УХВАЛА

01 червня 2023 року

м. Київ

cправа № 910/5592/22

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Зуєва В.А. - головуючого, Берднік І.С., Сухового В.Г.

розглянувши матеріали касаційної скарги Комунального підприємства "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району міста Києва"

на постанову Північного апеляційного господарського суду від 01.05.2023 (у складі колегії суддів: Тищенко А.І. (головуючий), Скрипка І.М., Михальська Ю.Б.)

та рішення Господарського суду міста Києва від 30.01.2023 (суддя Демидов В.О.)

за позовом Комунального підприємства виконавчого органу Київради "Київтеплоенерго"

до Комунального підприємства "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району міста Києва"

про стягнення 58 490,70 грн,

ВСТАНОВИВ:

24.05.2023 до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду надійшла касаційна скарга Комунального підприємства "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району міста Києва" на постанову Північного апеляційного господарського суду від 01.05.2023 та рішення Господарського суду міста Києва від 30.01.2023 у справі № 910/5592/22, подана 22.05.2023 безпосередньо до суду касаційної інстанції засобами поштового зв`язку.

Перевіривши матеріали касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити, виходячи з наступного.

Приписами пункту 1 частини першої статті 287 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки, мають право подати касаційну скаргу на рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 287 Господарського процесуального кодексу України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Частиною п`ятою статті 12 Господарського процесуального кодексу України зазначено, що для цілей цього Кодексу малозначними справами є: 1) справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 2) справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Згідно із частини сьомої статті 12 Господарського процесуального кодексу України для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.

Пунктом 1 частини першої статті 163 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що у позовах про стягнення грошових коштів ціна позову визначається сумою, яка стягується, або сумою, оспорюваною за виконавчим чи іншим документом, за яким стягнення провадиться у безспірному (безакцептному) порядку.

Статтею 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2022 рік" прожитковий мінімум для працездатних осіб з 01.01.2022 установлюється у розмірі 2 481,00 грн.

Предметом позову у справі № 910/5592/22 є стягнення заборгованості у розмірі 58 490,70 грн, який є менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 481,00 грн х 100 = 248 100,00 грн станом на 01.01.2022), а відтак у розумінні наведених положень Господарського процесуального кодексу України ця справа є малозначною справою та не підлягає касаційному оскарженню.

В якості обґрунтування наявності підстави для відкриття касаційного провадження, передбаченого підпунктом "а" пункту 2 частини третьої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, скаржник зазначає, що наразі в провадженні Господарського суду міста Києва та Північного апеляційного господарського суду перебуває 89 справ за позовом Комунального підприємства "Київтеплоенерго" до Комунального підприємства "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва" про стягнення заборгованості за теплопостачання. При цьому, кількість таких позовів постійно збільшується і цей процес не буде зупинений допоки правовідношення між Комунальним підприємством "Київтеплоенерго" та Комунальним підприємством "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва" з приводу постачання теплової енергії не буде врегульовано. Неврегульованість суспільних відносин призводить до того, що відсутня єдність судової практики і як наслідок суди приймають протилежні рішення в аналогічних правовідносинах, з посиланням в скарзі на низку судових справ, що на думку заявника, свідчить про відсутність у судів правової позиції з питання правильного застосування норм права у справах між позивачем та відповідачем про стягнення коштів. Вирішення спорів між позивачем та відповідачем ускладняються тим, що між ними відсутній укладений письмовий договір, який би міг врегулювати питання, з приводу яких відбуваються спори в судах, а встановлення дійсної правової природи цього договору призведе до того, що суди зможуть вірно кваліфікувати правовідносини між ними. Питання правової природи договірного правовідношення між позивачем та відповідачем не досліджувалися судами у цій справі. Тому застосування судом норм чинного законодавства, без з`ясування змісту договору призводить до того, що в оскаржуваній постанові суд застосував норми без кваліфікації правовідношення. Тобто порушується принцип верховенства права, адже суди кваліфікують правовідношення за його наслідком, а не за причиною - від вірного визначення якої залежить правильне вирішення спору. Разом з цим, у відзиві на позовну заяву та апеляційну скаргу відповідач обґрунтував, що наданий позивачем до підписання договір на постачання теплової енергії не може бути застосований до правовідношення між позивачем та відповідачем, проте суди цій обставині справи не надали правової оцінки. З позиції позивача має бути укладений договір купівлі-продажу (постачання) теплової енергії, але з позиції відповідача має бути укладений договір передбачений статтею 12 Закону України "Про житлово-комунальні послуги", оскільки ці договори мають різну правову природу, будь-які протоколи розбіжностей та перемовини не можуть вирішити цей спір, бо учасники спору діють виключно в межах своєї статутної діяльності.

Також зазначає, що в основі усіх спорів в суді лежить конфлікт інтересів щодо кваліфікації договірного правовідношення між позивачем та відповідачем, а наявність невизначеності з цього питання призводить до того, що суди приймають численні рішення з порушенням принципів законності та обґрунтованості, то відповідно цей спір має фундаментальне значення для правозастосовної практики в численних спорах, які відбуваються між позивачем та відповідачем.

Суд виходить з того, що фундаментальне значення для формування правозастосовчої практики означає, що скаржник у своїй касаційній скарзі ставить на вирішення суду касаційної інстанції проблему, яка, у випадку відкриття касаційного провадження Верховним Судом, впливатиме на широку масу спорів, створюючи тривалий у часі, відмінний від минулого підхід до вирішення актуальної правової проблеми.

Однак наведені скаржником у касаційній скарзі доводи та зміст оскаржених судових рішень у цій справі не дають підстав для висновку про те, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики. Посилання скаржника на застосування судами попередніх інстанцій норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та на відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах можуть бути підставою касаційного оскарження судових рішень згідно з положеннями частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, проте не можуть розцінюватись Судом як виключний випадок для касаційного перегляду справи у розумінні частини третьої зазначеної норми.

При цьому, з аналізу посилань у касаційній скарзі на постанови Верховного Суду та на неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, Суд доходить висновку про те, що вони фактично зводяться до незгоди із встановленими судами попередніх інстанцій обставинами справи та оцінкою доказів і не стосуються обґрунтування виключних випадків визначених підпунктами "а" - "г" пункту 2 частини третьої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, за наявності яких судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб може бути переглянуто у касаційному порядку.

Частиною другою статті 300 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Згідно з пунктом 8 частини першої статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Аналогічне положення закріплено у частині першій статті 17 Господарського процесуального кодексу України, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини"), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: "Levages Prestations Services v. France" (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; "Brualla Gomez de la Torre v. Spain" (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

За змістом пункту 1 частини першої статті 293 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Отже, закон надає Верховному Суду право використовувати процесуальні фільтри, закріплені в статті 287 Господарського процесуального кодексу України, що повністю узгоджується з прецедентною практикою ЄСПЛ, положеннями статті 129 Конституції України, завданнями і принципами господарського судочинства.

У такий спосіб суд касаційної інстанції дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Комунального підприємства "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району міста Києва" на постанову Північного апеляційного господарського суду від 01.05.2023 та рішення Господарського суду міста Києва від 30.01.2023 у справі № 910/5592/22, на підставі пункту 1 частини першої статті 293 Господарського процесуального кодексу України.

З огляду на викладене та керуючись статтями 12, 163, 234, 235, 287, 293 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

1. Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Комунального підприємства "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району міста Києва" на постанову Північного апеляційного господарського суду від 01.05.2023 та рішення Господарського суду міста Києва від 30.01.2023 у справі № 910/5592/22.

2. Касаційну скаргу та додані до неї матеріали (в тому числі платіжну інструкцію № 324364 від 22.05.2023 на суму 4 552,52 грн) повернути заявнику.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. Зуєв

Судді І. Берднік

В. Суховий