн.

Водночас, відмовляючи в задоволенні позовних в частині стягнення пені на суму 64268,26 грн, а саме: за зобов`язаннями за жовтень 2021 року за період прострочення з 24.02.2021 по 31.05.2022 в сумі 57,15 грн; за листопад 2021 року - за період прострочення з 24.02.2021 по 31.06.2022 в сумі 11675,59 грн; за грудень 2021 року - за період прострочення з 24.02.2021 по 31.07.2022 в сумі 52535,52 грн., суд першої інстанції посилався на ч. 1 ст. 617 ЦК України та зазначив про на наявність підстав для застосування форс-мажорних обставин, які пов`язанні із введенням на території України воєнного стану щодо частини нарахованої пені після 24.02.2022

З приводу доводів скаржника наведених в апеляційній скарзі щодо незаконності ухваленого рішення в частині відмови в стягненні пені на суму 64268,26 грн. та протиправності застосування судом першої інстанції форс-мажорних обставин, колегія суддів зазначає наступне.

За положеннями статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 1 ст. 216 ГК України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Застосування господарських санкцій повинно гарантувати захист прав і законних інтересів громадян, організацій та держави, в тому числі відшкодування збитків учасникам господарських відносин, завданих внаслідок правопорушення, та забезпечувати правопорядок у сфері господарювання (ч. 2. ст. 216 ГК Укарїни).

Частиною 1 ст. 218 ГК України передбачено, що підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Частиною 1 ст. 217 ГК України передбачено, що господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки.

Згідно ч. 2 ст. 217 ГК України у сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції.

Відповідно до частини першої статті 230 ГК України учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня).

Згідно із частиною четвертою статті 231 ГК України у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

За змістом ч. 6 ст. 232 ГК України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено договором або законом, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Частинами першою, третьою статті 549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Умовами п. 4.5 Типового договору визначено, що у разі порушення споживачем, що не є побутовим, строків оплати за цим договором він сплачує пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожен день прострочення платежу.

Колегією суддів встановлено, що за прострочення виконання відповідачем зобов`язань позивачем було нараховано пеню всього на суму 72785,91 грн на заборгованість за жовтень 2021 року за період прострочення з 01.12.2021 по 31.05.2022; за листопад 2021 року - за період прострочення з 01.01.2022 по 30.06.2022 та за грудень 2021 року - за період прострочення з 01.02.2022 по 31.08.2022 (а.с.11-13).

В матеріалах справи відсутній контррозрахунок відповідача щодо незгоди з нарахованою позивачем суми пені за вказаний період.

Відповідно ч. 1 статті 617 ЦК України, особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

У пункті 1 частини першої статті 263 ЦК України наведено ознаки непереборної сили та визначено, що непереборна сила - це надзвичайна або невідворотна за даних умов подія. Отже, непереборною силою є надзвичайна і невідворотна зовнішня подія, що повністю звільняє від відповідальності особу, яка порушила зобов`язання, за умови, що остання не могла її передбачити або передбачила, але не могла її відвернути, та ця подія завдала збитків.

Відповідно до п. 10.1 Типового договору про постачання природного газу постачальником «останньої надії», передбачено, що Сторони звільняються від відповідальності за часткове або повне невиконання зобов`язань за цим Договором, якщо це невиконання є наслідком непереборної сили (форс-мажорних обставин).

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 614 ЦК України, особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання.

Нормами статей 614, 617 ЦК України, які кореспондуються із нормами статті 218 ГК України, встановлено, що учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності.

Колегія суддів зазначає, що відповідно до Закону України від 24.02.2022 № 2102-IX "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" затверджено відповідний Указ Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022, яким у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року.

У подальшому законами України від 15.03.2022 № 2119-ІХ, від 21.04.2022 № 02212-ІХ, від 22.05.2022 № 2263-ІХ, від 15.08.2022 № 2500-IX, від 16.11.2022 № 2738- IX, від 07.02.2023 №2915-IX "Про затвердження Указу Президента України "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні" затверджено відповідні укази Президента України від 14.03.2022 № 133/2022, від 18.04.2022 № 259/2022, від 17.05.2022 № 341/2022, від 12.08.2022 № 573/2022, від 07.11.2022 № 757/2022, від 06.02.2023 № 58/2023 якими строк дії воєнного стану в Україні продовжено.

Згідно зі статтею 1 Закону України "Про правовий режим воєнного стану" воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Відповідно до частини другої статті 14-1 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні" форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади, вторгнення, блокада, революція, заколот, повстання, масові заворушення, введення комендантської години, карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, експропріація, примусове вилучення, захоплення підприємств, реквізиція, громадська демонстрація, блокада, страйк, аварія, протиправні дії третіх осіб, пожежа, вибух, тривалі перерви в роботі транспорту, регламентовані умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, закриття морських проток, ембарго, заборона (обмеження) експорту/імпорту тощо, а також викликані винятковими погодними умовами і стихійним лихом, а саме: епідемія, сильний шторм, циклон, ураган, торнадо, буревій, повінь, нагромадження снігу, ожеледь, град, заморозки, замерзання моря, проток, портів, перевалів, землетрус, блискавка, пожежа, посуха, просідання і зсув ґрунту, інші стихійні лиха тощо.

Частиною 1 цієї статті встановлено, що Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб`єктів малого підприємництва видається безкоштовно.

Разом з тим, відповідачем до матеріалів справи не надано сертифіката Торгово-промислової палати України (Регіональної ТПП), яким би засвідчувалася дія обставин непереборної сили щодо невиконання Східним міжрегіональним управлінням Міністерства юстиції (м. Харків) своїх обов`язків за Типовим договором постачання природного газу постачальником "останньої надії".

Щодо посилань суду першої інстанції на загальний лист Торгово-промислової палати України від 28.02.2022 №2024/02.0-7.1, колегія суддів наступне.

З листа Торгово-промислової палати України № 2024/02.0-7.1 від 28.02.2022 вбачається, що Торгово-промислова палата України (далі по тексту - ТПП України) на підставі ст.ст. 14, 14-1 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні" від 02.12.1997 № 671/97-ВР, Статуту ТПП України, засвідчує форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили): військову агресію російської федерації проти України, що стало підставою введення воєнного стану із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні".

Так у постанові Верховного Суду від 23 березня 2023 року у справі №920/505/22 наведені наступні висновки:

- сертифікат ТПП може бути отриманий значно пізніше за дату, коли сторона з`ясувала неможливість виконання договору через вплив форс-мажорних обставин;

- форс-мажорні обставини не мають преюдиційного характеру і при їх виникненні сторона, яка посилається на них як на підставу неможливості виконання зобов`язання, повинна довести наявність таких обставин не тільки самих по собі, але й те, що ці обставини були форс-мажорними саме для цього конкретного випадку виконання господарського зобов`язання.

- в будь-якому разі сторона зобов`язання, яка його не виконує, повинна довести, що в кожному окремому випадку саме ці конкретні обставини мали непереборний характер саме для цієї конкретної особи при виконання нею конкретних договірних зобов`язань. І кожен такий випадок має оцінюватись судом незалежно від наявності засвідчених компетентним органом обставин непереборної сили.

Також Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 19.08.2022 у справі №908/2287/17 зазначив, що сертифікат торгово-промислової палати, який підтверджує наявність форс-мажорних обставин, не може вважатися беззаперечним доказом про їх існування, а повинен критично оцінюватися судом з урахуванням встановлених обставин справи та у сукупності з іншими доказами (подібні правові висновки викладено у постановах Верховного Суду від 14.02.2018 у справі № 926/2343/16, від 16.07.2019 у справі № 917/1053/18 та від 25.11.2021 у справі № 905/55/21). Адже визнання сертифіката торгово-промислової палати беззаперечним та достатнім доказом про існування форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) без надання судом оцінки іншим доказам суперечить принципу змагальності сторін судового процесу.

Тобто, існування обставин непереборної сили повинно підтверджуватися також у сукупності з іншими доказами, наданими учасником провадження на підтвердження своїх вимог та заперечень. Навіть у разі наявності сертифікату ТПП України про настання форс-мажорних обставин, суд повинен оцінювати цей доказ лише у сукупності з іншими.

Колегія суддів зауважує, що в даному випадку загальний лист ТПП не є достатнім і допустимим доказом настання для відповідача форс-мажорних обставин в конкретних господарських правовідносинах з відповідачем.

Разом з тим, відповідачем до матеріалів справи не надано жодних доказів на підтвердження існування обставин непереборної сили, які завадили споживачу належним чином виконати умови Типового договору постачання природного газу постачальником "останньої надії" в частині своєчасної оплати за поставлений газ після запровадження на території України воєнного стану.

Крім того, зобов`язання з оплати за поставлений газ у жовтні-грудні 2021 року виникли у відповідача ще до обставин введення на території України воєнного стану.

Таким чином сам лише факт проведення бойових дій чи запровадження обмежень воєнного часу не звільняє відповідача від відповідальності за порушення зобов`язання. Засвідчення форс-мажорних обставин листом Торгово-промислової палати України № 2024/02.0-7.1 від 28.02.2022 не може бути автоматичною підставою для звільнення від відповідальності за порушення виконання зобов`язань. При цьому стороною договору має бути підтверджено не тільки факт настання форс-мажорних обставин, а також і їхню здатність виливати на реальну можливість виконання конкретних зобов`язань.

Отже в даному випадку є цілком обґрунтованими доводи скаржника, що матеріалами справи не підтверджена наявність причинно-наслідкового зв`язку між обставинами військової агресії Російської Федерації проти України, введення воєнного стану в Україні та невиконанням відповідачем свого зобов`язання з оплати природного газу.

Також умовами п. 10.4 Типового договору встановлено, що сторони зобов`язані негайно повідомити про форс-мажорні обставини та протягом чотирнадцяти днів з дня їх виникнення надати підтвердні документи щодо їх настання відповідно до законодавства.

Матеріали справи не містять доказів надіслання відповідачем на адресу позивача повідомлення про настання форс-мажорних обставин.

На підставі вищевикладеного та враховуючи встановлені обставини справи, колегія суддів не погоджується та вважає необґрунтованим висновок суду першої інстанції про наявність підстав для застосування форс-мажору (обставин непереборної сили), як умови звільнення відповідача від сплати нарахованої позивачем пені, яка розрахована у період після 24.02.2022, за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань з оплати за постановлений газ за жовтень, листопад, грудень 2021. У зв`язку із чим суд першої інстанції протиправно відмовив в задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідача пені на суму 64268,26 грн.

Відповідно до частини першої статті 2 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Згідно з ч. 3 ст. 13 ГПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Частиною 1 статті 80 ГПК України передбачено, що учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Статтею 236 ГПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Пунктом 2 ч. 1 статті 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.

Відповідно до частини 1 статті 277 ГПК України, підставами для зміни судового рішення є, зокрема, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на встановлені судом апеляційної інстанції у даній справі обставини, перевіривши відповідність рішення нормам процесуального права та застосування норм матеріального права, та враховуючи необґрунтовану відмову суду першої інстанції в задоволені частини позовних вимог що стягнення пені на суму 64268,26 грн, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення не відповідає вимогам статті 236 ГПК України, а тому підлягає зміні, у зв`язку із чим апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "Газопостачальна компанія "Нафтогаз України" підлягає задоволенню.

За змістом частини першої статті 129 ГПК України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної, касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина 14 статті 129 ГПК України).

Керуючись ст.ст. 269, 270, п. 1 ст. 275, ст. 276, ст. 282 Господарського процесуального кодексу України, Східний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Газопостачальна компанія "Нафтогаз України" задовольнити.

Рішення Господарського суду Харківської області від 31.01.2023 справі №922/2265/22 змінити.

Викласти резолютивну частину рішення Господарського суду Харківської області від 31.01.2023 у справі №922/2265/22 у такій редакції:

« 1.Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути зі Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків), , адреса: 61002, м. Харків, вул. Ярослава Мудрого, буд. 16) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз України», , адреса: 04116, м.Київ, вул. Шолуденка, буд. 1) кошти в розмірі 692835,26 грн, в тому числі: основний борг 515917,93 грн; пеня 72785,91 грн; три проценти річних - 9315,94 грн; інфляційні втрати 94815,48 грн; а також 10392,53 грн судового збору.».

Стягнути з Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків), , адреса: 61002, м. Харків, вул. Ярослава Мудрого, буд. 16) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз України», , адреса: 04116, м.Київ, вул. Шолуденка, буд. 1) витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 3721,50 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Порядок і строки оскарження передбачені ст.ст. 286-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 25.05.2023.

Головуючий суддя В.О. Фоміна

Суддя О.О. Крестьянінов

Суддя О.В. Шевель