ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.05.2023 Справа № 914/899/23

За позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю «Цемтрансбуд», м.Львів,

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю «Тепло Буд Експерт», м.Львів,

про стягнення 131'419,26 грн заборгованості

Суддя Б. Яворський,

при секретарі О. Муравець.

Представники сторін:

від позивача: М. Цебак - представник,

від відповідача: не з`явився.

Відводів складу суду сторонами не заявлялося.

Відповідно до ст.222 ГПК України фіксування судового процесу здійснюється з допомогою звукозаписувального технічного засобу vkz.court.gov.ua.

СУТЬ СПОРУ. На розгляд Господарського суду Львівської області надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «Цемтрансбуд» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Тепло Буд Експерт» про стягнення 131'419,26 грн заборгованості, з яких: 100'678,00 грн основний борг, 28'965,30 грн пеня та 1'775,96 грн 3% річних.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням взятих на себе договірних зобов`язань з оплати поставленого позивачем за договором поставки № 2007-01 від 20.07.2021 товару.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 21.03.2023 (суддя Б. Фартушок) позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі №914/899/23, вирішено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження. Ухвалою від 13.04.2023 розгляд справи відкладено на 11.05.2023.

04.05.2023 у зв`язку із звільненням головуючого судді з посади та припиненням повноважень судді (наказ голови суду №05-13/36 від 27.04.2023 про відрахування зі штату суду судді Т. Фартушка, у зв`язку із звільненням його з посади судді (подання заяви про відставку)) на підставі розпорядження керівника апарату суду №148 від 04.05.2023 проведено повторний автоматизований розподіл судової справи №914/899/23, внаслідок якого визначено суддю Яворського Б.І. для розгляду даної справи.

Ухвалою суду від 08.05.2023 прийнято справу №914/899/23 до розгляду та розпочато розгляд справи з початку; вказано, що судове засідання відбудеться 11.05.2023.

11.05.2023 відповідач подав відзив на позовну заяву (вх.№11765/23), у якому визнав заборгованість за договором поставки №2007-01 від 20.07.2021 у розмірі 100'678,00 грн, а вимоги щодо стягнення пені та річних заперечив з підстав обставин непереборної сили (збройної агресії проти України та введення воєнного стану).

У судовому засіданні 11.05.2023 оголошувалась перерва до 30.05.2023, про що сторони повідомлені під розписку.

15.05.2023 відповідач подав відповідь на відзив (вх.№12079/23). Зазначив, зокрема, що товариство гарантує відмову від заявлених санкцій, у випадку, якщо відповідач сплатить основний борг.

Представник позивача у судове засідання 30.05.2023 з`явився, інформував суд, що відповідач борг за одержаний товар не погасив і станом на 30.05.2023 заборгованість не змінилася, просив задоволити позовні вимоги у повному обсязі.

Представник відповідача після перерви у судове засідання не з`явився, хоча дата і час засідання було узгоджено зі сторонами у минулому засіданні, причин відсутності не повідомив, із заявами та клопотаннями на адресу суду не звертався.

Стаття 114 ГПК України визначає, що суд має встановлювати розумні строки для вчинення процесуальних дій. Строк є розумним, якщо він передбачає час, достатній, з урахуванням обставин справи, для вчинення процесуальної дії, та відповідає завданню господарського судочинства.

Суд розглядає справи у порядку спрощеного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі (ч.1 ст.248 ГПК України).

Згідно пункту 1 ч.3 ст.202 ГПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

Частиною 1 ст.202 ГПК України визначено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Згідно з ч. 2 та ч. 8 ст. 252 ГПК України розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх пояснення. Судові дебати не проводяться.

Таким чином, оскільки відповідача було повідомлено під розписку про дату, час і місце судового засідання на засадах відкритості та гласності судового процесу, сторонам створено всі необхідні умови для можливості захисту їх прав та охоронюваних законом інтересів, суд вважає за можливе розглянути справу у даному судовому засіданні, адже відсутні підстави для відкладення розгляду справи.

У судовому засіданні 30.05.2023 проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

ОБСТАВИНИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ.

20 липня 2021 року Товариством з обмеженою відповідальністю «Цемтрансбуд» (постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Тепло Буд Експерт» (покупець) укладено договір поставки №2007-01, відповідно до умов якого постачальник зобов`язується передати у встановлений строк (строки) бетон, бетон напівсухий та інші будівельні матеріали (надалі товар) у власність покупця, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього грошову суму на умовах, викладених у цьому договорі.

За умовами п.1.5 договору прийняття покупцем товару по видатковій накладній постачальника є підтвердженням факту узгодження сторонами асортименту, кількості і ціни товару. Підписана сторонами накладна має юридичну силу специфікації і є невід`ємною частиною цього договору.

Згідно з п.2.1 договору загальна ціна договору визначається ціною фактично поставленого товару в період дії цього договору згідно видаткових (відвантажувальних, товарно-транспортних) накладних, а також вартості послуг з транспортування згідно актів про надання послуг. Товар вражається прийнятим в кількості і в асортименті відповідно кількості та найменування товару, вказаних у видаткових (відвантажувальних, товарно-транспортних) накладних, а за якістю згідно паспортів якості (п.3.3 договору).

У відповідності до п.4.5 договору покупець зобов`язаний оплатити поставлений товар упродовж 5 робочих днів після поставки.

Умови постачання та прийому товару погоджено сторонами у розділі 5 договору.

Пунктом 6.3 договору встановлено, що за порушення визначених даним договором строків розрахунків із постачальником покупець сплачує постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла у момент прострочення, від вартості несвоєчасно сплаченого товару за кожен день прострочення оплати.

На виконання умов договору, позивачем передано у власність відповідача товар на загальну суму 112'246,00 грн, що підтверджується копіями видаткових накладних №378 від 30.05.2022 на суму 16'830,00 грн, №463 від 27.06.2022 на суму 8'376,00 грн, №486 від 27.06.2022 на суму 7'540,00 грн та №731 від 06.09.2022 на суму 79'500,00 грн. Факт поставки товару підтверджується також відповідними товарно-транспортними накладними, копії яких долучені до матеріалів справи. Вказані накладні підписані сторонами без зауважень.

27.06.2022 та 21.07.2022 відповідачем здійснено часткову оплату за поставлений товар на загальну суму 11'568,00 грн. Вказаний факт не заперечується сторонами.

Позивач стверджує, що 22.09.2022 на адресу відповідача було направлено лист-претензію про оплату заборгованості за договором у розмірі 100'678,00 грн, однак така залишена без відповіді та задоволення.

Відтак, заборгованість перед позивачем за поставлений товар складає 100'678,00 грн.

За неналежне виконання відповідачем взятих на себе зобов`язань позивачем нараховано 28'965,30 грн пені та 1'775,96 грн 3% річних, які просить стягнути з відповідача.

ОЦІНКА СУДУ.

Відповідно до ст.13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 73 ГПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять у предмет доказування.

Згідно з ст.74 Господарського процесуального кодексу України обов`язок доказування і подання доказів покладається на сторони. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини (ч.1 ст.11 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ч. 1 статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно ст. 174 ГК України однією з підстав виникнення господарського зобов`язання є господарський договір та інші угоди, передбачені законом, а також угоди не передбачені законом, але такі, які йому не суперечать.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст.628 ЦК України).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ст. 626 ЦК України).

Договір, відповідно до ст. 638 Цивільного кодексу України, є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно з статтею 55 Конституції України, кожному гарантується право на судовий захист.

Між сторонами виникли взаємні права та обов`язки на підставі укладеного договору поставки від 20.07.2021.

Доказів розірвання договору або визнання його недійсним матеріали справи не містять. Факт здійснення господарських операцій і встановлення договірних відносин, є підставою виникнення обов`язку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар.

Відповідно до ч. 1 ст. 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ч.1 та ч.2 ст.712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Статтею 655 ЦК України також визначено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару (ст.692 ЦК України).

Відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управлена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом (ст. 175 ГК України).

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст.525 Цивільного кодексу України, ч.7 ст.193 Господарського кодексу України). Відповідно до ст.629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ст. 530 ЦК України).

Судом встановлено, що позивач у повному обсязі виконав прийняті на себе зобов`язання з поставки товару, проте обов`язок з оплати вартості товару відповідачем виконано лише частково, решта вартості товару у розмірі 100'678,00 грн не сплачено. Вказане свідчить про неналежне виконання договірних зобов`язань зі сторони відповідача.

Відповідач підтвердив отримання товару від позивача, визнав заборгованість у розмірі 100'678,00 грн.

Відтак, вимога про стягнення з відповідача заявленого 100'678,00 грн. основного боргу є обґрунтованою та підлягає до задоволення.

Згідно ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки (п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України). Частиною 1 ст. 612 ЦК України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачені частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України інфляційні втрати і 3% річних за своєю правовою природою не мають характеру штрафних санкцій, а є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Наведена правова викладена у постановах Верховного Суду від 05.07.2018 у справі №905/978/17, від 11.05.2018 у справі № 922/3087/17, від 26.04.2018 у справі № 910/11857/17.

Факт здійснення господарських операцій і встановлення договірних відносин, є підставою виникнення обов`язку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар.

Сторонами погоджено, що покупець зобов`язаний оплатити поставлений товар упродовж 5 робочих днів після поставки (п.4.5 договору).

Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (ст. 256 ЦК України). Строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення (ч. 1 ст. 251 ЦК України). День фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється нарахування інфляційних втрат та пені (п.п.1.9 п.1 постанови Пленуму ВГСУ від 17.12.2013 №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань»).

Відтак датою виникнення зобов`язання за поставкою у травні є 07.06.2022, у червні 05.07.2022 та у вересні 14.09.2022.

В даних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч.2 ст. 625 ЦК України, отже враховуючи факт невиконання відповідачем належним чином обов`язку з оплати товару, отриманого на підставі договору, суд, враховуючи суми здійснених відповідачем оплат у червні та липні 2022, дійшов висновку про обгрунтованість вимог щодо стягнення з відповідача 1'775,96 грн 3% річних.

Щодо стягнення 28'965,30 грн пені суд відзначає наступне.

В силу ст.216 ГК України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених кодексом, іншими законами та договором.

Так, згідно ч. 1 ст. 230 ГК України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобов`язання, зокрема, може забезпечуватися неустойкою.

Відповідно до частин 1-3 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частиною 6 ст. 232 ГК України передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Перевіривши поданий позивачем розрахунок пені, суд дійшов висновку, що обгрунтованою є вимога про стягнення 27'592,72 грн пені.

Відповідач, заперечуючи безпідставність нарахування пені та 3% річних зазначає, що заборгованість у нього виникла під час дії воєнного стану, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, що є форс мажорною обставиною, що підтверджується листом Торгово-промислової палати України від 28.02.2022. Тобто, на думку відповідача, невиконання обов`язку щодо оплати товару виникло через обставини непереборної сили.

Суд не приймає до уваги заперечення відповідача в цій частині позовних вимог виходячи з наступного.

Підстави звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання визначені ст. 617 Цивільного кодексу України: особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов`язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов`язання, відсутність у боржника необхідних коштів.

Згідно з положеннями ст. 218 Господарського кодексу України у разі, якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності.

Порядок засвідчення форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) встановлюється Торгово-промисловою палатою України та регіональними торгово-промисловими палатами Регламентом засвідчення форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили). Підставою для засвідчення форс-мажорних обставин є наявність однієї або більше форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), перелічених у ст. 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні», а також визначених сторонами за договором, контрактом, угодою, типовим договором, законодавчими, відомчими та/чи іншими нормативними актами, які вплинули на зобов`язання таким чином, що унеможливили його виконання у термін, передбачений відповідно договором, контрактом, угодою, типовим договором, законодавчими та/чи іншими нормативними актами.

Відповідно до листа Торгово-промислової палати України від 28.02.2022 №2024/02.0-7.1 визнано форс-мажорною обставиною військову агресію російської федерації проти України, що стало підставою введення воєнного стану 24.02.2022. Торгово-промислова палата України підтверджує, що зазначені обставини з 24.02.2022 до їх офіційного закінчення, є надзвичайними, невідворотними.

Суд звертає увагу, що Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у справі № 922/2394/21 (постанова від 14 червня 2022) вказав, що форс-мажорні обставини не мають преюдиційного характеру, і при їх виникненні сторона, яка посилається на них як на підставу неможливості належного виконання зобов`язання, повинна довести їх наявність не тільки самих по собі, але і те, що вони були форс-мажорними саме для даного конкретного випадку. Таких висновків дотримується і Верховний Суд у постанові від 16.07.2019 у справі № 917/1053/18 та у постанові від 09.11.2021 у справі № 913/20/21.

Тому, сам факт введення воєнного стану на території України не є імперативною підставою для звільнення всіх боржників від відповідальності за прострочення виконання зобов`язання за час існування форс-мажорних обставин. У кожному конкретному випадку у конкретних відносинах боржник має довести безпосередній вплив непереборної обставини на можливість виконання ним зобов`язання.

Доведення наявності непереборної сили покладається на особу, яка порушила зобов`язання. Саме вона має подавати відповідні докази в разі виникнення спору.

Слід зазначити, що введення воєнного стану на території України не означає, що відповідач не може здійснювати підприємницьку діяльність та отримувати коштів від своїх контрагентів. Відповідач, який знаходиться у Львівській області не надав доказів того, що підприємство зупинило роботу у зв`язку з воєнним станом, а також не надав доказів дотримання вимог п.7.4 договору. Відтак, доказів наявності обставин зазначених у ст. 617 ЦК України, які є підставами звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання, відповідачем не подано.

Оскільки відповідач доводів позивача не спростував, не надав суду належних та допустимих доказів про наявність інших обставин ніж ті, які досліджені в ході судового розгляду, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог в частині стягнення 100'678,00 грн. основного боргу, 27'592,72 грн пені та 1'775,96 грн 3% річних. У задоволенні решти вимог необхідно відмовити.

СУДОВІ ВИТРАТИ.

Сплата позивачем судового збору за подання до суду позовної заяви підтверджується платіжною інструкцією №3465 від 14.03.2023 на суму 2'684,00 грн.

Згідно п.2 ч.1 ст.129 ГПК України судовий збір у справі покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч.9 ст.129 Господарського процесуального кодексу України у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору. Оскільки спір виник з вини відповідача, тому судові витрати у розмірі 2'684,00 грн покладаються на відповідача.

Керуючись статтями 2, 3, 12, 13, 42, 73-80, 123, 129, 233, 236-238, 240, 241, 247-252 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Тепло Буд Експерт» (790190, м. Львів-Винники, вул. Винна Гора, 26, офіс 43; ідентифікаційний код 39012254) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Цемтрансбуд» (79040, м. Львів, вул. Городоцька, 280, офіс 23; ідентифікаційний код 41069451) 100'678,00 грн. основного боргу, 27'592,72 грн пені, 1'775,96 грн 3% річних та 2'684,00 грн судового збору.

3. У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили відповідно до ст. 241 ГПК України та може бути оскаржене до Західного апеляційного господарського суду у порядку та строки, передбачені ст.ст. 256, 257 ГПК України.

Повний текст рішення виготовлено 01.06.2023.

Суддя Б. Яворський.