УХВАЛА

25 травня 2023 року

м. Київ

cправа № 916/528/22

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Случа О.В. - головуючого, Волковицької Н.О., Могил С.К.,

за участю секретаря судового засідання - Росущан К.О.,

розглядаючи у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Департаменту комунальної власності Одеської міської ради

на постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 16 січня 2023 року (головуючий - Богатир К.В., судді: Поліщук Л.В., Разюк Г.П.) і рішення Господарського суду Одеської області від 28 вересня 2022 року (суддя Шаратов Ю.А.) у справі

за позовом Департаменту комунальної власності Одеської міської ради

до Українського Державного підприємства по обслуговуванню іноземних та вітчизняних автотранспортних засобів "Укрінтеравтосервіс"

про визнання недійсним додаткового договору,

ВСТАНОВИВ:

1. Департамент комунальної власності Одеської міської ради (далі "Позивач", ДКВ ОМР) звернувся у Господарський суд Одеської області з позовом до Українського Державного підприємства по обслуговуванню іноземних та вітчизняних автотранспортних засобів "Укрінтеравтосервіс" (далі "Відповідач", УДП "Укрінтеравтосервіс"), в якому просив визнати недійсним Додатковий договір від 22.10.2019 № 9 про внесення змін до Договору оренди нежитлового приміщення від 11.12.2003 № 56/37.

2. Узагальнено позовні вимоги були обґрунтовані такими аргументами:

1) оспорюваний Додатковий договір від 22.10.2019 № 9 про внесення змін до Договору оренди нежитлового приміщення від 11.12.2003 № 56/37 Позивачем, як уповноваженим органом в сфері оренди об`єктів нерухомого майна комунальної власності територіальної громади м. Одеси, ніколи не укладався; в орендній справі наявний іншій Додатковий договір № 9 датований 12.09.2018, який передбачав зміну площі об`єкту оренди, а не продовження строку дії Договору оренди нежитлового приміщення від 11.12.2003 № 56/37;

2) станом на 22.10.2019 строк дії Договору оренди нежитлового приміщення від 11.12.2003 № 56/37 ще не сплив, адже згідно з Додатковим договором від 20.04.2018 № 8 до Договору оренди нежитлового приміщення від 11.12.2003 № 56/37 строк дії останнього встановлено до 20.03.2021, а тому додатковий договір про встановлення нового строку дії Договору оренди нежитлового приміщення від 11.12.2003 № 56/37 станом на 22.10.2019 не міг бути укладений;

3) продовження Договору оренди нежитлового приміщення від 11.12.2003 № 56/37 повинно відбуватись відповідно до приписів статті 18, пункту 2 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про оренду державного та комунального майна" від 03.10.2019 і пункту 143 Порядку передачі в оренду державного та комунального майна, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.06.2020 № 483, якими встановлено, що реалізація переважного права добросовісного орендаря на продовження договору оренди на новий строк здійснюється за результатами проведення аукціону, але за умови подання ним відповідної заяви орендодавцю не пізніше ніж за три місяці до закінчення строку дії договору оренди; водночас, Відповідачем не було подано заяву про продовження договору оренди у строки встановлені наведеними нормами законодавства.

3. Рішенням Господарського суду Одеської області від 28.09.2022, залишеним без змін постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 16.01.2023 у задоволенні позову відмовлено.

4. Рішення судів узагальнено мотивовані такими аргументами і обставинами.

1) УДП "Укрінтеравтосервіс" надало суду оригінал Додаткового договору від 22.10.2019 № 9 про внесення змін до Договору оренди нежитлового приміщення від 11.12.2003 № 56/37. При цьому, Позивачем не спростовано належними і допустимими доказами справжність підпису заступника директора департаменту - начальника управління орендних відносин та відчуження комунального майна департаменту комунальної власності Одеської міської ради Радіонова В.М., а також відбитку печатки ДКВ ОМР, що проставлені на цьому Додатковому договорі. Та обставина, що оспорюваний Додатковий договір від 22.10.2019 № 9 відсутній в орендній справі не може бути підставою для визнання його недійсним. Наявність же іншого укладеного між сторонами Додаткового договору № 9 датованого 12.09.2018 свідчить лише про збіг нумерації різних договорів, проте обставин недійсності оспорюваного правочину не доводить.

2) Посилання ДКВ ОМР у цій частині на невідповідність ставки орендної плати, визначеної Додатковим договором від 22.10.2019 № 9, її розміру вказаному у розрахунку заборгованості від 02.06.2022 за період з 01.04.2018 по 20.03.2022, визначеною законом підставою для визнання правочину недійсним також не являється і більше того свідчить про неврахування умов Додаткового договору від 22.10.2019 № 9 фінансовим відділом ДКВ ОМР під час складання розрахунку заборгованості від 02.06.2022;

3) Безпідставними є доводи Позивача про неможливість укладення Додаткового договору від 22.10.2019 № 9 про встановлення нового строку дії договору оренди через те, що не сплинув строк, який був попередньо встановлений Додатковим договором від 20.04.2018 № 8, адже відповідно до статті 6, частини першої статті 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Тобто, керуючись принципом свободи договору, сторони, станом на 22.10.2019, мали право на визначення нових умов Договору оренди нежитлового приміщення від 11.12.2003 № 56/37 щодо строку його дії у будь-який час, зокрема, до моменту спливу строку, що раніше був встановлений Додатковим договором від 20.04.2018 № 8. На момент підписання оспорюваного Додаткового договору від 22.10.2019 № 9 законодавством не було встановлено жодних часових обмежень щодо укладення таких договорів.

4) Оспорюваний Додатковим договором термін дії Договору оренди нежитлового приміщення від 11.12.2003 № 56/37 було продовжено на 2 роки 11 місяців, а відповідно такий договір не потребував нотаріального посвідчення. Звідси, аргументи Позивача про нікчемність вказаного правочину з цих підстав є необґрунтованими.

5) Безпідставними є доводи Позивача і про те, що продовження Договору оренди нежитлового приміщення від 11.12.2003 № 56/37 повинно було відбуватись відповідно до норм статті 18, пункту 2 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про оренду державного та комунального майна" від 03.10.2019 і пункту 143 Порядку передачі в оренду державного та комунального майна, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.06.2020 № 483, позаяк дія норм частини першої статті 18 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" від 03.10.2019 (щодо порядку продовження договорів оренди) не розповсюджується на укладений до набрання ними чинності Додатковий договір від 22.10.2019 № 9 про внесення змін до Договору оренди нежитлового приміщення від 11.12.2003 № 56/37.

5. Не погодившись із прийнятими рішеннями, Позивач звернувся до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій просить їх скасувати та прийняти нове рішення про задоволення позову.

6. Ухвалою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 08.03.2023 касаційну скаргу залишено без руху. Надано скаржникові строк на усунення виявлених недоліків, зокрема, на приведення касаційної скарги у відповідність до вимог пункту 5 частини другої статті 290 Господарського процесуального кодексу України (у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 287 цього Кодексу підстави (підстав)) шляхом її викладення у новій редакції.

7. На виконання вимог вказаної ухвали, скаржником до суду касаційної інстанції подано заяву про усунення недоліків касаційної скарги, в якій, зокрема, зазначено, що касаційна скарга у цій справі Позивачем подається з підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі ГПК України).

8. В обґрунтування заявленої підстави касаційного оскарження, Позивач вказав про те, що рішення судів у цій справі прийняті без урахування правових висновків суду касаційної інстанції:

- щодо правильного застосування частини другої статті 215, частини першої статті 220 і частини другої статті 793 Цивільного кодексу України, які викладено у постанові Верховного Суду від 16.05.2018 у справі № 127/14633/16-ц (законодавець передбачив загальне правило, за яким визначається як початок, так і припинення договірних правовідносин з оренди будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини. Фактом початку та відповідно припинення правовідносин є підписання акта приймання-передачі нерухомого майна як від орендаря до орендодавця, так і від орендодавця до орендаря. Сторони можуть установити й інший момент відліку строку, однак цю обставину вони повинні узгодити та викласти у договорі оренди), що в результаті призвело до ухилення судів від оцінки загального строку дії Договору оренди нежитлового приміщення від 11.12.2003 № 56/37, який з урахуванням змін, що вносилися оспорюваним правочином перевищив три роки, тобто такий правочин підлягав нотаріальному посвідченню, якого вчинено не було, а тому Додатковий договір від 22.10.2019 № 9 є нікчемним;

- щодо правильного застосування статей 3, 15, 16, 203 Цивільного кодексу України, які викладено у постанові Верховного Суду України від 01.06.2016 у справі № 920/1771/14 (при вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 Цивільного кодексу України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину і має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце) і постанові Верховного Суду від 27.11.2018 у справі № 905/1227/17 (вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин), а також дотримання статей 11, 86, 237 ГПК України, які викладено у постанові Верховного Суду від 25.06.2020 у справі № 924/233/18 (при ухваленні рішення суд вирішує, зокрема питання чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин. Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів), що в результаті призвело до ігнорування судами того, що до спірних орендних правовідносин підлягали застосуванню приписи Закону України "Про оренду державного та комунального майна" в незалежності від волевиявлення сторін закріплених умовами договору.

9. Ухвалою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 07.04.2023 відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ДКВ ОМР на судові рішення у цій справі із визначеної скаржником підстави касаційного оскарження (пункт 1 частини другої статті 287 ГПК України).

10. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника Відповідача (Здрілко Є.Є.), перевіривши наявність зазначеної у касаційній скарзі підстави касаційного оскарження судових рішень, дослідивши наведені у скарзі доводи, Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду дійшов висновку про закриття касаційного провадження за касаційною скаргою Позивача на постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 16.01.2023 і рішення Господарського суду Одеської області від 28.09.2022 у даній справі з огляду на таке.

11. Відповідно до пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадку якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

12. Відповідно до положень цієї норми, касаційний перегляд з указаних підстав може відбутися за наявності таких складових:

(1) суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду;

(2) спірні питання виникли у подібних правовідносинах.

13. Згідно з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, який було сформульовано у постанові від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19, для цілей застосування приписів процесуального закону, в яких вжитий термін "подібні правовідносини", зокрема і вказаного вище пункту 1 частини 2 статті 287 ГПК України, таку подібність слід оцінювати за змістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями.

14.При цьому, з-поміж цих критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків учасників) є основним, а два інші - додатковими.

15.Подібність правовідносин суд касаційної інстанції визначає з урахуванням обставин кожної конкретної справи. Це врахування слід розуміти як оцінку подібності насамперед змісту спірних правовідносин (обставин, пов`язаних із правами й обов`язками сторін спору, регламентованими нормами права чи умовами договорів), а за необхідності, зумовленої специфікою правового регулювання цих відносин, - також їх суб`єктів (видової належності сторін спору) й об`єктів (матеріальних або нематеріальних благ, щодо яких сторони вступили у відповідні відносини).

16. Водночас колегія суддів суду касаційної інстанції зазначає, що слід виходити також з того, що підставою для касаційного оскарження є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції на обґрунтування мотивувальної частини постанови. Саме лише зазначення у постанові Верховного Суду норми права також не є його правовим висновком про те, як саме повинна застосовуватися норма права у подібних правовідносинах.

17. Не можна посилатися на неврахування висновку Верховного Суду як на підставу для касаційного оскарження, якщо відмінність у судових рішеннях зумовлена не неправильним (різним) застосуванням норми, а неоднаковими фактичними обставинами справ, які мають юридичне значення.

18. Проаналізувавши обставини правовідносин у даній справі та у справах, на неврахування правових висновків у яких посилається скаржник у касаційній скарзі, колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду дійшла висновку про те, що правовідносини у порівнюваних справах не є подібними, а тому і підстави для проведення касаційного перегляду оскаржуваних судових рішень відсутні з огляду на таке.

19. Так, у справі № 127/14633/16-ц судами розглядався цивільний спір між фізичною особою ОСОБА_1 (далі також позивач) і фізичною особою-підприємцем Дзекан О.В. (далі також відповідач, ФОП Дзекан О.В.), у якому позивач просив стягнути з відповідача заборгованість з орендної плати, яка утворилась через невиконання останнім своїх зобов`язань за укладеним між ними договором оренди частини приміщень кафе.

1) Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 15.09.2017 позов ОСОБА_1 задоволено. Стягнуто з ФОП Дзекан О.В. на користь ОСОБА_1 552 870, 83 грн, з яких: 7 200 доларів США - заборгованість з орендної плати (еквівалент 178 884, 00 грн); 79 573, 58 грн - пеня за несвоєчасне виконання зобов`язань та 11 850 доларів США (еквівалент 294 413, 25 грн) - штраф.

2) Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідач, здійснюючи підприємницьку діяльність в орендованому у позивача приміщенні, що підтверджується заявою про дострокове розірвання договору оренди, а також вимогами про усунення перешкод у користуванні орендованим приміщенням, свого обов`язку зі сплати орендної плати не виконував, внаслідок чого у нього існує заборгованість перед ОСОБА_1; відсутність акта приймання-передачі орендованих приміщень не звільняє ФОП Дзекан О.В. від орендної плати, яка повинна сплачуватися незалежно від результатів господарської діяльності орендаря.

3) Ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 30.11.2017 рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 15.09.2017 залишено без змін.

4) За наслідками здійснення касаційного провадження у справі № 127/14633/16-ц Великою Палатою Верховного Суду прийнято постанову від 16.05.2018, якою рішення судів попередніх інстанцій скасовано, а зазначену справу направлено на новий розгляд до місцевого суду.

5) Приймаючи вказану постанову, суд касаційної інстанції з посиланням, зокрема, на приписи статей 629, 793, 795 Цивільного кодексу України виходив із того, що передання наймачеві будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору. Саме з цього моменту починається обчислення строку договору найму, якщо інше не встановлено договором. Повернення наймачем предмета договору найму оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору. З цього моменту договір найму припиняється.

Велика Палата Верховного Суду виснувала, що законодавець передбачив загальне правило, за яким визначається як початок, так і припинення договірних правовідносин з оренди будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини). Фактом початку та відповідно припинення правовідносин є підписання акта приймання-передачі нерухомого майна як від орендаря до орендодавця, так і від орендодавця до орендаря. Сторони можуть установити й інший момент відліку строку, однак цю обставину вони повинні узгодити та викласти у договорі оренди.

6) Враховуючи вказані висновки, а також установлені обставини тієї справи суд касаційної інстанції констатував, що висновки судів попередніх інстанцій у ній є передчасними, адже розглядаючи заявлений позов суди залишили поза увагою той факт, що в матеріалах справи немає відповідних актів приймання-передачі частини капітальної споруди орендарю - ФОП Дзекан О.В., а також повернення спірного майна ОСОБА_1, у зв`язку із чим у цьому випадку визначальним для правильного застосування положень статті 629 і частини другої статті 795 Цивільного кодексу України та стягнення орендної плати є встановлення періоду фактичної можливості користування орендованим приміщенням відповідачем, а не самі по собі її вимоги про усунення перешкод у користуванні орендованим приміщенням.

Таким чином, оскільки суди попередніх інстанцій у справі № 127/14633/16-ц не встановили обставин щодо моменту виникнення між сторонами орендних відносин, а також періоду розрахунку орендної плати за користування орендованими приміщенням, суд касаційної інстанцій вирішив, що їх висновки в частині розміру несплаченої орендної плати та пені є передчасними.

Крім того, суд касаційної інстанції відмітив, що передчасними є і висновки судів в частині стягнення з відповідача на користь позивача заявленої суми штрафу, адже за умовами укладеного між ними договору стягнення штрафу можливе тільки у випадку коли наявною є вина сторони, яка розриває договір, проте сам по собі факт звернення відповідачки з ініціативою про розірвання договору не свідчить про її вину в припиненні зобов`язання.

20. Аналіз наведеного очевидно свідчить про те, що правовідносини у справі № 127/14633/16-ц є неподібними тим, що склалися у справі № 916/258/22, адже відмінними у них є предмети і підстави позовних вимог, суть спірних відносин, фактичні обставини, правове регулювання. Спору про визнання недійсним правочину з усіх заявлених Позивачем у справі № 916/258/22 підстав в межах справи № 127/14633/16-ц не виникало, як не розглядалося в ній і питань, пов`язаних із необхідністю нотаріального посвідчення договорів оренди нерухомого майна. Водночас у справі № 916/258/22 спірні правовідносини не стосувалися питань передачі чи повернення майна в (із) користування і стягнення нарахованих у зв`язку з цим сум заборгованості з орендної плати, пені та штрафу. Звідси, процитований скаржником у касаційній скарзі висновок Великої Палати Верховного Суду щодо правильного застосування статей 629, 793, 795 Цивільного кодексу України є незастосовним до обставин справи № 916/258/22. Зв`язку між цим висновком і прийнятими у справі № 916/258/22 рішеннями скаржник належним чином не обґрунтував.

21. За таких обставин, посилання ДКВ ОМР в обґрунтування наявності підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України при оскарженні судових рішень у справі № 916/528/22 на постанову Верховного Суду від 16.05.2018 у справі № 127/14633/16-ц колегією суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду визнаються безпідставними і відхиляються.

22. У справі № 920/1771/14 судами розглядався господарський спір між Приватним підприємством "Будінвест Ю.С." (далі позивач, ПП "Будінвест"), Товариством з обмеженою відповідальністю "ЕОЛ-М ЛТД" (далі відповідач-1, ТОВ "ЕОЛ-М ЛТД") і Публічним акціонерним товариством Акціонерний Банк "Укргазбанк" (далі відповідач-2, ПАТ АБ "Укргазбанк"), у якому позивач просив визнати недійсним, укладений між відповідачами договір іпотеки № 96/08-ІФ від 12.03.2008 з підстав його укладення без погодження з відповідним органом охорони культурної спадщини, тобто з порушенням вимог статті 319 Цивільного кодексу України, статті 18 Закону України "Про охорону культурної спадщини", статті 6 Закону України "Про іпотеку".

Також позивач зауважував, що всупереч положенням статті 19 Закону України "Про охорону культурної спадщини" та Методики грошової оцінки пам`яток, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 26.09.2022 № 1447, оспорюваний договір укладено без визначення вартості пам`ятки архітектури, яка передавалася в іпотеку, у порядку, передбаченому чинним законодавством.

1) Рішенням Господарського суду Сумської області від 06.08.2015, залишеним без змін постановою Харківського апеляційного господарського суду від 26.10.2015 і постановою Вищого господарського суду України від 09.02.2016 позов ПП "Будінвест Ю.С." задоволено.

2) Задовольняючи позовні вимоги, суди виходили з обставин того, що оспорюваний договір іпотеки укладено без погодження відповідного органу охорони культурної спадщини, а також сторонами цього договору не було дотримано порядку визначення вартості предмета іпотеки, який є пам`яткою архітектури місцевого значення. Отже, оспорюваний правочин укладено з недотриманням вимог законодавства (частини першої статті 18, статті 19 Закону України "Про охорону культурної спадщини", частини першої статті 6 Закону України "Про іпотеку", пунктів 2, 3 Методики), що є підставою для визнання його недійсним відповідно до статей 203, 215 Цивільного кодексу України.

Також суди відмітили і доведення позивачем як позичальником факту порушення його прав і законних інтересів укладенням оспорюваного іпотечного договору з огляду на те, що за умовами кредитного договору на позивача покладено обов`язок щодо укладення договору страхування предмета іпотеки, вчасної сплати всіх страхових платежів та інші зобов`язання.

3) За наслідками перегляду справи № 920/1771/14 у касаційному порядку, Верховним Судом України прийнято постанову від 01.06.2016, якою рішення судів попередніх інстанцій скасовано, ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

4) Приймаючи вказану постанову, Верховний Суд України не погодився із здійсненим судами попередніх інстанцій правозастосуванням і вказав, що власник об`єкта культурної спадщини може реалізувати своє суб`єктивне право на таке майно (за винятком пам`яток, відчуження або передача яких обмежується законодавчими актами України) як шляхом його відчуження, так і передачі його у володіння, користування чи управління іншій юридичній або фізичній особі за наявності погодження відповідного органу охорони культурної спадщини. При цьому, з огляду на загальні положення Закону України "Про іпотеку" та характер правовідносин сторін за договором іпотеки, який включає в себе домовленість іпотекодержателя та іпотекодавця, спрямовану на встановлення, зміну, припинення саме іпотечних прав та обов`язків, можна дійти висновку, що оскільки майно, яке є предметом іпотеки, залишається у володінні і користуванні іпотекодавця власника архітектурної пам`ятки, то погодження відповідного органу охорони культурної спадщини не потрібно. Сам по собі факт відсутності такого погодження відповідного органу не є безумовним підтвердженням наявності підстав для визнання договору недійсним.

Крім того, суд касаційної інстанції підкреслив, що припущення наявності ймовірного недотримання процедури погодження з відповідним органом при укладенні оспорюваного договору дає підстави для висновку, що заінтересованою особою, яка має право порушувати питання про визнання такого правочину недійсним з підстав, викладених у позовній заяві у справі, що розглядається, є відповідний орган охорони культурної спадщини, а не ПП "Будінвест" як боржник за кредитним договором.

23. Проаналізувавши викладене вище колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду констатує, що правовідносини у справі № 920/1771/14 також не є подібними тим, що склалися у справі № 916/528/22, адже різняться вони своєю суттю, підставами позовів, правовим регулюванням, фактичними обставинами спорів. Слід ще раз зауважити, що у справі № 920/1771/14 спірним було питання відповідності оспорюваного правочину вимогам Закону України "Про охорону культурної спадщини" та Закону України "Про іпотеку", а не питання дотримання при його укладанні приписів Закону України "Про оренду державного та комунального майна". Крім цього, можливість оспорювання Позивачем Додаткового договору від 22.10.2019 № 9 у справі № 916/528/22 ніким і ніколи не заперечувалась, а відтак цитування у касаційній скарзі наведеного вище висновку (пункт 8 цієї ухвали) Верховного Суду України із постанови від 01.06.2016 у справі № 920/1771/14 є абсолютно формальним.

24. За викладеного, посилання ДКВ ОМР в обґрунтування наявності підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України при оскарженні судових рішень у справі № 916/528/22 на постанову Верховного Суду України від 01.06.2016 у справі № 920/1771/14 колегією суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду визнаються необґрунтованими і не приймаються.

25. У справі № 905/1227/17 судами розглядався позов керівника Маріупольської місцевої прокуратури № 2 Донецької області (далі прокурор) в інтересах держави в особі Міністерства освіти і науки України (далі також позивач) до Регіонального відділення Фонду державного майна України по Донецькій області (далі також відповідач-1) і Товариства з обмеженою відповідальністю "Фірма Технотрон" (далі також відповідач-2, ТОВ "Фірма Технотрон") про визнання недійсним на майбутнє договору оренди від 31.05.2011 № 4785/2011 (від 30.05.2014 договір № 2 та від 16.11.2016 договір № 3, які є невід`ємними частинами договору від 31.05.2011

№ 4785/2011), укладеного між відповідачами, предметом якого були нежитлові вбудовані приміщення на другому поверсі будівлі учбових майстерень для розміщення виробництва індикаторів температури для газових плит, загальною площею 22,14 м2, за адресою: Донецька область, м. Маріуполь, вул. Воїнів-визволителів (Приморська), буд. 1, що перебуває на балансі Маріупольського професійного ліцею, вартість якого становить 45064,00 грн; зобов`язання ТОВ "Фірма Технотрон" протягом 14 днів з моменту набрання рішенням суду законної сили звільнити та повернути балансоутримувачу Маріупольському професійному ліцею за актом приймання-передачі передані в оренду згідно договору від 31.05.2011 спірні нежитлові приміщення.

Позовні вимоги у справі № 905/1227/17 були обґрунтовані незаконністю передачі в оренду приміщень державного навчального закладу для здійснення діяльності, що не пов`язана з навчально-виховним процесом.

1) Рішенням Господарського суду Донецької області від 09.08.2017 у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, місцевий господарський суд виходив із того, що спірний договір оренди повністю відповідає вимогам Законів України "Про оренду державного та комунального майна", "Про освіту" та "Про вищу освіту", у зв`язку з чим відсутні підстави для визнання його недійсним.

2) Постановою Донецького апеляційного господарського суду від 25.10.2017 рішення суду першої інстанції скасовано, позовні вимоги задоволено.

Апеляційний господарський суд при винесенні вказаної постанови виходив із того, що спірні орендовані приміщення на момент укладення договору перебували на балансі Маріупольського професійного ліцею, були об`єктом освіти і, відповідно до статті 63 Закону України "Про освіту", не могли використовуватися не за призначенням, могли бути передані в оренду виключно для діяльності, пов`язаної з навчально-виховним процесом.

3) За наслідками здійснення касаційного провадження, постановою Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2018 постанову апеляційного господарського суду змінено у резолютивній частині.

4) Приймаючи вказану постанову, суд касаційної інстанції підтримав висновки апеляційного господарського суду про те, що надання в оренду приміщень, споруд, обладнання закладів освіти, що тимчасово не задіяні, дозволяється лише для їх використання, пов`язаного з навчально-виховним процесом відповідного навчального закладу, за умови, коли це не погіршує соціально-побутових умов осіб, які навчаються або працюють у навчальному закладі.

Оскільки в ході розгляду справи № 905/1227/17 було установлено, що спірні приміщення передані в оренду ТОВ "Фірма Технотрон" всупереч забороні, встановленій чинним законодавством, адже спірне майно передано в оренду з метою розміщення виробництва індикаторів температури для газових плит, тобто для діяльності не пов`язаної з навчально-виховним процесом Маріупольського професійного ліцею, Велика Палата Верховного Суду погодилась із з тим, що спірний договір оренди укладений з порушенням вимог чинного законодавства про освіту, що є підставою для визнання його недійсним за приписами статей 203, 215 Цивільного кодексу України.

Між тим, змінюючи резолютивну частину постанови апеляційного господарського суду суд касаційної інстанції вказав, що чинне законодавство не передбачає визнання недійсним правочину на майбутнє. Крім того відмітив також, що суд апеляційної інстанції безпідставно задовольнив позовну вимогу про зобов`язання звільнити та повернути балансоутримувачу за актом приймання-передачі передані в оренду згідно договору від 31.05.2011 спірні нежитлові приміщення, оскільки сторонами 16.08.2017 вже було підписано акт приймання-передачі про повернення з оренди нежитлових приміщень Маріупольському професійному ліцею.

26. З наведеного вбачається, що як і випадку зі справами, що аналізувались вище правовідносини у справі № 905/1227/17 також не є подібними тим, що склалися між сторонами спору у справі № 916/528/22. Зміст спірних правовідносин, фактичні обставини спорів, підстави позовних вимог, правове регулювання відносин у порівнюваних справах істотно відрізняються. Суть спору у справі № 905/1227/17 зводилась до необхідності вирішення питання про можливість укладення договорів оренди приміщень державних навчальних закладів для здійснення діяльності, що не пов`язана з навчально-виховним процесом та про відповідність таких договорів вимогам чинного законодавства України. У справі ж № 916/528/22 спору між сторонами у подібному аспекті не виникало. Приписи національного законодавства про освіту не застосовувались. Процитований у касаційній сказі висновок Великої Палати Верховного Суду (пункт 8 цієї ухвали) безвідносно суті спірних правовідносин підстав для проведення касаційного перегляду оскаржуваних судових рішень у справі № 916/528/22 суду касаційної інстанції не надає.

27. Звідси, посилання скаржника в обґрунтування наявності підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України при оскарженні судових рішень у справі № 916/528/22 на постанову Верховного Суду від 27.11.2018 у справі № 905/1227/17 колегією суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду визнаються безпідставними і відхиляються.

28. У справі № 924/233/18 судами розглядався господарський спір між Товариством з обмеженою відповідальністю "Органік Сідс" (далі позивач, ТОВ "Органік Сідс") і Дочірнім підприємством "Старокостянтинівський молочний завод" (далі відповідач, ДП "Старокостянтинівський молочний завод"), у якому позивач просив стягнути із відповідача 3 935 558, 00 грн заборгованості за договором поставки молока від 12.08.2016 № 49 з яких: 3 312 859,00 грн борг, 395 727,00 грн пеня, 39 160,00 грн - 3 % річних та 187 812,00 грн інфляційні втрати.

Позовні вимоги у справі № 924/233/18 були обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем як покупцем взятих на себе зобов`язань за договором поставки молока від 12.08.2016 № 49, відповідно до якого позивачем у період лютого-листопада 2017 року поставлено йому товар на суму 141 916 738,00 грн, за який ДП "Старокостянтинівський молочний завод" розрахувалось лише частково в сумі 138 603 879,00 грн, тоді як решту поставленого молока в розмірі 3 312 859,00 грн ним сплачено.

1) Рішенням Господарського суду Хмельницької області від 24.10.2019, залишеним без змін постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 24.10.2019 у задоволенні позову відмовлено.

Рішення судів мотивовані недоведеністю позивачем наявності заборгованості відповідача за договором в розмірі 3 312 859,00 грн, оскільки надані ним видаткові накладні за вересень-листопад 2017 року не містять підписів і відтиску печатки ДП "Старокостянтинівський молочний завод" та в них зазначено ціну на продукцію, яка не узгоджується із ціною узгодженою сторонами у протоколі погодження договірної ціни від 23.08.2017 № 18. У свою чергу долучені позивачем на підтвердження поставки товару товарно-транспортні накладні, спеціалізовані товарні накладні за формою № 1-ТН (МС) та приймальні квитанції на закупівлю молочної сировини, враховуючи наявність між сторонами правовідносин за іншими договорами, не дають можливість встановити достовірні, правильні та точні кількість і вартість поставленого товару за договором у 2017 році, оскільки вони містять зведені відомості про загальну кількість і вартість поставленого відповідачу молока у цей період, а податкові накладні не є первинними документами, тоді як тоді як акти звірки не можуть бути доказом підтвердження заборгованості.

2) За наслідками здійснення касаційного провадження, постановою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 25.06.2020 рішення судів попередніх інстанцій скасовано, а справу № 924/233/18 направлено на новий розгляд до місцевого господарського суду.

3) Направляючи зазначену справу на новий розгляд суд касаційної інстанції зазначив, що під час касаційного перегляду з`ясував, що суди не здійснили належного дослідження сукупності наявних в матеріалах справи доказів, що стосуються спірної заборгованості за договором поставки молока від 12.08.2016 № 49 з урахуванням правил та критеріїв оцінки доказів визначених ГПК України. Відмітив, зокрема, що наявність дефектів первинних документів не є безумовною підставою для відмови у задоволенні позову та не позбавляє сторони можливості доводити постачання товару іншими доказами, які будуть переконливо свідчити про фактичні обставини здійснення постачання товару. Вказав, що суд в межах наявних в нього повноважень передбачених процесуальним законом здійснює розгляд таких вимог з урахуванням правил та критеріїв оцінки доказів визначених ГПК України і обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

29. Аналіз наведеного переконливо свідчить про те, що і правовідносини, які склалися у справі № 924/233/18 не є подібними тим, що мають місце у справі № 916/528/22. Порівнювані справи різняться предметом і підставами позовних вимог, матеріально-правовим регулюванням, фактичними обставинами та суттю спірних правовідносин. Висновки суду касаційної інстанції у спорі, який виник з обставин виконання / невиконання договору поставки є нерелевантними до правовідносин справи № 916/528/22, у якій спір стосується визнання недійсним правочину, зокрема, і з підстав його невідповідності вимогам Закону України "Про оренду державного та комунального майна" та Цивільного кодексу України. Цитування загальних процесуальних висновків чи правил оцінювання доказів, які суд касаційної інстанції навів у постанові від 25.06.2020 у справі № 924/233/18, підставою для проведення касаційного провадження у даній справі визнано бути не може.

30. Таким чином, посилання Позивача в обґрунтування наявності підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України при оскарженні судових рішень у справі № 916/528/22 на постанову Верховного Суду від 26.06.2020 у справі № 924/233/18 колегією суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду не приймаються, як безпідставні.

31. Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним і може підлягати обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою. Кожна держава встановлює правила судової процедури, зокрема й процесуальні заборони та обмеження, зміст яких - не допустити безладного перебігу судового процесу (рішення ЄСПЛ від 20.05.2010 у справі "Пелевін проти України").

32. Умови прийнятності касаційної скарги за змістом норм законодавства можуть бути більш суворими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої, а потім судом апеляційної інстанції (рішення ЄСПЛ у справах: "Levages Prestations Services v. France" від 23.10.1996; "Brualla Gomes de la Torre v. Spain" від 19.12.1997).

33. Як вказала об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду в ухвалі від 27.11.2018 у справі № 910/4647/18, право на касаційне оскарження не є безумовним, а тому встановлення законодавцем процесуальних фільтрів доступу до касаційного суду не є обмеженням в отриманні судового захисту, оскільки це викликано виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати сталість та єдність судової практики, а не можливість проведення «розгляду заради розгляду». При цьому процесуальні обмеження зазвичай вводяться для забезпечення ефективності судочинства, а право на доступ до правосуддя, як відомо, не є абсолютним правом, і певні обмеження встановлюються законом з урахуванням потреб держави, суспільства чи окремих осіб.

34. Згідно з пунктом 5 частини 1 статті 296 ГПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини 2 статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

Зазначена норма процесуального права спрямована на формування усталеної судової практики вирішення господарських спорів, що виникають із подібних правовідносин, а її застосування судом касаційної інстанції свідчитиме про дотримання принципу правової визначеності.

35. Зважаючи на те, що усі постанови суду касаційної інстанції, на які посилається ДКВ ОМР у касаційній скарзі в обґрунтування наявності підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, для касаційного оскарження судових рішень, прийняті касаційним судом у неподібних справі № 916/528/22 правовідносинах, колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, на підставі наведеного вище пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України, дійшла висновку про закриття касаційного провадження за касаційною скаргою Позивача на постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 16.01.2023 і рішення Господарського суду Одеської області від 28.90.2022 у даній справі.

36. Інші доводи касаційної скарги підставами касаційного оскарження не обґрунтовані, підставою відкриття касаційного провадження не слугували, а тому судом касаційної інстанції і не розглядаються.

Керуючись статтями 234, 235, 296, 314 Господарського процесуального кодексу України, Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду

УХВАЛИВ:

Касаційне провадження у справі № 916/528/22 за касаційною скаргою Департаменту комунальної власності Одеської міської ради на постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 16 січня 2023 року і рішення Господарського суду Одеської області від 28 вересня 2022 року закрити.

Ухвала набирає законної сили негайно після її оголошення і оскарженню не підлягає.

Головуючий Случ О.В.

Судді Волковицька Н.О.

Могил С.К.