ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" квітня 2023 р. Справа№ 910/10685/21

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Гаврилюка О.М.

суддів: Ткаченка Б.О.

Суліма В.В.

за участю секретаря судового засідання: Ніконенко Є.С.

за участю представників сторін:

від позивача: Грибенко А.Л., Гончарук М.П.

від відповідача: Тузова В.О.

від третьої особи: не з`явились;

розглянувши матеріали апеляційної скарги Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк"

на рішення Господарського суду міста Києва від 04.11.2021 (повний текст складено 26.11.2021)

у справі № 910/10685/21 (суддя Ягічева Н.І.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Підприємство "Тавріда Електрик Україна"

до Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Фінілон"

про стягнення 700 191, 78 дол. США та 1 727 246,91 грн,-

За результатами розгляду апеляційної скарги Північний апеляційний господарський суд

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття

Товариство з обмеженою відповідальністю "Підприємство "Тавріда Електрик Україна" (далі - позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" (далі - відповідач) про стягнення 700 191,78 дол. США та 1 727 246,91 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем умов договору № 1997790 про розміщення коштів на строковому депозиті "Депозитна лінія" в частині повернення позивачу грошових коштів, які були розміщено як банківський вклад згідно умов договору.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 04.11.2021 позовні вимоги Комунального підприємства Товариства з обмеженою відповідальністю "Підприємство "Тавріда Електрик Україна" задоволено повністю. Стягнуто з Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Підприємство "Тавріда Електрик Україна" грошові кошти у сумі 700 191,78 доларів США, 3% річних у розмірі 1 727 246,91 грн, витрати зі сплати судового збору у розмірі 313 520,53 грн та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 50 000,00 грн.

Рішення мотивоване тим, що відповідачем долучено до матеріалів справи копії договору про переведення боргу від 17.11.2014, укладеного між Публічним акціонерним товариством Комерційний банк "Приватбанк" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Фінілон", додаткової угоди до нього від 18.11.2014 та додатку №1 до нього. Однак, при цьому суду не надано належних та допустимих доказів надання позивачем згоди на переведення боргу з відповідача на Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Фінілон". Не є обґрунтованими також доводи відповідача щодо тотожності позовів у справах № 904/1569/15 та № 910/10685/21, оскільки, як встановлено судом, під час розгляду справи № 904/1569/15 позовна вимога щодо повернення позивачу коштів за договором банківського вкладу № 197790 від 13.06.2013 не заявлялась. З урахуванням вищевикладеного, враховуючи, факт настання грошового зобов`язання відповідача з повернення позивачу депозитного вкладу та виплати нарахованих процентів, суд прийшов до висновку про обґрунтованість позовних вимог в частині стягнення 700 191,78 дол. США. Здійснивши перевірку наданого позивачем розрахунку 3% річних у межах заявленого періоду, суд дійшов висновку про те, що він є арифметично вірним, обґрунтованим та здійснений у відповідності до приписів чинного законодавства, у зв`язку з чим суд також дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог в цій частині. До Господарського суду міста Києва позивач звернувся з даним позовом 02.07.2021, тобто в межах трирічного строку позовної давності, у зв`язку з чим заява відповідача про її застосування задоволенню не підлягає. Дослідивши документи, що містяться в матеріалах справи, суд визнає підтвердженою належними та допустимими доказами суму судових витрат на правничу допомогу у розмірі 50 000,00 грн, надану позивачу Адвокатським бюро "Гончарук та партнери".

Узагальнені доводи апеляційної скарги

Не погодившись з прийнятим рішенням, Акціонерне товариство Комерційний банк "Приватбанк" звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 04.11.2021 у справі № 910/10685/21 скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Підстави апеляційної скарги обґрунтовуються наступними доводами.

На думку скаржник є неправомірним висновок суду першої інстанції відносно відсутності у матеріалах справи належних та допустимих доказів надання позивачем згоди на переведення боргу з відповідача на третю особу, оскільки згода на схвалення правочину (укладання договору про переведення боргу) була отримана від позивача шляхом не висловлення незгоди у встановлений банком строк. Таким чином, відповідно до умов/положень договору про переведення боргу від 17.11.2014 та відповідно до електронного додатку № 1 до цього договору, що містить перелік депозитних договорів та договорів банківського обслуговування, ПАТ КБ "Приватбанк" було здійснено переведення боргу на ТОВ "ФК "Фінілон", в тому числі і за договором, який є предметом спору у даній справі.

Скаржник вважає, що судом першої інстанції невірно були застосовані норми матеріального права (ст.ст. 205, 520 ЦК України, ст. 56 Закону України "Про банки і банківську діяльність") та грубо порушені норми процесуального права (зокрема, але не виключно, ст.ст. 41 45, 48 ГПК України), що, в свою чергу призвело до ухвалення незаконного оскаржуваного рішенні про задоволення позову, яке підлягає скасуванню з одночасною повною відмовою в задоволенні позовних вимог.

Також скаржник зазначає про те, що судом не враховано факт розгляду аналогічних вимог в іншій судовій справі, оскільки, за підсумками розгляду справи № 904/1569/15 було ухвалено остаточне судове рішення, яким зобов`язано відповідача (АТ "КБ "Приватбанк") виконати платіжне доручення № 7 від 17.02.2017 на суму 700 000,00 дол. США щодо перерахування коштів з рахунку № НОМЕР_1 на рахунок № 1847. Отже, на думку скаржника, позовні вимоги у справі № 904/1569/15 та у даній справі є тотожними у зазначеній частині та наявні були всі підстави, щонайменше, для закриття провадження у справі № 910/10685/21, в частині позовних вимог, спрямованих на повернення коштів за договором банківського вкладу № 197790 від 13.06.2013.

Скаржник вказує на те, що оскільки позивач нараховує відсотки на вклад після закінчення строк депозиту, тобто після дати його розірвання та закінчення строку договору, відповідно, а також враховуючи правову позицію Великої Палати Верховного Суду від 09.11.2021 - відсотки на вклад за період з 11.02.2017 по 20.02.2017 не можуть бути нараховані та стягнуті з відповідача. До того ж, неправомірними, з огляду на наведену Великою Палатою Верховного Суду від 09.11.2021 правову позицію - є нарахування 3% річних за ст. 625 ЦК України на суму відсотків, які були нараховані на депозитні кошти, тим більше, що такі відсотки на вклад не можуть бути взагалі нараховані після припинення умов дії договору банківського вкладу.

Скаржник наголошує на тому, що при розгляді судової справи судом першої інстанції, відповідач беззаперечно заперечував проти задоволення позовних вимог та стягнення коштів з банку, оскільки вважає, що є неналежним відповідачем у даній справі. Також відповідач під час розгляду судом заяви про ухвалення додаткового рішення у даній справі, наполягав на тому, що позивачем не були надані документи з яких вбачався б перелік фактично наданих послуг та витрачений час, який зайняв у адвоката для здійснення кожної проведеної ним роботи (наданої послуги), що беззаперечно унеможливило перевірку та зіставлення складності виконаних робіт (наданих послуг) та час виконання такої роботи задля встановлення відповідності принципу співрозмірності відносно затраченого часу здійсненої адвокатом роботи.

Також скаржник зазначає про те, що не можуть бути безумовною підставою для відшкодування витрат наявність у позивача лише платіжного доручення про сплату адвокату гонорару. Заявлені витрати на адвоката є непідтвердженими в їх необхідності, оскільки позовна заява у справі № 910/10685/21 містить стандартні (не складні) юридичні аргументи та посилання на загальні положення чинного законодавства, отже, позовна заява не є складною, не містить ґрунтовного аналізу норм матеріального та процесуального права, не містить складних математичних розрахунків складових позовних вимог і значною мірою (текстуально й по суті) текст позовної заяви відтворює лише обставини, які були встановлені під час розгляду іншої судової справи № 904/1569/15.

Узагальнені доводи відзивів на апеляційні скарги

Заперечуючи проти доводів апеляційної скарги, позивач у відзиві на апеляційну скаргу вказує на те, що суду першої інстанції позивачем були надані належні та достовірні докази, що підтверджують розміщення позивачем коштів на строковому депозиті 700 000 доларів США в установі банку відповідача.

Позивач ніколи (в будь-якій формі) не надавав згоди відповідачу на переведення боргу (за будь-яким правочином) третім особам.

Позивач наголошує на правовій позиції Верховного Суду, що сформульована, зокрема, у постановах від 25.04.2018 у справі № 667/933,14-ц, від 20.01.2021 у справі № 729/887/19, від 17.11.2021 у справі № 755/17323/19.

Також позивач зазначив, що витрати на професійну правничу допомогу в апеляційній інстанції у справі № 910/10685/21 складають 40 000,00 грн, а їх понесення підтверджено належними, допустимими та достатніми доказами (містяться в матеріалах справи).

Третьою особою не було надано відзиву на апеляційну скаргу, що, в свою чергу, не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції відповідно до частини 3 статті 263 Господарського процесуального кодексу України.

Узагальнені доводи додаткових пояснень відповідача

Відповідач у додаткових поясненнях від 09.08.2022 зазначає про те, що у постанові Верховного Суду у справі № 910/13/21, Верховний Суд виходить із того, що суди з огляду на доводи та аргументи АТ КБ "Приватбанк" мали встановити, які матеріально правові правовідносини існують на момент звернення до суду між учасниками справи, чи відбулась/не відбулася заміна сторони зі спірних правовідносин з огляду, як на предмет договору на здійснення розрахунково-касового обслуговування, так і предмет договору про переведення боргу від 17.11.2014, сторонами якого є ПАТ "КБ "Приватбанк" та ТОВ "ФК "Фінілон", і в якому обсязі та які саме обов`язки сторони за договором на здійснення розрахунково-касового обслуговування перейшли до іншої особи, та хто і за якими позовними вимогами є належним відповідачем.

Також відповідач зазначає про те, що 27.04.2022 Верховний Суд прийняв постанову у справі № 321/1260/19, в якій зазначено, що відсутність згоди кредитора на переведення боргу не зумовлює нікчемності договору про переведення боргу між новим та первісним боржниками.

З урахуванням викладеного вбачається, що

- розміщення Банком повідомлення від 30.01.2015 на офіційному сайті Приватбанк у відповідному розділі Умов та Правил з встановленням строку для Клієнтів до 15.02.2015 для подання письмових заперечень (незгоди) щодо переведення боргу (грошових коштів відповідного Клієнта/Кредитора) на рахунки ТОВ "ФК "Фінілон" було цілком правомірно-юридичною дією Банку, яка підтверджувалась та підтверджується вимогами чинного законодавства. А отримання Банком таким шляхом "мовчазної" згоди від Кредиторів було підтвердженням їх відношення до такого правочину, що був укладений 17.11.2014, та відповідно, досягненням ефекту переведення боргу;

- з огляду на відсутність на цей час судового рішення про визнання недійсним договору про переведення боргу від 17.11.2021, в частині переведення грошових коштів позивача у даній справі (тобто, прав та обов`язків позивача, що охоплені договором про переведення боргу від 17.11.2014), всі правові наслідки, які були породжені з моменту укладання між Первісним та Новим боржником договору про переведення боргу, зберігаються до моменту визнання недійсним правочину на підставі рішення суду та, відповідно, зберігаються всі наявні обов`язки і у Нового боржника щодо повернення коштів Кредитору;

- належним відповідачем у справі № 910/10685/21 є ТОВ "ФК "Фінілон", як Новий боржник за депозитним договором № 197790 від 13.06.2013 та особа, яка повинна виконувати всі наявні за цим договором зобов`язання.

У додаткових поясненнях, поданих до суду 26.04.2023, з урахуванням висновків та вказівок Верховного Суду, наведених у постанові від 30.03.2023 у справі № 910/13/21, вказує на те, що Верховний Суд вказав, що суди повинні встановити, які матеріально-правові правовідносини існують на момент звернення до суду між учасниками справи, чи відбулася/не відбулася заміна сторони зі спірних правовідносин з огляду як на предмет договору на здійснення розрахунково-касового обслуговування від 03.03.2003 № 426759, так і предмет договору про переведення боргу від 17.11.2014, сторонами якого є ПАТ "КБ "Приватбанк" та ТОВ "ФК "Фінілон", і в якому обсязі та які саме обов`язки сторони за договором на здійснення розрахунково-касового обслуговування від 03.03.2003 № 426753 перейшли до іншої особи, та хто і за якими позовними вимогами є належним відповідачем.

Відповідач зазначає, що з урахуванням висновків Верховного Суду у справі № 910/13/21, Північний апеляційний господарський суд під час розгляду справи № 910/10685/21 має встановити:

- які саме матеріально правові правовідносини існували на момент звернення до суду між учасниками справи;

- чи відбулася заміна сторони зі спірних правовідносин, з огляду як на предмет договору № 197790 від 13.06.2013, так і предмет договору про переведення боргу від 17.11.2014;

- в якому обсязі та які саме обов`язки сторони за депозитним договором № 197790 від 13.06.2013 перейшли до Нового боржника;

- хто і за якими позовними вимогами є належним відповідачем у справі;

- обставини виконання судового рішення у справі № 904/1569/15, оскільки спір у справі № 904/1569/15 та у справі № 910/10685/21 виник щодо одних і тих же грошових коштів позивача, які знаходилися на рахунках у банку до моменту перерахування їх на рахунки ТОВ "ФК "Фінілон";

- чи є стягнення грошових коштів у межах справи № 910/10685/21 матеріальною шкодою у розумінні частини дев`ятої статті 5 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України", відшкодування якої у повному обсязі покладається на російську федерацію, як на державу, що здійснює окупацію.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги

Згідно із протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29.12.2021 апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" на рішення Господарського суду міста Києва від 04.11.2021 у справі № 910/10685/21 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючого судді (судді-доповідача) Куксова В.В., суддів Чорногуза М.Г., Остапенко О.М.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 19.04.2022 відновлено Акціонерному товариству Комерційний банк "Приватбанк" строк для подання апеляційної скарги на рішення Господарського суду міста Києва від 04.11.2021 у справі № 910/10685/21, відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" на рішення Господарського суду міста Києва від 04.11.2021 у справі № 910/10685/21 та призначено справу до розгляду на 10.08.2022 об 11 год. 45 хв.

Відповідно до витягу з протоколу повторного автоматичного визначення складу колегії від 04.10.2022 апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" на рішення Господарського суду міста Києва від 04.11.2021 у справі № 910/10685/21 передано на розгляд колегії суддів: головуючий суддя - Грек Б.М., судді: Отрюх Б.В., Поляков Б.М.

05.10.2022 на адресу Північного апеляційного господарського суду надійшло клопотання представника Товариства з обмеженою відповідальністю "Підприємство "Тавріда Електрик Україна" про участь в судових засіданнях по справі №910/10685/21 в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів через програмне забезпечення «Easycon» за електронною адресою - .

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 05.10.2022 прийнято справу № 910/10685/21 за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" на рішення Господарського суду міста Києва від 04.11.2021 до провадження у складі колегії суддів: головуючого судді - Грека Б.М., суддів: Полякова Б.М., Отрюха Б.В. та клопотання представника Товариства з обмеженою відповідальністю "Підприємство "Тавріда Електрик Україна" про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції по справі № 910/10685/21 задоволено.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 31.10.2022 розгляд справи №910/10685/21 за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" на рішення Господарського суду міста Києва від 04.11.2021 відкладено на 21.11.2022 об 11 год. 30 хв.

В судовому засіданні 21.11.2022 у справі № 910/10685/21, за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" на рішення Господарського суду міста Києва від 04.11.2021, було оголошено перерву до 11 год. 30 хв. 05.12.2022.

В судовому засіданні 05.12.2022 у справі № 910/10685/21, було оголошено перерву до 14 год. 00 хв. 12.12.2022.

12.12.2022 від суддів Грека Б.М., Отрюха Б.В. та Полякова Б.М. надійшла заява про самовідвід у справі №910/10685/21 на підставі п. 4 ч.1 ст. 35 ГПК України.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 12.12.2022 заяву суддів Північного апеляційного господарського суду Грека Б.М., Отрюха Б.В. та Полякова Б.М. про самовідвід у справі №910/10685/21 задоволено. Відведено суддів Північного апеляційного господарського суду Грека Б.М., Отрюха Б.В. та Полякова Б.М. від розгляду апеляційної скарги Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" на рішення Господарського суду міста Києва від 04.11.2021 у справі № 910/10685/21.

Згідно із протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13.12.2022 сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Гаврилюк О.М., судді: Ткаченко Б.О., Сулім В.В.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 21.12.2022 апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" на рішення Господарського суду міста Києва від 04.11.2021 у справі № 910/10685/21 прийнято до провадження колегією суддів у визначеному складі. Розгляд справи № 910/10685/21 у режимі відеоконференції призначено на 15.02.2023.

На підставі ст.ст. 202, 216 ГПК України, ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 15.02.2023 задоволено заяву про продовження строку розгляду справи № 910/10685/21. Відкладено розгляд справи № 910/10685/21 за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" на рішення Господарського суду міста Києва від 04.11.2021 у справі № 910/10685/21 до 14.03.2023, а ухвалою від 14.03.2023 відкладено розгляд справи № 910/10685/21 на 05.04.2023.

У судовому засіданні 05.04.2023 оголошено перерву у розгляді справи № 910/10685/21 за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" на рішення Господарського суду міста Києва від 04.11.2021 до 27.04.2023.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожній фізичній або юридичній особі гарантується право на розгляд судом упродовж розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, в якій вона є стороною.

Європейський суд з прав людини щодо критеріїв оцінки розумності строку розгляду справи визначився, що строк розгляду має формувати суд, який розглядає справу. Саме суддя має визначати тривалість вирішення спору, спираючись на здійснену ним оцінку розумності строку розгляду в кожній конкретній справі, враховуючи її складність, поведінку учасників процесу, можливість надання доказів тощо.

Поняття розумного строку не має чіткого визначення, проте розумним слід уважати строк, який необхідний для вирішення справи відповідно до вимог матеріального та процесуального законів.

Враховуючи викладене, воєнний стан в Україні, та обмеження, спричинені цим станом, зміни складу колегії суддів, з метою повного, всебічного та об`єктивного розгляду справи, з огляду на положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, справа № 910/10685/21 розглядалась протягом розумного строку.

Клопотання та заяви учасників справи

21.11.2022 до Північного апеляційного господарського суду від відповідача надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи матеріалів публікації інтернет видання НВ та інших джерел інформації щодо пов`язаності ТОВ "Підприємство "Тавріда Електрик Україна" з російською федерацією та підсанкційною особою;

- 02.12.2022 та 05.12.2022 до Північного апеляційного господарського суду від відповідача надійшло клопотання про долучення документів до матеріалів справи № 910/10685/21, а саме меморіального ордеру від 27.11.2014 № Е112L0AWO, меморіального ордеру від 27.11.2014 № E1127L0WC6, виписки з реєстру до меморіального ордеру № E1127L0WC6 від 27.11.2014, меморіальний ордер від 27.11.2014 № E1127L0WCP, виписка з реєстру до меморіального ордеру № E1127L0WCP від 27.11.2014, меморіальний ордер від 27.11.2014 № E1127L0WCJ, виписки з реєстру до меморіального ордеру № E1127L0WCJ від 27.11.2014;

- 08.12.2022 до Північного апеляційного господарського суду від відповідача надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи листа Служби Безпеки України від 24.11.2022;

- 14.02.2023 до Північного апеляційного господарського суду від позивача надійшла заява про долучення доказу, а саме: копії адвокатського запиту до СБУ, копії листа СБУ від 17.12.2022, копії адвокатського запиту НБУ, копії листа НБУ від 19.01.2023, копії адвокатського запиту до КМУ, копії листа КМУ від 26.01.2023.

Колегія суддів апеляційного господарського суду поставила на обговорення подані клопотання та заяви.

Представник відповідача у судовому засіданні 05.04.2023 повідомив, що додані документи до клопотань від 21.11.2022 та 08.12.2022 мають інформативний характер.

Колегія суддів апеляційного господарського суду, розглянувши клопотання відповідача подані 21.11.2022 та 08.12.2022 дійшла висновку про залишення зазначених клопотань без розгляду, оскільки додані до них документи мають інформаційний характер.

Представник позивача у судовому засіданні 05.04.2023, у зв`язку із залишенням без розгляду клопотань відповідача від 21.11.2022 та 08.12.2022, просив залишити без розгляду клопотання позивача від 14.02.2023.

Щодо клопотань відповідача, поданих до Північного апеляційного господарського суду 02.12.2022 та 05.12.2022, колегія суддів апеляційного господарського суду зазначає, що зазначені клопотання також підлягають залишенню без розгляду, оскільки відповідачем не обґрунтовано неможливості подання зазначених доказів до суду першої інстанції, крім того, зазначені докази, всупереч ст. 258 ГПК України, не було подано разом із апеляційною скаргою.

10.04.2023 від відповідача на електронну адресу суду надійшло клопотання про долучення у якості доказів до матеріалів справи № 910/10685/21 листа Служби безпеки України від 24.11.2022 (щодо ТОВ "Підприємство "Тавріда Електрик Україна") та матеріалів публікації інтернет видання НВ від 10.11.2022 та інших джерел інформації щодо пов`язаності ТОВ "Підприємство "Тавріда Електрик Україна" з російською федерацією та підсанкційною особою.

Колегія суддів апеляційного господарського суду щодо поданого клопотання зазначає наступне.

Така обставина (тобто відсутність доказів як таких на момент розгляду спору судом першої інстанції) взагалі виключає можливість прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів у порядку статті 269 ГПК України не залежно від причин неподання позивачем таких доказів. Навпаки, саме допущення такої можливості судом апеляційної інстанції матиме наслідком порушення вищенаведених норм процесуального права, а також принципу правової визначеності, ключовим елементом якого є однозначність та передбачуваність.

Колегія суддів зазначає про те, що додані до клопотання докази датовані 24.11.2022, 10.11.2022, натомість рішення Господарського суду міста Києва прийняте 04.11.2021, тобто, відсутність доказу, як такого, на момент розгляду спору судом першої інстанції, взагалі виключає можливість прийняття судом апеляційної інстанції таких доказів у порядку статті 269 ГПК України, не залежно від причин неподання позивачем такого висновку.

Явка учасників справи та позиції учасників справи

Представники позивача у судовому засіданні 27.04.2023 заперечили проти доводів апеляційної скарги, просили рішення Господарського суду міста Києва від 04.11.2021 у справі № 910/10685/21 залишити без змін, вимоги апеляційної скарги без задоволення.

Представник відповідача у судовому засіданні 27.04.2023 підтримав доводи апеляційної скарги, просив рішення Господарського суду міста Києва від 04.11.2021 скасувати, відмовити в задоволенні позовних вимог.

Представники третьої особи у судове засідання 27.04.2023 не з`явились, про місце та час судового засідання повідомлені належним чином.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

13.06.2013 між позивачем та відповідачем укладено договір про розміщення коштів на строковому депозиті "Депозитна лінія" № 197790, предметом якого, відповідно до додаткової угоди №1 до нього, є внесення позивачем, за договором клієнтом, тимчасово вільних коштів (далі - вклад) у сумі 700 000,00 доларів США на депозитний рахунок на строк, що зазначений в пункті 3.1. цієї додаткової угоди. Датою внесення вкладу вважається дата надходження коштів на депозитний рахунок.

Кошти, що розміщуються позивачем на депозитному рахунку, надходять виключно з його поточного рахунку. Строк розміщення коштів на депозитному рахунку встановлюється до 14 червня 2014 (пункт 3.1. додаткової угоди №1 до договору).

Проценти за вкладом виплачуються позивачу в день закінчення строку розміщення вкладу, передбаченого пунктом 3.1. цієї додаткової угоди, або щомісяця кожного числа місяця, наступного за звітним місяцем. Проценти, що залишалися невиплаченими, підлягають виплаті одночасно з сумою вкладу або за письмовою заявою позивача перераховуються на поповнення вкладу з подальшим продовженням терміну дії цього договору (або без продовження терміну дії договору) на підставі укладання додаткової угоди з урахуванням цих змін.

Нарахування процентів за вкладом проводиться за період розміщення коштів починаючи з дня, наступного за днем надходження вкладу на депозитний рахунок, що зазначено в п. 2.5 в редакції додаткової угоди до цього договору. День повернення відповідачем, за договором банком, вкладу і інтервал розрахунку процентів не включається (пункт 3.3. договору).

Нарахування процентів за договором здійснюється щодня з розрахунку фактичної кількості днів у місяці та році (пункт 3.4. договору).

У випадку невитребування позивачем коштів вкладу у визначений пунктом 3.1 цього договору строк, з урахуванням умов пункту 3.2 цього договору, договір вважається продовженим зі сплатою процентів у розмірі, який передбачено за вкладами на вимогу відповідача, починаючи з дня закінчення строку розміщення вкладу відповідно до пункту 3.1 цього договору. Повернення клієнту невитребуваного за строком вкладу та нарахованих процентів здійснюється відповідачем на підставі письмової заяви позивача з урахуванням умов пункту 3.2. цього договору (пункт 3.5. договору).

Для розміщення грошових коштів за договором № 197790 від 13.06.2013 відповідачем був відкритий для позивача рахунок 5700.

Платіжним дорученням від 13.06.2013 № 843 позивачем внесено 700 000 доларів США на рахунок 5700 за договором № 197790 від 13.06.2013.

Постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 13.09.2017 у справі № 904/1569/15, змінено рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 05.04.2017, викладено резолютивну частину у новій редакції, відповідно до якої позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Підприємство "Тавріда Електрик Україна" задоволено частково, зокрема, зобов`язано Публічне акціонерне товариство комерційний банк "ПриватБанк" виконати платіжне доручення Товариства з обмеженою відповідальністю "Підприємство "Тавріда Електрик Україна" № 7 від 17.02.2017 на суму 700 000 доларів США щодо перерахування з рахунку НОМЕР_1 на рахунок № НОМЕР_2 , який відкрито у філії "КиївСіті" ПАТ КБ "ПриватБанк" у м. Києві.

Під час розгляду справи № 904/1569/15 судом встановлено наступні обставини.

Згідно із платіжним дорученням від 13.06.2013 № 843 внесено 700 000 доларів США на рахунок 5700 за договором № 197790 від 13.06.2013.

Платіжним дорученням № Е0528L0KDZ від 28.05.2014 Публічне акціонерне товариство Комерційний банк "Приватбанк" здійснив переказ грошових коштів у сумі 700 000 USD з рахунку № НОМЕР_3 (платник Підприємство Таврида Електрик Укр., ООО, банк платника Сев. Ф. ПАТ КБ "ПриватБанк", м. Севастополь) на рахунок № НОМЕР_1 (отримувач Підприємство Тавріда Електрик Укр., ООО, банк отримувача ПАТ КБ "ПриватБанк").

02.09.2014 позивач звернувся до відповідача із заявою вих. № 0039, в якій посилається на свої неодноразові попередні звернення у листах вих. № 019 від 19.03.2014, вих. № 0019 від 22.04.2014, вих. № 39 від 19.05.2014, вих. № 49 від 03.07.2014, вих. № 0037 від 05.08.2014, просив надати детальну інформацію, яким є порядок доступу до коштів, що були розміщені на рахунках ТОВ "Підприємство "Таврида Електрик Україна" у Севастопольській філії ПАТ КБ "ПриватБанк" та посприяти у перерахуванні коштів на рахунки позивача у філії "Київ сіті" ПАТ КБ "ПриватБанк".

Позивач звернувся до банку із платіжними дорученнями від 20.07.2015 та від 17.02.2017, які відповідно були отримані банком 24.07.2015 та 20.02.2017, щодо перерахування депозитних вкладів на поточні рахунки відкриті у філії "КиївСіті" ПАТ КБ "Приватбанк" в м. Київ, які є вимогою про повернення сум депозитних вкладів за спірними договорами депозиту та вимогою про перерахування процентів (нарахованих станом на 28.05.2014), у розумінні пунктів 3.5 депозитних договорів. А тому, саме з дат отримання банком даних платіжних доручень (24.07.2015 та 20.02.2017), депозитні договори є припиненими.

З урахуванням вищезазначених платіжних доручень, які були виставлені позивачем банку, депозитні договори припинили свою діяльність: договір № 197790 від 13.06.2013 (сума вкладу 700 000 доларів США) припинився з 20.02.2017 (платіжне доручення № 7 від 17.02.2017 на суму 700 000 доларів США про переведення даних грошових коштів з рахунку НОМЕР_1 на рахунок НОМЕР_2 , яке було отримано банком 20.02.2017).

Саме з моменту отримання банком платіжних доручень щодо перерахування депозитних вкладів (20.02.2017), у відповідача виник обов`язок повернути позивачу депозитні вклади та виплатити нараховані проценти.

Однак, відповідач вищезазначені платіжні доручення позивача не виконав, грошові кошти, які станом на 28.05.2014 обліковувались на поточних рахунках позивача, депозитні вклади та нараховані проценти, на рахунки визначені позивачем у платіжних доручення, не перерахував.

Відповідно ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Частиною 4 ст. 11 Господарського процесуального кодексу України унормовано, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів (рішення Європейського суду з прав людини, від 25.07.2002, "Справа "Совтрансавто-Холдинг" проти України" п. 72 "В. Оцінка Суду").

Факт розміщення в якості банківського вкладу грошових коштів у розмірі 700 000 доларів США згідно умов договору № 1997790 від 13.06.2013 про розміщення коштів на строковому депозиті "Депозитна лінія" та факт припинення дії цього договору 20.02.2017 підтверджується рішенням у справі № 904/1569/15 за участі тих самих сторін, яке набрало законної сили, а тому відповідно до ч. 4 ст. 75 ГПК України не підлягають повторному доказуванню.

Так, колегія суддів апеляційного господарського суду зазначає наступне.

22.09.2017 Господарським судом Дніпропетровської області видано наказ № 904/1569/15 на виконання рішення у справі.

13.12.2017 державним виконавцем Печерського районного відділу державної виконавчої служби м. Київ Головного управління юстиції у м. Києві прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 55374350.

10.09.2019 виконавцем було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження.

Також у постанові від 10.09.2019 зазначено, зокрема, наступне: "Державним виконавцем 15.04.2019 винесено постанову про відкриття виконавчого провадження. Станом на 21.05.2019 рішення суду залишається невиконаним повторно після винесено постанову про накладення штрафу 03.05.2019. У разі повторного невиконання без поважних причин боржником рішення, якщо таке рішення не може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає до органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.

Таким чином, судове рішення у справі № 904/1569/15 виконано не було, про що свідчить постанова Печерського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві про закінчення виконавчого провадження № 55374350 від 10.09.2019.

Слід зазначити, що представник позивача заперечив виконання рішення у справі № 904/1569/15 у повному обсязі, що також не заперечив представник відповідача.

Відтак, у зв`язку з тим, що відповідач не повернув позивачу грошові кошти, які було розміщено як банківський вклад згідно умов договору позивач звернувся до суду з даним позовом.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, колегія суддів погоджується з висновком господарського суду першої інстанції про задоволення позовних вимог, виходячи з наступного, однак, не погоджується із висновком суду про зазначення про виконання рішення у справі № 904/1569/15 в повному обсязі.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача.

Таким чином, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.

У постанові від 23.12.2021 у справі №910/13/21 за позовом ТОВ "Підприємство "Тавріда Електрик Україна" до АТ КБ "ПриватБанк" про розірвання договору на здійснення розрахунково-касового обслуговування від 03.03.2003 та стягнення грошових коштів, Верховний Суд, скасувавши рішення судів попередніх інстанцій про задоволення позовних вимог та передаючи справу на новий розгляд, виходив з такого.

Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань (частина шоста статті 55 Конституції України).

Згідно зі статтями 15, 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Таким чином, у розумінні закону суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Отже, до господарського суду вправі звернутися кожна особа, яка вважає, що її право чи охоронюваний законом інтерес порушено, не визнається, оспорюється, тобто має значення лише суб`єктивне уявлення особи про те, що її право чи законний інтерес потребує захисту.

Звертаючись до суду з відповідним позовом, позивач самостійно визначає предмет, підстави позову, обґрунтовує в позовній заяві, у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, зазначає суб`єктний склад у судовому процесі. Позовом є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається з двох елементів: предмета і підстави позову. Предметом позову як вимоги про захист порушеного або оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу є спосіб захисту цього права чи інтересу. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Предмет і підстава позову сприяють з`ясуванню наявності та характеру спірних правовідносин між сторонами, суб`єктний склад цих конкретних спірних правовідносин, застосуванню необхідного способу захисту права, визначенню кола доказів, необхідних для підтвердження наявності конкретного цивільного права і обов`язку.

Верховний Суд з огляду на вище вказані міркування висновує, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Адже, рішенням суду має вирішуватись питання про захист визначених, конкретних прав та охоронюваних законом інтересів учасників господарських правовідносин, а не ілюзорних та абстрактних, тобто ним мають усуватись перешкоди, які виникли на шляху здійснення особою, яка звернулася з позовом, свого права.

Під час розгляду справи суд має перевірити вищевказане у розрізі доводів та доказів як позивачів так і відповідача, з огляду на тягар доказування, ураховуючи принцип змагальності та диспозитивності, завдань господарського судочинства в цілому.

Верховний Суд окремо відзначає, що поняття "сторона у спорі" може не бути тотожним за змістом поняттю "сторона у господарському (судовому) процесі": сторонами в господарському (судовому) процесі є такі її учасники: позивач і відповідач, особи, які вказані у статті 4 ГПК України (частина перша статті 45 ГПК України); тоді як сторонами у спорі є належний позивач і той належний відповідач, до якого звернута чи має бути звернута відповідна матеріально-правова вимога позивача (висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постановах від 14.11.2018 у справі №183/1617/16 (пункт 70), від 29.05.2019 у справі № 367/2022/15-ц (пункт 66), від 07.07.2020 у справі № 712/8916/17 (пункт 27)).

Визначення відповідачів як одного із видів суб`єктів господарського процесу є правом позивача. Проте саме суд на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені ГПК України, ураховуючи завдання господарського судочинства має визначити характер спірних правовідносин та суб`єктів, які є учасниками цих правовідносин (сторони спору), і за результатами цього вирішити відповідний спір.

За змістом наведених норм сторони - це суб`єкти матеріально-правових відносин, які виступають на захист своїх інтересів і на яких поширюється законна сила судового рішення. Позивачем є особа, яка має право вимоги (кредитор), а відповідачем - особа, яка повинна виконати зобов`язання (боржник). При цьому відповідач має бути такою юридичною чи фізичною особою, за рахунок якої, в принципі, можливо було б задовольнити позовні вимоги.

З огляду на зміст наведених норм захисту в судовому порядку підлягають порушене право й охоронювані законом інтереси саме від відповідача (аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2019 у справі № 910/17792/17).

Отже, належним відповідачем є така особа, за рахунок якої можливо задовольнити позовні вимоги, тоді як неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.

Звідси належним суб`єктним складом відповідачів є склад відповідачів, який дійсно є суб`єктом порушеного, оспорюваного чи не визнаного матеріального правовідношення.

Разом з тим, як вказав Верховний Суд, суди не вирішили питання суб`єктного складу сторін у спорі щодо розірвання договору на здійснення розрахунково-касового обслуговування від 03.03.2003 № 426753, що був укладений між позивачем та відповідачем; та стягнення грошових коштів, ураховуючи заперечення відповідача, зокрема з посиланням на існування договору про переведення боргу від 17.11.2014 сторонами якого є ПАТ "КБ "Приватбанк" та Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Фінілон", наявність судових рішень (у справі № 904/1569/15) та процесу їх виконання. Верховний Суд відзначає, що вагомим питанням у цьому аспекті є як предмет договору на здійснення розрахунково-касового обслуговування від 03.03.2003 № 426753 так і предмет договору про переведення боргу від 17.11.2014, зокрема у розрізі передання саме зобов`язання щодо виплати грошових коштів, які виникли на підставі депозитних договорів та договорів банківського обслуговування згідно з переліком (Додаток №1) тощо.

Верховний Суд також вказав, що суди з огляду на доводи та аргументи АТ КБ "Приватбанк" мали встановити, які матеріально правові правовідносини існують на момент звернення до суду між учасниками справи, чи відбулася/не відбулася заміна сторони зі спірних правовідносин з огляду як на предмет договору на здійснення розрахунково-касового обслуговування від 03.03.2003 № 426753 так і предмет договору про переведення боргу від 17.11.2014 сторонами якого є ПАТ "КБ "Приватбанк" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Фінілон", і в якому обсязі та які саме обов`язки сторони за договором на здійснення розрахунково-касового обслуговування від 03.03.2003 № 426753 перейшли до іншої особи, та хто і за якими позовними вимогами є належним відповідачем.

Так, відповідач обґрунтовує свою позицію про те, що він не є належним відповідачем за позовом у цій справі з огляду на переведення боргу за зобов`язанням банку щодо виплати коштів за рахунком позивача на Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Фінілон" за договором про переведення боргу від 17.11.2014.

У ч.1 ст. 510 ЦК України встановлено, що сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор.

Цивільне законодавство передбачає можливість заміни сторін у зобов`язанні, однак встановлює певні обмеження свободи розсуду учасників відповідних правовідносин з метою запобігання порушенню балансу інтересів цих осіб.

Зокрема, заміна кредитора за загальним правилом здійснюється без попередньої згоди боржника, оскільки не впливає на правове становище боржника, для якого неважливо, яка саме особа має здійснити виконання, зокрема, сплатити кошти (статті 512, 516 Цивільного кодексу України).

Разом із тим закон встановлює обмеження на заміну боржника у зобов`язанні поза волею кредитора.

Згідно зі ст. 520 ЦК України боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом.

Для породження переведенням боргу правових наслідків необхідним є існування двох складових: по-перше, вчинення договору (двостороннього правочину) між новим та первісним боржниками, причому такий правочин має вчинятися у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання; по-друге, надання кредитором згоди на переведення боргу (постанови Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25.04.2018 в справі № 667/933/14-ц (провадження № 61-472св18) та від 27.04.2022 у справі № 321/1260/19 (провадження № 61-1297св22)).

Для заміни боржника у зобов`язанні істотне значення має не форма виразу волі кредитора, а наявність відповідної волі, що і вимагається згідно з приписами статті 520 ЦК України (постанова Верховного Суду України від 26.04.2017 у справі №922/1029/16 (провадження № 3-300гс17)).

Відповідно до ч. 3 ст. 205 ЦК України у випадках, встановлених договором або законом, воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням.

У даному випадку, ні договором, ні законом не встановлено, що воля кредитора на заміну боржника може виражатися її мовчанням.

Верховний Суд неодноразово вже розглядав це питання і дійшов однозначного висновку, що передбачені ст. 205 ЦК України положення про мовчазну згоду не можуть бути застосовні до спірних правовідносин (постанови Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22.09.2021 у справі № 757/64382/17 (провадження № 61-3221св21) від 02.11.2021 № 757/45304/19-ц (провадження № 61-3221св21) та інші).

Таким чином, твердження відповідача про переведення боргу на ТОВ "ФК "Фінілон" зі згоди клієнта, який не надав своїх заперечень на виконання вимог пункту 1.1.7 "Додаткові положення" Умов та Правил надання банківських послуг, за принципом мовчазної згоди, є безпідставним.

Зважаючи на те, що відповідач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження того, що позивач надав згоду на переведення боргу на ТОВ "ФК "Фінілон" (мала відповідну волю), колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується із висновком господарського суду першої інстанції, що саме відповідач є боржником за договором банківського вкладу та належним відповідачем у справі, що узгоджується із висновками, викладеними у постановах Верховного Суду від 20.01.2021 у справі № 729/887/19 (провадження 61-14093св20), від 20.10.2021 у справі № 201/8704/19 (провадження № 61-16655св21) та від 17.11.2021 у справі № 755/17323/19 (провадження № 61-436св21) у подібних правовідносинах.

Твердження відповідача про те, що зміна боржника у зобов`язанні відбулася належним чином, оскільки від позивача жодних письмових заперечень на адресу банку не надходило, оцінюється колегією суддів критично, оскільки такі твердження суперечать ст. 520 ЦК України, відповідно до якої боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом, що узгоджується з висновками, викладеними у постановах Верховного Суду від 20.01.2021 у справі № 729/887/19 (провадження 61-14093св20), від 20.10.2021 у справі №201/8704/19 (провадження № 61-16655ск21), від 17.11.2021 у справі №755/17323/19 (провадження № 61-436св21) та від 16.12.2021 у справі №482/242/20 (провадження № 61-14059св21) у подібних правовідносинах.

Натомість, договір № 197790 від 13.06.2013, боржника за яким змінено на ТОВ ФК "Фінілон" всупереч закону в односторонньому порядку, не містить положень про мовчання, як спосіб вираження згоди позивача на відступлення відповідачем своїх прав чи обов`язків третім особам. До того ж, відповідно до положень частини першої статті 654 ЦК України, зміна або розірвання договору вчиняється у такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

Тобто для заміни сторони чи для переведення боргу на третю особу необхідне дотримання такої ж письмової форми, як і сам договір, і угода про це (так само як і згода позивача як кредитора) повинна оформлюватися письмово та підписуватися також і позивачем, що не було дотримано відповідачем.

Відповідач також вказує на відповідні пункти Умов та правил надання банківських послуг (п. 1.1.7.58 та п. 1.1.7.59), які розміщені на офіційному сайті ПриватБанка та викладені в редакції від 01.06.2014, що містяться в розділі „архів договорів".

На підставі зазначених пунктів Умов та правил надання банківських послуг, 30.01.2015 на офіційному сайті Банку за посиланням "https://conditions-and-rules.privatbank.ua/news/74/?lang=ru" було розміщене повідомлення для клієнтів Банку з наступним змістом:

"У зв`язку з анексією АР Крим і зупиненням діяльності Банка на цій території в розділ "1.1.7. Додаткові положення" Умов та правил надання банківських послуг внесені зміни про порядок взаємодії за договорами Клієнта з Банком. У разі невиконання Клієнтом обов`язків, передбачених п.1.1.7.59 цих Умов та Правил, подальша взаємодія по договору Клієнта з Банком буде здійснюватись з Товариством з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "ФІНІЛОН", що розташоване за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Набережна Перемоги, буд. 32. У разі незгоди Клієнта з переводом боргу, свої письмові заперечення Клієнт направляє Банку в строк до 15.02.2015 р. Ненадання Клієнтом заперечень у вказаний в цьому пункті строк, підтверджує здійснення Банком переводу боргу по договорам Клієнта на Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "ФІНІЛОН" зі згоди Клієнта".

За доводами відповідача, будь-яких письмових заперечень від позивача відносно переведення відповідачем на ТОВ ФК "Фінілон" боргу за договором, який є предметом спору у даній справі, на адресу банку не надходило. Тому 17.11.2014 між відповідачем та ТОВ "Фінансова компанія "Фінілон" укладено договір про переведення боргу.

Натомість, як вбачається із матеріалів справи, відповідачем не наведено жодного доказу того, що позивач підписав формуляр чи заяву тощо, які б визначали приєднання позивача до договору приєднання у формі Умов. Також відповідач не надав доказів того, що Умови регулюють відносини за договором № 197790, та є його частиною. Відповідач не наводить посилання на жоден пункт договору № 197790, з якого б слідувало, що Умови є його частиною.

Враховуючи викладене, колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла висновку про те, що укладення між відповідачем та ТОВ ФК "Фінілон" договору про переведення боргу б/н від 17.11.2014 за відсутності згоди позивача, як кредитора, на переведення боргу свідчить, що договір про переведення боргу між новим та первісним боржниками не породив правових наслідків для кредитора, тобто не відбулося переведення боргу.

Тому, саме АТ КБ "ПриватБанк" є належним відповідачем у даній справі, який у порушення положень ст. 1066 ЦК України обмежив право позивача щодо розпорядження грошовими коштами, тим самим порушив його майнові права та інтереси.

Близька за змістом правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 05.07.2022 у справі № 910/6807/21 та від 29.09.2022 у справі № 910/12047/21.

Згідно зі ст. 173 ГК України, господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

Частиною 1 ст. 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Частиною 1 ст. 193 ГК України встановлено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином (частина сьома статті 193 ГК України).

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 ЦК України).

Укладений між сторонами договір за своєю правовою природою є договором банківського вкладу, а відповідно до ч. 1 ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Згідно з ч. 2 ст. 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад).

Договором може бути передбачено внесення грошової суми на інших умовах її повернення.

Частиною 1 ст. 1061 ЦК України унормовано, що банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу.

Згідно з ч. 3 ст. 1061 ЦК України за договором банківського строкового вкладу банк зобов`язаний видати вклад та нараховані проценти за цим вкладом із спливом строку, визначеного у договорі банківського вкладу.

За своєю природою договір банківського вкладу подібний до договору банківського рахунка.

Відповідно до ч. 3 ст. 1058 ЦК України до відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка (глава 72 цього Кодексу), якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу. Проте договір банківського вкладу має відмінності від договору банківського рахунка. Це насамперед відмінності в цілях, на досягнення яких вони спрямовані, а також в їх кінцевих договірних результатах.

З системного аналізу вбачається, що ціль договору банківського вкладу полягає у залученні банком коштів фізичних та юридичних осіб під певний відсоток з метою спрямування означених коштів банком, зокрема на кредитування та відповідно отримання банком прибутку у вигляді різниці між відсотками, а вкладником у вигляді відсотків.

Таким чином, розміщення вкладником коштів за договором банківського вкладу на депозитному рахунку має на меті саме отримання прибутку.

Пунктом п. 3.5 договору сторони погодили, що у випадку не витребування позивачем коштів вкладу у визначений п. 3.1 договору строк, договір вважається продовженим із сплатою процентів у розмірі, який передбачено за вкладами на вимогу відповідача. Повернення позивачу не витребуваного за строком вкладу та нарахованих процентів здійснюється відповідачем на підставі письмової заяви позивача.

Як вже зазначалось, за результатами розгляду справи № 904/1569/15 встановлено, що саме з моменту отримання банком платіжних доручень щодо перерахування депозитних вкладів (20.02.2017), у відповідача виник обов`язок повернути позивачу депозитні вклади та виплатити нараховані проценти.

Однак, зобов`язання щодо повернення позивачу грошових коштів, які було розміщено як банківський вклад згідно умов договору у розмірі 700000 доларів США відповідачем не виконано.

У зв`язку з настанням обов`язку відповідача з повернення банківського вкладу позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача процентів на вклад після закінчення строку депозиту за період з 11.02.2017 по 20.02.2017 у розмірі 191,78 доларів США за ставкою 1% річних.

При цьому, суд частково задовольняючи вимоги позивача у справі № 904/1569/15 в частині нарахування процентів за депозитними вкладами, а саме на депозитний вклад за договором № 197790 від 13.06.2013 (сума вкладу 700 000 доларів США) за період з 15.07.2014 по 10.02.2017 у розмірі 18027,40 доларів США, врахував, що відповідно Умов та Правил надання банківських послуг, що регулюють порядок обслуговування ПАТ КБ "ПриватБанк" юридичних осіб та згідно наказу № 07 від 05.01.2004 процента ставка на вимогу складає 1% річних, з чим погодився суд апеляційної інстанції.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок процентів за вкладом, суд дійшов висновку про його обґрунтованість, вірність та відповідність фактичним обставинам справи і нормам чинного законодавства.

Враховуючи викладене, те, що саме АТ "КБ "Приватбанк" є належним відповідачем у справі, враховуючи, факт настання грошового зобов`язання відповідача з повернення позивачу депозитного вкладу та виплати нарахованих процентів, колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується із висновком господарського суду першої інстанції про те, що позовні вимоги про стягнення 700 191,78 дол. США є обгрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Також позивачем заявлено до стягнення 3% річних в сумі 1 727 246,91 грн, розраховані за період з 02.07.2018 по 02.07.2021.

Частиною 2 ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Перевіривши розрахунок 3% річних, колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується із висновком господарського суду першої інстанції про те, що сума 3% річних у розмірі 1 727 246,91 грн, є правильною та такою, що підлягає стягненню з відповідача.

Відповідачем у відзиві на позовну заяву, викладено заяву про застосування строків позовної давності, з огляду на те, що позивачем пропущено трирічний строк позовної давності по вимогам в частині нарахування 3% річних.

Відповідно до ст.ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно із ч. 1, 6 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за грошовим зобов`язаннями перебіг позовної давності починається від дня виконання зобов`язання.

Для обчислення позовної давності застосовують загальні положення про обчислення строків, що містяться в статтях 252-255 ЦК України.

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Як вбачається із матеріалів справи, позивач звернувся до Господарського суду міста Києва із позовною заявою 02.07.2021.

Крім того, колегія суддів апеляційного господарського суду вважає за необхідне зазначити наступне.

Пунктом 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України передбачено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину (розділ доповнено пунктом 12 згідно із Законом № 540-IX від 30.03.2020).

Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 "Про запобігання поширенню на території України коронавірусу СОVID-19" з 12 березня 2020 року на усій території України встановлено карантин.

Також слід зазначити, що статтею 625 ЦК України передбачена можливість нараховувати, зокрема, 3% річних за весь час прострочення.

Таким чином, позивач звернувся до Господарського суду міста Києва із позовною заявою в межах позовної давності.

Враховуючи викладене, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, колегія суддів апеляційного господарського суду, враховуючи, що відповідачем під час розгляду справи не надано належних та допустимих доказів виконання ним своїх зобов`язань з повернення банківського вкладу та нарахованих процентів, або доказів, які б свідчили про відсутність у нього такого обов`язку, погоджується із висновком господарського суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів сторін, що були покладені в основу оскаржуваного судового рішення, колегія суддів апеляційного господарського суду вважає, що наведене місцевим судом мотивування є достатнім для обґрунтування свого рішення за аргументами та доказами, які наявні у матеріалах справи. При цьому, рівень деталізації судом своїх доводів в будь-якому разі не призвів до неправильного вирішення справи.

Доводи скаржника, викладені у апеляційній скарзі не знайшли свого підтвердження при апеляційному перегляді оскаржуваного рішення та не спростовують висновків, викладених у рішенні Господарського суду міста Києва від 04.11.2021 у справі № 910/10685/22.

Доводи апеляційної скарги про те, що позовні вимоги у справі № 904/1569/15 та у даній справі є тотожними у зазначеній частині та наявні були всі підстави, щонайменше, для закриття провадження у справі № 910/10685/21, в частині позовних вимог, спрямованих на повернення коштів за договором банківського вкладу № 197790 від 13.06.2013, оцінюються колегією суддів критично, оскільки для закриття провадження у справі необхідна наявність одночасно трьох однакових складових - рішення у справі, що набрало законної сили, повинно бути ухвалене щодо тих самих сторін, про той самий предмет і з тих самих підстав. Предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення. Предметом позову як вимоги про захист порушеного або оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу є спосіб захисту цього права чи інтересу (постанови Верховного Суду в складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 06.03.2019 у справі № 910/3948/18 (пункти 20, 21), від 31.05.2022 у справі № 916/2853/20, (пункти 8.8, 8.9.1). У справі № 904/1569/15 (зобов`язання виконати платіжні доручення) та у справі № 910/10685/21 (стягнення грошових коштів) різні предмети позову, тому відсутні підстави для закриття провадження у справі.

Доводи апеляційної скарги щодо неправильного застосування судами норм статей 205, 520 Цивільного кодексу України та статті 56 Закону України "Про банки і банківську діяльність" та неврахування висновку, що викладений у постанові Верховного Суду від 23.12.2021 у справі № 910/13/21, щодо необхідності встановлення судом: які матеріально-правові відносини існують на момент звернення до суду між учасниками справи, які обов`язки сторони за депозитним договором перейшли до нового боржника та хто, і за якими позовними вимогами є належним відповідачем, є безпідставними та спростовуються змістом оскаржуваного рішення.

Щодо посилання відповідача на постанову Кабінету Міністрів України від 03.03.2022 № 187, колегія суддів апеляційного господарського суду вказує на те, що зазначена постанова передбачає мораторій (заборону) на виконання, у тому числі в примусовому порядку, грошових та інших зобов`язань, кредиторами (стягувачами) за якими є російська федерація або такі особи (далі - особи, пов`язані з державою-агресором):

громадяни Російської Федерації, крім тих, що проживають на території України на законних підставах;

юридичні особи, створені та зареєстровані відповідно до законодавства Російської Федерації;

юридичні особи, створені та зареєстровані відповідно до законодавства України, кінцевим бенефіціарним власником, членом або учасником (акціонером), що має частку в статутному капіталі 10 і більше відсотків, якої є Російська Федерація, громадянин Російської Федерації, крім того, що проживає на території України на законних підставах, або юридична особа, створена та зареєстрована відповідно до законодавства Російської Федерації;

юридичні особи, утворені відповідно до законодавства іноземної держави, кінцевим бенефіціарним власником, членом або учасником (акціонером), що має частку в статутному капіталі 10 і більше відсотків, яких є Російська Федерація, громадянин Російської Федерації, крім того, що проживає на території України на законних підставах, або юридична особа, створена та зареєстрована відповідно до законодавства Російської Федерації, - у випадку виконання зобов`язань перед ними за рахунок коштів, передбачених у державному бюджеті.

Однак, зазначена вище постанова не може слугувати підставою для прийняття рішення про відмову у позові у даній справі, натомість у разі наявності підстав, передбачених постановою Кабінету Міністрів України від 03.03.2022 № 187, зацікавлена сторона не позбавлена права звернутись до виконавця із відповідною заявою та підтверджуючими обставини доказами.

Стягнення коштів за депозитним вкладом не відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації державі Україна, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, яка у повному обсязі покладається на Російську Федерацію як на державу, що здійснює окупацію, тому посилання відповідача на ч. 9 ст. 5 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України", є безпідставним.

Щодо витрат на професійну правничу допомогу, колегія суддів апеляційного господарського суду зазначає наступне.

Частиною 2 статті 126 ГПК України встановлено, що за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Частиною 3 статті 126 ГПК України унормовано, що для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Так, на підтвердження понесення витрат на правову допомогу позивачем надано копії договору № 03/06/21 про надання правової допомоги від 25.06.2021, ордер на надання правничої (правової) допомоги від 02.07.2021, та копії платіжного доручення № 9081 від 20.10.2021.

Відповідно до п. 1.1. договору про надання правничої (правової) допомоги № 03/06/21 від 25.06.2021, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю "Підприємство "Тавріда Електрик Україна" (далі - клієнт) та Адвокатським бюро "Гончарук та партнери", в особі директора Гончарука Михайла Петровича (далі - адвокат) адвокат зобов`язується здійснювати представництво а надавати інші види правової допомоги клієнту щодо стягнення в судовому порядку грошових коштів (банківський вклад) з АТ "КБ Приватбанк", що належить замовнику на підставі договору №197790 про розміщення коштів на строковому депозиті "Депозитна лінія" від 13.06.2013, на умовах і в порядку, що визначені цим договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, що необхідні для виконання цього договору.

Відповідно до п. 4. договору про надання правничої (правової) допомоги № 03/06/21 від 25.06.2021, за правову допомогу, передбачену цим договором клієнт сплачує адвокату винагороду (гонорар) незалежно від результату надання правової допомоги у фіксованому розмірі, зокрема за надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань щодо стягнення в удовому порядку грошових коштів (банківський вклад) з АТ "КБ Приватбанк"; представництво інтересів клієнта у суді першої інстанції під час здійснення господарського судочинства - 50 000 (п`ятдесят тисяч) гривень.

Клієнт здійснює оплату гонорару адвоката за цим договором в безготівковому порядку на поточний рахунок адвоката не пізніше 30 календарних днів з дати підписання акту приймання-передачі правової допомоги та/або звіту адвоката (пункт 5.1. договору № 03/06/21 від 25.06.2021).

Клієнт має право здійснювати оплату гонорару адвоката за цим договором на умовах попередньої оплати (пункт 5.2. договору № 03/06/21 від 25.06.2021).

Відповідач заперечує проти стягнення вказаних витрат на правову допомогу з підстав їх недоведеності а саме, з огляду на відсутність їх оплати, а також детального опису робіт (наданих послуг).

Стаття 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" визначає, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом (стаття 16 Господарського процесуального кодексу України).

Однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини 3 статті 2 зазначеного Кодексу).

Як вбачається із матеріалів справи, платіжним дорученням № 9081 від 20.10.2021 Товариство з обмеженою відповідальністю "Підприємство "Тавріда Електрик Україна" перерахувало Гончаруку Михайлу Петровичу в якості часткової оплати за надання правової (правничої) допомоги зг. Договору № 03/06/21 від 25.06.2021 про надання правової допомоги без ПДВ 40 000,00 грн.

Доводи позивача про відсутність документального підтвердження розміру зазначених витрат, зокрема щодо відсутності документів про повну оплату гонорару, оцінюються колегією суддів критично, оскільки відшкодуванню підлягають витрати, незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (Аналогічна за змістом правова позиція викладена у постанові Верховного суду від 21.01.2021 у справі №280/2635/20).

Розмір винагороди за надання правової допомоги, що визначений у договорі у вигляді фіксованої суми, не змінюється в залежності від обсягу послуг та витраченого адвокатом часу, якщо інше не зазначене у договорі.

Відповідне положення міститься у постанові КАС ВС від 28 грудня 2020 року у справі № 640/18402/19.

Безпідставними також є і доводи відповідача щодо ненадання позивачем обґрунтованого розрахунку вартості витрат, оскільки умовами договору про надання правової допомоги сторони фактично погодили фіксовану вартість надання правової допомоги за надані послуги у розмірі 50 000,00 грн.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц).

Натомість доводи відповідача про те, що розмір витрат на професійну правничу допомогу не є співмірними із складністю справи та виконаними адвокатом роботами не підтверджені жодними доказами, а по суті є загальними фразами.

Враховуючи викладене, зважаючи на принципи диспозитивності та змагальності, співмірності, необхідності та розумності судових витрат, докази, надані на підтвердження зазначених витрат, враховуючи ціну позову, колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується із висновком господарського суду першої інстанції про те, що сума у розмірі 50 000,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу, яка підлягає стягненню з відповідача, є обґрунтованою.

З приводу доводів скаржника, викладених в його скарзі, колегія суддів звертає увагу, що такі аргументи враховані апеляційним судом, при цьому оскаржуване рішення є вмотивованим, місцевим судом зазначено з достатньою ясністю підстави, на яких ґрунтуються його висновки, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини (рішення у справах "Хаджинастасиу проти Греції", "Кузнєцов та інші проти Російської Федерації").

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Колегія суддів зазначає, що враховуючи положення частини 1 статті 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 №475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів № 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 №3477-IV (3477-15) "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

У рішенні Суду у справі Трофимчук проти України №4241/03 від 28.10.2010 Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод сторін.

У відповідності з п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України та ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 86 ГПК України).

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. 76 ГПК України).

Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, що їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї (ч. 8 ст. 80 ГПК України).

Скаржником не надано до суду належних і допустимих доказів на підтвердження тих обставин, на які він посилається в апеляційній скарзі. Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на припущеннях та зводяться до намагань здійснити переоцінку обставин справи, вірно встановлених судом першої інстанції.

Водночас, відповідно до ст. 277 ГПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За правилами ч. 4 ст. 277 ГПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Враховуючи вказане вище, апеляційний господарський суд дійшов висновку, що рішення Господарського суду міста Києва від 04.11.2021 у справі № 910/10685/21 підлягає зміні з викладенням її мотивувальної частини щодо висновків про виконання рішення у справі № 904/1569/15 у повному обсязі, підлягає зміні, у редакції цієї постанови.

Таким чином, з огляду на те, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача на користь позивача грошових коштів у сумі 700 191,78 долар США, 3% річних у розмірі 1 727 246,91 грн, апеляційна скарга Акціонерного товариства "Комерційний банк "Приватбанк" на рішення Господарського суду міста Києва від 04.11.2021 у справі № 910/10685/21 задоволенню не підлягає. Резолютивна частина рішення господарського суду першої інстанції підлягає залишенню без змін, а мотивувальна частина рішення Господарського суду міста Києва від 04.11.2022 у справі № 910/10685/21 в частині висновків про виконання рішення у справі № 904/1569/15 у повному обсязі, підлягає зміні, у редакції цієї постанови.

Керуючись ст.ст. 124, 129-1 Конституції України, ст.ст. 8, 11, 74, 129, 240, 267-270, 273, 275, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" на рішення Господарського суду міста Києва від 04.11.2021 у справі № 910/10685/21 залишити без задоволення.

2. Резолютивну частину рішення Господарського суду міста Києва від 04.11.2021 у справі № 910/10685/21 залишити без змін.

3. Змінити мотивувальну частину рішення Господарського суду міста Києва від 04.11.2021, виклавши мотивувальну частину в редакції даної постанови.

4. Судовий збір за розгляд апеляційної скарги покласти на скаржника.

5. Справу № 910/10685/21 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у випадках, передбачених ст. 287-291 Господарського процесуального кодексу України, з урахуванням приписів п. 2 ч. 3 ст. 287 Господарського процесуального кодексу України.

Текст постанови складено та підписано 30.05.2023, у зв`язку із перебуванням суддів Гаврилюка О.М. та Ткаченка Б.О. у відпустках.

Головуючий суддя О.М. Гаврилюк

Судді Б.О. Ткаченко

В.В. Сулім