ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" травня 2023 р. Справа№ 910/16113/21

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Євсікова О.О.

суддів: Корсака В.А.

Алданової С.О.

за участю:

секретаря судового засідання Звершховської І.А.,

від позивача: Лихопьок Д.П.;

від відповідача: не з`явились;

розглянувши апеляційну скаргу

ОСОБА_1

на рішення Господарського суду міста Києва від 08.09.2022 (повний текст складено 22.09.2022)

у справі № 910/16113/21 (суддя Павленко Є.В.)

за позовом фізичної особи ОСОБА_1

до фізичної особи ОСОБА_2 ,

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача:

Товариство з обмеженою відповідальністю "ЛЖЄ",

про визнання права власності на частку в статутному капіталі,-, -

в с т а н о в и в :

Короткий зміст і підстави вимог, що розглядаються.

У вересні 2021 року фізична особа ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 ) звернувся до Господарського суду міста Києва з позовною заявою, у якій просив визнати за ним ( ОСОБА_1 ) право власності на частку в статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю «ЛЖЄ» (далі - Товариство) номінальною вартістю 62 500,00 грн, яка належала фізичній особі ОСОБА_2 , та встановити розмір його (позивача) частки у статутному капіталі Товариства у розмірі 100%.

В обґрунтування заявлених вимог ОСОБА_1 зазначає, що у 2014 році ОСОБА_2 був прийнятий до складу учасників Товариства, однак не виконав обов`язку зі сплати свого вкладу до статутного капіталу Товариства. Вважаючи, що такі дії відповідача порушують взяті на себе обов`язки та фактично унеможливлюють фінансово-господарську діяльність вказаної юридичної особи, позивач вніс замість ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 62 500,00 грн, що складають 50% статутного капіталу Товариства.

Оскільки, на думку ОСОБА_1 , увесь статутний капітал був сформований повністю за його власні грошові кошти, позивач просив суд на підставі ст. ст. 328 та 392 ЦК України визнати за ним право власності на частку в статутному капіталі Товариства, що належала відповідачу, та встановити розмір частки позивача у статутному капіталі Товариства у розмірі 100%.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 08.09.2022 у задоволенні позову відмовлено.

Суд встановив, що позивач не набув у встановленому законом порядку права власності на частку відповідача в статному капіталі Товариства в розмірі 62 500,00 грн (50%), а тому дійшов висновку про безпідставність відповідних вимог позову та відмову у їх задоволенні. Оскільки вимога ОСОБА_1 про встановлення його частки в статутному капіталі Товариства в розмірі 100% є похідною від вимоги про визнання права власності на частку відповідача, і крім того за законодавчими приписами визначення розміру частки в статутному капіталі є виключною компетенцією загальних зборів, у задоволенні такої вимоги також було відмовлено.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів.

Не погодившись з рішенням Господарського суду міста Києва від 08.09.2022, ОСОБА_1 звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, у якій просить оскаржуване рішення скасувати повністю та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

В обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_1 посилається на грубе порушення норм матеріального та неналежне застосуванням норм процесуального права, які повинні були бути застосовані судом.

Скаржник вважає, що суд не з`ясував та не встановив наступні факти, що мають значення для справи:

- ОСОБА_3 за час своєї участі у Товаристві сплатила як внесок до статутного капіталу Товариства суму у розмірі 5000 грн;

- розрахунків з ОСОБА_3 у зв`язку з її виходом зі складу учасників Товариство не проводило;

- ОСОБА_1 як учасник Товариства сплатив як свій внесок до статутного капіталу Товариства суму у розмірі 62 500,00 грн., а також додатково 62 500,00 грн. для повного формування статутного капіталу Товариства;

- ОСОБА_2 як учасник Товариства не здійснював внесків до статутного капіталу Товариства.

Таким чином, на думку скаржника, суд в порушення вимог процесуального законодавства не з`ясував та не встановив наведені факти, що мають значення для справи, що є підставою для скасування оскаржуваного судового рішення.

Скаржник вважає, що оскільки відповідач та третя особа не скористались свої правом надавати додаткові докази в обґрунтування своїх заперечень проти задоволення позову, то обставини, викладені у п. п. 2.1.1-2.1.6, а також у п. п. 2.2.1-2.2.4 апеляційної скарги, не заперечувались жодним з учасників справи, ґрунтувались на наданих позивачем доказах, не спростовувались та не піддавались сумніву відповідачем та / або третьою особою.

Апелянт вважає, що суд в порушення принципів змагальності та диспозитивності господарського судочинства, закріплених ст. ст. 13, 14 ГПК України, безпідставно та необґрунтовано визнав Звіт про фактичні результати від 15.09.2021, виконаний ТОВ «АФ Олга Аудит», неналежним та недопустимим доказом.

ОСОБА_1 вважає, що встановленим обставинам справи не відповідає висновок суду, що «зі змісту рішень, прийнятих 18.11.2014, вбачається, що ОСОБА_3 передала відповідачу свою частку в статутному капіталі Товариства у розмірі 62 500,00 грн (50%)». На думку скаржника, передача ОСОБА_3 частки на момент виходу зі складу учасників Товариства ОСОБА_2 ще не був учасником Товариства, та відповідно ОСОБА_3 не мала права відступити свою частку ОСОБА_2 без згоди (відмови від переважного права з боку) ОСОБА_4 . На момент виходу зі складу учасників (навіть якщо його розглядати як спосіб відчуження частки на користь ОСОБА_2 ) ОСОБА_3 сплатила лише 5000,00 грн, тобто лише частину своєї частки, а тому у будь-якому разі могла відчужити на користь ОСОБА_2 лише частину своєї частки у розмірі 5000,00 грн, яка була нею сплачена. Решта частки у розмірі 57500,00 грн), що була зареєстрована за ОСОБА_3 , не могла бути нікому відчужена.

Скаржник зазначає, що суд не зробив необхідних висновків щодо наслідків для Товариства рішення про задоволення заяви ОСОБА_3 про її добровільний вихід зі складу учасників Товариства, які, на думку апелянта, полягають в зменшенні статутного капіталу Товариства на суму, що дорівнює розміру частки учасника, що вийшов з Товариства.

Апелянт також вважає, що суд дійшов хибного висновку про відсутність обов`язку для відповідача сплатити його частку у статутному капіталі Товариства, що не відповідає фактичним обставинам справи та суперечить законодавству України.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті.

Згідно з витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02.11.2022 сформовано колегію у складі: головуючий суддя Пашкіна С.А., судді Буравльов С.І., Шапран В.В.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 21.12.2022 відкладено вирішення питання про відкриття апеляційного провадження у справі № 910/16113/21 або про повернення апеляційної скарги ОСОБА_1 у справі №910/16113/21 до направлення справи №910/16113/21 до Північного апеляційного господарського суду Господарським судом міста Києва. Витребувано у Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/16113/21.

04.01.2023 матеріали справи №910/16113/21 надійшли до Північного апеляційного господарського суду.

Згідно з витягом з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17.01.2023 сформовано колегію у складі: головуючий суддя Пашкіна С.А., судді Буравльов С.І., Андрієнко В.В. (у зв`язку з перебуванням судді Шапрана В.В. на лікарняному).

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 19.01.2023 поновлено ОСОБА_1 строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 08.09.2022 у справі №910/16113/21. Відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Господарського суду міста Києва від 08.09.2022. Розгляд справи призначено на 01.02.2023. Зупинено дію рішення Господарського суду міста Києва від 08.09.2022 у справі №910/16113/21.

Згідно з витягом з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 31.01.2023 сформовано колегію у складі: головуючий суддя Пашкіна С.А., судді Буравльов С.І., Шапран В.В. (у зв`язку з перебуванням судді Андрієнко В.В. у відпустці).

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 31.01.2023 прийнято до свого провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Господарського суду міста Києва від 08.09.2022 у справі № 910/16113/21. Задоволено клопотання ОСОБА_1 про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції у системі EasyCon.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 01.02.2023 відкладено розгляд справи №910/16113/21 на 15.03.2023.

Судове засідання 15.03.2023 не відбулось у зв`язку зі звільненням у відставку судді Північного апеляційного господарського суду ОСОБА_5 на підставі рішення Вищої ради правосуддя від 28.02.2023.

Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28.03.2023 справа №910/16113/21 передана на розгляд колегії у складі: головуючий суддя Євсіков О.О., судді Алданова С.О., Корсак В.А.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 03.04.2023 прийнято апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Господарського суду міста Києва від 08.09.2022 у справі №910/16113/21 до провадження у визначеному складі суду. Розгляд апеляційної скарги призначено на 17.04.2023. Доручено представнику ОСОБА_1 адвокату Лихопьоку Д.П. забезпечити проведення судового засідання у справі №910/16113/21 в режимі відеоконференції.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 17.04.2023 відкладено судове засідання на 26.04.2023. Доручено представнику ОСОБА_1 адвокату Лихопьоку Д.П. забезпечити проведення судового засідання у справі №910/16113/21 в режимі відеоконференції 26.04.2023.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 26.04.2023 відкладено судове засідання на 17.05.2023. Повідомлено учасників справи, що розгляд апеляційної скарги ОСОБА_1 відбудеться в режимі відеоконференції 17.05.2023. Доручено представнику ОСОБА_1 адвокату Лихопьоку Д.П. забезпечити проведення судового засідання у справі №910/16113/21 в режимі відеоконференції 17.05.2023. Визначено, що явка учасників справи не є обов`язковою. Роз`яснено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті.

Позиції учасників справи.

14.04.2025 від представника ОСОБА_6 надійшла заява, з якою заявниця надала для долучення у матеріали справи копію заяви ОСОБА_6 від 10.04.2023 та додану до неї копію заяви ОСОБА_3 від 21.11.20214.

15.05.2023 від представника позивача надійшла заява-пояснення, у якій заявник просив прийняти в якості доказу та долучити до матеріалів справи копію заяви ОСОБА_3 від 21.11.2014, яка була засвідчена приватним нотаріусом Київського МНО Устименко В.Т., реєстровий №980.

Беручи до уваги, що ОСОБА_1 за незалежних від нього причин не міг знати про вчинення правочину щодо передачі ОСОБА_2 частки у статутному капіталі ТОВ «ЛЖЄ» від ОСОБА_3 при її виході зі складу учасників Товариства, заявник просить визнати недійсним цей правочин, який пов`язаний з предметом справи, в частині передачі частки у статутному капіталі ТОВ «ЛЖЄ» у розмірі, що перевищує сплачену частину такої частки.

Також заявник просить скасувати оскаржуване рішення повністю та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 та встановити дійсні розміри частки ОСОБА_1 , а також частки ОСОБА_2 у статутному капіталі ТОВ «ЛЖЄ».

Межі розгляду справи судом апеляційної інстанції.

Згідно зі ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Щодо поданої представника ОСОБА_6 заяви (з додатками) апеляційний господарський суд зазначає, що чинне процесуальне законодавство не передбачає можливості прийняття судом доказів від осіб, які не є учасниками справи.

Щодо вимог заяви-клопотання позивача колегія суддів відзначає, що межі апеляційного перегляду справи встановлені ст. 269 ГПК України і суд апеляційної інстанції не може виходити за них.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції, перевірені та додатково встановлені апеляційним господарським судом.

Рішеннями загальних зборів засновників Товариства, оформленими протоколом від 30.04.2010 №1, на якому була присутня ОСОБА_3 - 100% голосів, створено Товариство, затверджено його Статут, сформовано статутний капітал у розмірі 5 000,00 грн за кошти засновника. До моменту державної реєстрації Товариства його засновник вносить 100% своєї частки в статутному (складеному) капіталі грошовими коштами. Між учасниками статутний (складений) капітал розподілено наступним чином: ОСОБА_7 - 100% статутного (складеного) капіталу, що в сумі складає 5 000,00 грн., формується грошима. Вирішено зареєструвати Товариство згідно з чинним законодавством.

05.05.2010 проведено державну реєстрацію Товариства, як юридичної особи.

Рішеннями загальних зборів учасників Товариства, оформленими протоколом від 29.10.2010 №2: прийнято до складу учасників Товариства ОСОБА_1 , збільшено статутний капітал Товариства до 120 000,00 грн за рахунок грошових внесків його учасників; затверджено статутний капітал вказаної юридичної особи в розмірі 125 000,00 грн та розподілено його порівну між учасниками наступним чином: ОСОБА_3 - 50% статутного (складеного) капіталу, що в сумі становить 62 500,00 грн, ОСОБА_1 - 50% статутного (складеного) капіталу, що в сумі становить 62 500,00 грн; затверджено Статут товариства в новій редакції.

Рішення з усіх питань порядку денного були прийняті шляхом голосування «за» одноголосно.

Рішеннями загальних зборів учасників Товариства, оформленими протоколом від 18.11.2014 №18/11: прийнято до складу його учасників ОСОБА_2 ; розглянуто та задоволено в повному обсязі заяву ОСОБА_3 про її добровільний вихід зі складу учасників Товариства та виведено її зі складу учасників Товариства; розподілено статутний (складений) капітал порівну між ОСОБА_8 та ОСОБА_9 по 62 500,00 грн (50%); затверджено статут Товариства в редакції від 18.11.2014, в якому зафіксовано зміни у складі учасників та розмір їх часток в статутному капіталі у вище зазначеному розмірі.

З усіх питань порядку денного голосували «за» - 100% голосів, «проти» - немає, рішення прийняті одноголосно.

Вказаний протокол підписаний головою зборів - ОСОБА_1 , секретарем зборів - ОСОБА_3 , директором Товариства - ОСОБА_6 та ОСОБА_2 .

Згідно з п. 1.2 Статуту Товариства, затвердженого рішенням загальних зборів учасників протокол №18/11 від 18.11.2014, учасниками Товариства є ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Статутний капітал Товариства складає 125 000,00 грн, який сформовано майном та грошовими коштами учасника (п. 5.1 Статуту).

Статутний капітал розподіляється наступним чином: ОСОБА_2 - 50% статутного капіталу Товариства, що в сумі становить 62 500,00 грн; ОСОБА_1 - 50% статутного капіталу Товариства, що в сумі становить 62 500,00 грн (п. 5.2 Статуту).

Зазначена інформація відображена і в Реєстрі, з якого вбачається, що учасниками Товариства є позивач та відповідач, що мають рівні частки в статному капіталі Товариства.

Звертаючись з позовом у цій справі, ОСОБА_1 просить визнати за ним право власності на частку в статутному капіталі Товариства номінальною вартістю 62 500,00 грн, яка належала фізичній особі ОСОБА_2 , та встановити розмір його (позивача) частки у статутному капіталі Товариства у розмірі 100%.

У поданих суду поясненнях відповідач проти вимог позивача повністю заперечив, посилаючись на те, що ані чинним на той час законодавством, ані статутними документами Товариства не було встановлено строку та/або порядку сплати учасником своєї частки в статутному капіталі. Також відповідач вказав, що ОСОБА_1 не довів, у чому полягало порушення його прав чи законних інтересів, яким чином обов`язок зі сплати частки до статутного капіталу порушує його права як учасника Товариства. Також, заперечуючи проти позову, ОСОБА_2 у своїх поясненнях зазначив про неефективність обраного позивачем способу захисту його прав.

Джерела права та мотиви, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови.

За змістом ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 144 ЦК України (у редакції, чинній на момент прийняття відповідача до складу учасників Товариства) статутний капітал товариства з обмеженою відповідальністю складається із вкладів його учасників. Розмір статутного капіталу дорівнює сумі вартості таких вкладів. Статутний капітал товариства визначає мінімальний розмір майна товариства, що гарантує інтереси його кредиторів. Не допускається звільнення учасника товариства з обмеженою відповідальністю від обов`язку внесення вкладу до статутного капіталу товариства, у тому числі шляхом зарахування вимог до товариства.

Відповідно до ч. ч. 1-3, 7 ст. 52 Закону України «Про господарські товариства» (далі - Закон) (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) статутний капітал товариства з обмеженою відповідальністю підлягає сплаті учасниками товариства до закінчення першого року з дня державної реєстрації товариства. Якщо учасники до закінчення першого року з дня державної реєстрації товариства не внесли (не повністю внесли) свої вклади, загальні збори учасників приймають одне з таких рішень: про виключення із складу товариства тих учасників, які не внесли (не повністю внесли) свої вклади, та про визначення порядку перерозподілу часток у статутному капіталі; про зменшення статутного капіталу та про визначення порядку перерозподілу часток у статутному капіталі; про ліквідацію товариства. Зміни до статуту, пов`язані із зміною розміру статутного капіталу та/або із зміною складу учасників, підлягають державній реєстрації в установленому законом порядку. Збільшення статутного капіталу товариства з обмеженою відповідальністю допускається після внесення усіма його учасниками вкладів у повному обсязі. Аналогічні положення містились в ч. ч. 3, 6 ст. 144 ЦК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

За ч. ч. 1, 2 ст. 53 Закону (у редакції, чинній на момент виходу ОСОБА_3 зі складу учасників Товариства) учасник товариства з обмеженою відповідальністю має право продати чи іншим чином відступити свою частку (її частину) у статутному капіталі одному або кільком учасникам цього товариства. Відчуження учасником товариства з обмеженою відповідальністю своєї частки (її частини) третім особам допускається, якщо інше не встановлено статутом товариства. Аналогічні положення містилися в ч. ч. 1, 2 ст. 147 ЦК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Згідно зі ст. 143 ЦК України установчим документом товариства з обмеженою відповідальністю є статут. Статут товариства з обмеженою відповідальністю крім відомостей, передбачених ст. 88 цього Кодексу, має також містити відомості про: розмір статутного капіталу з визначенням частки кожного учасника; склад та компетенцію органів управління і порядок прийняття ними рішень; розмір і порядок формування резервного фонду; порядок передання (переходу) часток у статутному капіталі. Статут товариства з обмеженою відповідальністю зі всіма наступними змінами зберігається в органі, що здійснив державну реєстрацію товариства, і є відкритим для ознайомлення. Аналогічні положення містились в ч. ч. 1, 2 ст. 4 Закону.

Зміни до установчих документів юридичної особи, які стосуються відомостей, включених до єдиного державного реєстру, набирають чинності для третіх осіб з дня їх державної реєстрації. Юридичні особи та їх учасники не мають права посилатися на відсутність державної реєстрації таких змін у відносинах із третіми особами, які діяли з урахуванням цих змін (ч. 5 ст. 89 ЦК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) в Єдиному державному реєстрі містяться відомості щодо юридичної особи, зокрема: перелік засновників (учасників) юридичної особи; дані про розмір статутного капіталу (статутного або складеного капіталу), у тому числі частки кожного із засновників (учасників), та про дату закінчення його формування; дані про установчі документи, дати та номери записів про внесення змін до них.

Якщо відомості, які підлягають внесенню до Реєстру, були внесені до нього, то такі відомості вважаються достовірними і можуть бути використані в спорі з третьою особою, доки до них не внесено відповідних змін. Якщо відомості, які підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, є недостовірними і були внесені до нього, то третя особа може посилатися на них у спорі як на достовірні. Третя особа не може посилатися на них у спорі у разі, якщо вона знала або могла знати про те, що такі відомості є недостовірними. Якщо відомості, які підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, не були до нього внесені, вони не можуть бути використані в спорі з третьою особою, крім випадків, коли третя особа знала або могла знати ці відомості (ч. 5 ст. 89 ЦК України).

Згідно з ч. 3 ст. 29 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців» у разі внесення змін до установчих документів, які пов`язані із зміною складу засновників (учасників) юридичної особи, крім документів, які передбачені частиною першою цієї статті, додатково подається примірник оригіналу (ксерокопія, нотаріально засвідчена копія) одного із таких документів: рішення про вихід юридичної особи із складу засновників (учасників); заяви фізичної особи про вихід із складу засновників (учасників); заяви, договору, іншого документа про перехід чи передачу частки учасника у статутному капіталі товариства.

Право участі у товаристві є особистим немайновим правом, а отже автоматичного набуття статусу учасника товариства у зв`язку з набуттям третьою особою права власності на частку в статутному капіталі не відбувається. Право безпосередньої участі у товаристві третя особа набуває тільки з моменту вступу до товариства, що має бути підтверджено відповідним рішенням загальних зборів учасників товариства. Закон не пов`язує момент виникнення права участі у товаристві з моментом державної реєстрації відповідних змін у складі його учасників товариства. Водночас згідно з положеннями ст. 89 ЦК України відомості про зміни у складі учасників підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру. Правові наслідки наявності або відсутності відповідних відомостей у Єдиному державному реєстрі визначені ст. 10 Закону.

Щодо вимог про визнання за ОСОБА_1 права власності на частку в статутному капіталі Товариства номінальною вартістю 62 500,00 грн, яка належала фізичній особі ОСОБА_2 .

Суд встановив, що Товариство було створене у 30.04.2010 рішенням загальних зборів засновників ( ОСОБА_3 - 100% голосів) і 05.05.2010 проведено державну реєстрацію Товариства як юридичної особи зі статутним капіталом у розмірі 5 000,00 грн

У жовтні 2010 року рішеннями загальних зборів учасників Товариства (оформленими протоколом від 29.10.2010 №2) до складу учасників Товариства було прийнято ОСОБА_1 та збільшено статутний капітал Товариства на 120 000,00 грн за рахунок грошових внесків його учасників; затверджено статутний капітал вказаної юридичної особи в розмірі 125 000,00 грн та розподілено його порівну між учасниками наступним чином: ОСОБА_3 - 50% статутного (складеного) капіталу, що в сумі становить 62 500,00 грн, та ОСОБА_1 - 50% статутного (складеного) капіталу, що в сумі становить 62 500,00 грн; затверджено Статут товариства в новій редакції.

Рішення з усіх питань порядку денного були прийняті шляхом голосування «за» одноголосно.

Зміст протоколу від 29.10.2010 №2 свідчить, що статутний капітал Товариства було збільшено на 120 000,00 грн за рахунок грошових внесків його учасників. На той момент учасниками Товариства були ОСОБА_3 та ОСОБА_1 . У протоколі відсутні відомості про те, ким саме та у якому розмірі учасники здійснили внесок до статутного (складеного) капіталу Товариства, яким збільшили статутний капітал Товариства. Збільшений статутний капітал Товариства було розподілено між учасниками по 50% статутного капталу кожному, тобто по 62 500,00 грн.

Разом з тим вказані зміни були зареєстровані в установленому законом порядку.

18.11.2014 загальні збори учасників Товариства, в яких брав участь сам ОСОБА_1 , одноголосно прийняли рішення (оформлені протоколом №18/11) прийняти до складу учасників Товариства ОСОБА_2 , задовольнити заяву ОСОБА_3 про її добровільний вихід зі складу учасників Товариства та вивести її зі складу учасників. Статутний капітал Товариства в загальному розмірі 125 000,00 грн вирішено розподілити між новим учасником - ОСОБА_2 та позивачем по 62 500,00 грн кожному.

Таким чином, саме за наслідками прийнятих рішень позивач та відповідач отримали по 50% статного (складеного) капіталу Товариства.

Апеляційний господарський суд відзначає відсутність у матеріалах справи доказів, які свідчили би про внесення у жовтні 2010 року 120 000,00 грн чи 62 500,00 грн внесків до статутного капіталу саме ОСОБА_1 .

Вказані рішення, оформлені протоколом від 18.11.2014 №18/11, не містять умов та порядку внесення чи сплати відповідачем частки в розмірі 62 500,00 грн. Такий обов`язок також не передбачений іншими рішеннями та статутними документами Товариства. У той же час за наслідками прийнятих рішень до Реєстру були внесені відповідні зміни, згідно з якими відповідач став учасником Товариства з часткою в 50% (62 500,00 грн).

Відповідно до рішень загальних зборів учасників Товариства також прийнято нову редакцію Статуту Товариства, зміст п. 1.2 якого свідчить, що учасниками Товариства є ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Зазначена інформація відображена і в Реєстрі, з якого вбачається, що учасниками Товариства є позивач та відповідач, що мають рівні частки в статному капіталі вказаної юридичної особи.

У апеляційній скарзі ОСОБА_1 вважає, що господарський суд першої інстанції не з`ясував та не встановив наступні факти, що мають значення для справи:

- ОСОБА_3 за час своєї участі в якості учасника Товариства сплатила як внесок до Статутного капіталу Товариства суму у розмірі 5000 грн;

- розрахунків з ОСОБА_3 у зв`язку з її виходом зі складу учасників Товариство не проводило;

- ОСОБА_1 як учасник Товариства сплатив як свій внесок до статутного капіталу Товариства суму у розмірі 62 500,00 грн., а також додатково 62 500,00 грн. для повного формування статутного капіталу Товариства;

- ОСОБА_2 як учасник Товариства не здійснював внесків до статутного капіталу Товариства.

З цього приводу апеляційний господарський суд зазначає таке.

Зміст оскаржуваного рішення свідчить, що місцевий господарський суд встановив, що ОСОБА_3 за час її участі в якості учасника Товариства сплатила як внесок до статутного капіталу Товариства суму у розмірі 5000 грн.

Наведеним спростовуються відповідні доводи апеляційної скарги. Крім того і сам факт такої сплати ніким не оспорюється.

Крім того, суд встановив обставини щодо виведення ОСОБА_3 зі складу учасників та прийняття зборами рішення про розподіл статутного капіталу Товариства в загальному розмірі 125 000,00 грн між новим учасником - ОСОБА_2 та позивачем по 62 500,00 грн.

Апеляційний господарський суд вважає, що зазначені обставини достатньо зрозуміло свідчать про те, що Товариство не проводило розрахунків з ОСОБА_3 у грошовій формі у зв`язку з її виходом зі складу учасників. На переконання колегії суддів, констатація одних і тих самих обставин у різних формулюваннях не є доцільною.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд не встановив обставин того, що ОСОБА_1 як учасник Товариства сплатив як свій внесок до статутного капіталу Товариства суму у розмірі 62 500,00 грн, так і додатково 62 500,00 грн для повного формування статутного капіталу Товариства, апеляційний господарський суд оцінює критично та відзначає, що у матеріалах справи відсутні належні і допустимі докази, які безпосередньо свідчили би про такі обставини (платіжні документи, подані від імені ОСОБА_1 , виписки з банківського рахунка, прибуткові касові ордери тощо).

Колегія суддів відзначає, що відповідно до положень ст. 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять до предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. ст. 73, 76 ГПК України).

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Необхідність доводити обставини, на які учасник справи посилається як на підставу своїх вимог і заперечень у господарському процесі, є складовою обов`язку сприяти всебічному, повному та об`єктивному встановленню усіх обставин справи, що передбачає, зокрема, подання належних доказів, тобто таких, що підтверджують обставини, які входять до предмета доказування у справі, з відповідним посиланням на те, які обставини цей доказ підтверджує. Суд звертається до правової позиції, наведеної у постановах Верховного Суду від 05.02.2019 у справі №914/1131/18, від 26.02.2019 у справі №914/385/18, від 10.04.2019 у справі №904/6455/17, від 05.11.2019 у справі №915/641/18.

Щодо доводів скаржника про те, що суд не встановив того, що ОСОБА_2 як учасник Товариства не здійснював внесків до статутного капіталу Товариства, колегія суддів зазначає, що суд дослідив питання статутного внеску ОСОБА_2 та встановив, що 18.11.2014 рішенням загальних зборів учасників Товариства, в яких брав участь сам ОСОБА_1 , було прийнято до складу учасників Товариства ОСОБА_2 , та розподілено статутний капітал Товариства в загальному розмірі 125 000,00 грн між новим учасником - ОСОБА_2 та позивачем по 62 500,00 грн.

Апеляційний господарський суд критично оцінює доводи апеляційної скарги про те, що оскільки відповідач та третя особа не скористались свої правом надавати додаткові докази в обґрунтування своїх заперечень проти задоволення позову, відтак обставини, викладені у п. п. 2.1.1-2.1.6, а також у п. п. 2.2.1-2.2.4 цієї апеляційної скарги, не заперечувались жодним з учасників справи, ґрунтувались на наданих позивачем доказах, не спростовувались та не піддавались сумніву відповідачем та/або третьою особою.

На переконання колегія суддів, такими доводами позивач в порушення принципу змагальності безпідставно перекладає тягар доведення обставин на відповідача та третю особу та фактично бездоказово презюмує наявність покладених в обґрунтування позову обставин.

У цьому випадку позивач фактично спонукає суд використати концепцію негативного доказу, яка сама по собі порушує принцип змагальності, закріплений у ст. 13 ГПК України.

Колегія суддів відзначає, що підстави звільнення від доказування визначені ст. 75 ГПК України.

Так, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованих підстав вважати їх недостовірними або визнаними у зв`язку з примусом. Обставини, які визнаються учасниками справи, можуть бути зазначені в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.

Відмова від визнання обставин приймається судом, якщо сторона, яка відмовляється, доведе, що вона визнала ці обставини внаслідок помилки, що має істотне значення, обману, насильства, погрози чи тяжкої обставини, або що обставини визнано у результаті зловмисної домовленості її представника з іншою стороною. Про прийняття відмови сторони від визнання обставин суд постановляє ухвалу. У разі прийняття судом відмови сторони від визнання обставин вони доводяться в загальному порядку.

Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Обвинувальний вирок суду в кримінальному провадженні або постанова суду, якою особу притягнуто до адміністративної відповідальності у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для господарського суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для господарського суду.

Обставини, встановлені рішенням третейського суду або міжнародного комерційного арбітражу, виправдувальним вироком суду у кримінальному провадженні, ухвалою про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності, підлягають доказуванню в загальному порядку при розгляді справи господарським судом.

Враховуючи наведені вище положення чинного процесуального законодавства, які покладають на позивача обов`язок доводити обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог у сукупності з підставами звільнення від доказування, колегія суддів вважає, що у цьому випадку позивач мав довести покладені ним в обґрунтування позовних вимог обставини належними доказами, наданими з позовною заявою. Підстав, які звільняли би позивача від доведення цих обставин, суд не встановив.

Щодо доводів апеляційної скарги в частині оцінки місцевим господарським судом звіту про фактичні результати від 15.09.2021, виконаного ТОВ «АФ Олга Аудит», колегія суддів зазначає, що вважає правомірним висновок суду про те, що вказаний звіт не є належним та допустимим доказом на підтвердження факту сплати позивачем коштів як внеску до статутного капіталу Товариства.

Апеляційний господарський суд відзначає, що, по-перше, згідно з прийнятими загальними зборами рішеннями збільшення статутного капіталу Товариства на 120 000,00 грн відбувалось у 2010 році і позивач не надав жодних доказів, які свідчили би про те, що таке збільшення відбулось за рахунок внесених ним за відповідної підстави грошових коштів. По-друге, звіт про фактичні результати від 15.09.2021 містить відомості про внесення у травні та липні 2021 року на рахунок Товариства від ОСОБА_1 коштів в розмірі 62 500,00 грн та 62 500,00 грн відповідно, при цьому платіжні документи на підтвердження таких внесків у матеріали справи не надано. По-третє, у вказаному звіті, крім внесків ОСОБА_1 у 2021 року зазначено про внесок ОСОБА_3 у розмірі 5 000,00 грн та відзначено, що «інших надходжень на банківські рахунки як внесків в статутний капітал або капітал Товариства, а також повернень таких внесків, аудиторами не виявлено».

Окремо колегія суддів відзначає таке.

Згаданий вище звіт, як зазначено в його Розділі І, виконаний за узгодженими з керівництвом Товариства процедурами винятково з метою надання Товариству допомоги в оцінюванні фінансової інформації - достовірності даних бухгалтерського обліку щодо формування статутного капіталу. Хоча у звіті і відзначено (зокрема, Розділ ІІІ, п. 3), що у бухгалтерському обліку Товариства внесок ОСОБА_2 обліковується як несплачений, а внесок ОСОБА_1 в сумі 62500,00 грн як оплачений (24.05.2021), разом з тим додатково внесені 16.07.2021 ОСОБА_1 кошти в розмірі 62500,00 грн слід обліковувати згідно з нормативними актами на субрахунку 422 «Інший вкладений капітал» рахунку 42 «Додатковий капітал» як додатковий капітал Товариства (5-тя сторінка звіту, т. 1 а. с. 63). Далі у звіті вказано, що оскільки проведені процедури не є аудитом чи оглядом, проведеним відповідно до Міжнародних стандартів аудиту або Міжнародних стандартів завдань з огляду, аудитори не висловлюють впевненість щодо достовірності фінансової інформації, яка надавалась для вивчення в рамках проведених узгоджених процедур. Звіт надається виключно з метою, зазначеної в його першому параграфі (розділі), призначений для Товариства і не повинен використовуватись в інших цілях.

Як стверджує відповідач (зокрема, у відзиві на позовну заву), ані в порядку Закону України «Про господарські товариства» (ст. 52), ані в порядку Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» (ст. 15) Товариство з моменту входження ОСОБА_2 до складу учасників у 2014 жодного разу не висувало до нього вимог про оплату частки, так само як жодного разу не ставило питання про виключення ОСОБА_2 зі складу учасників, перерозподіл його частки, зменшення статутного капіталу чи ліквідацію Товариства. Такі доводи позивач в належний і допустимий спосіб не спростував.

Доводи позивача про те, що бездіяльність відповідача перешкоджала здійсненню фінансово-господарської діяльності Товариства, оскільки після включення до складу учасників Товариства відповідача та звернення до суду з даним позовом пройшло більше 6 років, не підтверджені відповідними доказами, а тому правомірно оцінені місцевим господарським судом критично.

ОСОБА_1 вважає, що встановленим обставинам справи не відповідає висновок суду, що «зі змісту рішень, прийнятих 18.11.2014, вбачається, що ОСОБА_3 передала відповідачу свою частку в статутному капіталі Товариства у розмірі 62 500,00 грн (50%)».

Так, на думку скаржника, на момент виходу ОСОБА_3 зі складу учасників Товариства ОСОБА_2 ще не був учасником Товариства, та відповідно ОСОБА_3 не мала права відступити свою частку ОСОБА_2 без згоди (відмови від переважного права з боку) ОСОБА_4 . На момент виходу зі складу учасників (навіть якщо його розглядати як спосіб відчуження частки на користь ОСОБА_2 ) ОСОБА_3 сплатила лише 5000,00 грн, тобто лише частину своєї частки, а тому у будь-якому разі могла відчужити на користь ОСОБА_2 лише частину своєї частки у розмірі 5000,00 грн, яка була нею сплачена. Решта частки у розмірі 57500,00 грн), що була зареєстрована за ОСОБА_3 , не могла бути нікому відчужена.

По-перше, апеляційний суд відзначає, що такими доводами ОСОБА_1 не обґрунтовував свою позовну заяву, а отже це фактично є зміною (доповненням) підстав позову та не може братися колегією суддів до уваги.

По-друге, навіть якщо розглядати такі доводи по суті, то вони спростовуються встановленими у справі обставинами, зокрема рішеннями загальних зборів учасників товариства, оформленими протоколом №18/11 від 18.11.2014, яким спочатку було прийнято ОСОБА_2 до складу учасників товариства, після цього виведено ОСОБА_3 зі складу учасників Товариства та здійснено перерозподіл часток у статутному капіталі Товариства. ОСОБА_1 при прийнятті усіх вказаних рішень порядку денного голосував «за».

Згідно зі ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ч. 1 ст. 392 ЦК України).

Враховуючи встановлені у справі обставини та норми чинного законодавства, які підлягають застосуванню у спірних правовідносинах, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого господарського суду, що оскільки позивач не набув у встановленому законом порядку права власності на частку відповідача в статному капіталі Товариства в розмірі 62 500,00 грн (50%), така вимога задоволенню не підлягає.

Щодо вимог про встановлення розмір частки ОСОБА_1 у статутному капіталі Товариства у розмірі 100%.

Відповідно до ч. 4 ст. 145 ЦК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), ч. 5 ст. 41 Закону та ч. 2 ст. 30 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» до виключної компетенції загальних зборів учасників товариства з обмеженою відповідальністю належить, зокрема, внесення змін до статуту товариства, зміна розміру його статутного капіталу; затвердження грошової оцінки негрошового вкладу учасника; перерозподіл часток між учасниками товариства.

Отже, затвердження розміру статутного капіталу, перерозподіл часток та внесення змін до статуту товариства з обмеженою відповідальністю є виключною компетенцією загальних зборів такої юридичної особи.

Згідно з усталеною судовою практикою суд може ухвалити рішення про встановлення розміру статутного капіталу та розмір частки учасника товариства, проте за наведених вище і оцінених судом фактичних обставин така вимога задоволенню не підлягає.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги.

Як зазначено у п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Суду у справі Трофимчук проти України, no. 4241/03 від 28.10.2010).

Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006).

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (ст. 276 ГПК України).

Враховуючи встановлені у справі обставини та норми чинного законодавства, які підлягають застосуванню у спірних правовідносинах, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку, що рішення місцевого господарського суду у цій справі є законним та обґрунтованим і підстав для його скасування не вбачається; підстави для задоволення апеляційної скарги - відсутні.

Судові витрати.

У зв`язку з відсутністю підстав для задоволення апеляційної скарги витрати за подання апеляційної скарги відповідно до ст. 129 ГПК України покладаються на апелянта.

Керуючись ст. ст. 74, 129, 269, 275, 276, 281-284 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Господарського суду міста Києва від 08.09.2022 у справі №910/16113/21 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 08.09.2022 у справі №910/16113/21 залишити без змін.

3. Судові витрати, пов`язані з поданням апеляційної скарги, покласти на скаржника.

4. Справу №910/16113/21 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова апеляційної інстанції може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та в строк, передбачені ст.ст. 287 - 289 ГПК України.

Повний текст постанови складено 25.05.2023.

Головуючий суддя О.О. Євсіков

Судді В.А. Корсак

С.О. Алданова