ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" травня 2023 р. Справа№ 910/21182/15 (910/5347/22)

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Сотнікова С.В.

суддів: Пантелієнка В.О.

Остапенка О.М.

за участю секретаря судового засідання Макухи О.А.,

представника позивача адвоката Шалденка Є.М.,

представника відповідача Тукмачова О.О.,

представника третьої особи Команського О.С.,

розглянувши апеляційну скаргу Державного підприємства "Національний центр Олександра Довженка"

на рішення Господарського суду міста Києва

від 27.02.2023 (повний текст складено 10.03.2023, суддя Чеберяк П.П.)

у справі №910/21182/15(910/5347/22)

за позовом Державного підприємства "Національна кінематека України"

до Державного підприємства "Національний центр Олександра Довженка",

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - Державне агентство України з питань кіно,

про стягнення заборгованості у розмірі 175 753,23 грн,

в межах справи № 910/21182/15

про банкрутство Державного підприємства "Національна кінематека України" (код 19485307),

ВСТАНОВИВ:

У червні 2022 року Державне підприємство "Національна кінематека України" (далі - позивач) звернулось в Господарський суд міста Києва з позовом до Державного підприємства "Національний центр Олександра Довженка" (далі - відповідач) про стягнення заборгованості 175 753,23 грн, що включає основний борг в сумі 144725,95 грн з відшкодування вартості послуг з утримання частини будівлі, 3% річних в сумі 3253,31 грн за період з 11.02.2021 по 30.06.2022, інфляційні втрати в сумі 20595,20 грн за період лютий 2021 року - червень 2022 року, пеню в сумі 7178,77 грн за період з 11.01.2021 по 30.06.2022.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем як користувачем та балансоутримувачем умов договору № 24/07-2019 про розподіл та відшкодування витрат від 24.07.2019 в частині оплати фактичних витрат позивача на утримання частини нежитлової будівлі за період з 11.01.2021 по 31.05.2022.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 20.12.2021 у справі №910/21182/15(910/5347/22) позов задоволено та стягнуто з відповідача на користь позивача основний борг в розмірі 144725,95 грн, пеню в розмірі 7178,77 грн, 3 % річних в розмірі 3253,31 грн, інфляційні втрати в розмірі 20595,20 грн, судовий збір в розмірі 2109,04 грн.

Не погоджуючись з зазначеним судовим рішенням, відповідач звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 27.02.2023 і ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог повністю.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду першої інстанції є незаконним та таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Відповідач зазначає, що підприємство є балансоутримувачем групи нежитлових приміщень громадського будинку (2 поверх) загальною площею 982,2 кв. м, що розташований за адресою: м. Київ, вул. Кіото, 27.

За умовами договору № 24/07-2019 про розподіл та відшкодування витрат від 24.07.2019 позивач був зобов`язаний забезпечувати послуги (використання, обслуговування, експлуатацію, утримання технологічних електричних мереж, централізоване водовідведення, сумісне використання зовнішніх водопровідних та каналізаційних мереж, утримання прибудинкової території та охорони приміщень) з утримання будівлі. Втім, такі послуги відповідачу не надавались, рахунки на оплату не надсилались, акти прийому-передачі наданих послуг сторонами не складались та не підписувались. Рахунки на оплату позивач не направляв, а відповідач не отримував. Разом з тим, строк дії договору закінчився 31.12.2019, новий договір між сторонами не укладався, отже посилання позивача на його умови є неправомірними.

Крім того, безпідставними є доводи про визнання боргу відповідачем з огляду на часткову оплату 03.09.2021 в сумі 8735,21 грн, оскільки така оплата була здійсненна на підставі акту надання послуг за грудень 2019 року, що було встановлено Північним апеляційним господарським судом у постанові від 14.07.2022 у справі № 910/21182/15(910/2356/21).

За твердженням відповідача, він з грудня 2020 року не використовує групу нежитлових приміщень у своїй статутній діяльності та не отримує будь-які послуги від позивача.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 14.04.2023 відкрито апеляційне провадження у справі № 910/21182/15(910/5347/22), розгляд справи призначено на 23.05.2023.

Державне агентство України з питань кіно (далі - Держкіно) у відзиві заперечило доводи та вимоги апеляційної скарги з огляду на законність рішення суду першої інстанції. За твердженням Держкіно, відповідач визнав, що він є балансоутримувачем нежитлових приміщень, а відтак забезпечує управління цим майном і несе відповідальність за його експлуатацію.

Також, Держкіно заявило клопотання про закриття апеляційного провадження на підставі п. 2 ч. 2 ст. 264 Господарського процесуального кодексу України, з огляду на те, що підписант апеляційної скарги виконавчий директор Гладун І.М. не має повноважень представляти державне підприємство в порядку самопредставництва.

Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив залишити рішення Господарського суду міста Києва від 27.02.2023 без змін, а скаргу - без задоволення.

За доводами позивача, Північним апеляційним господарським судом у постанові від 14.07.2022 у справі № 910/21182/15(910/2356/21) крім факту припинення дії укладеного між сторонами договору 31.12.2019 було також встановлені обставини використання відповідачем та споживання ним послуг з утримання приміщення протягом 2020 року та наявність зобов`язання з відшкодування таких послуг без укладання письмового договору. Відповідач продовжував підписувати акти наданих послуг з 01.01.2020 по 30.06.2020, а з липня 2020 року відмовився підписувати відповідні акти, продовжуючи споживати комунальні та інші послуги.

В судовому засіданні суд розглянув клопотання Держкіно про закриття апеляційного провадження та ухвалив відмовити у його задоволенні з огляду на те, що підписант апеляційної скарги виконавчий директор Державного підприємства "Національний центр Олександра Довженка" Гладун І.М. згідно відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань станом на 27.03.2023 є представником та має повноваження вчиняти дії від імені юридичної особи, тобто діяти від імені відповідача в порядку самопредставництва, що узгоджується з ч. 3 ст. 56 ГПК України. При цьому, Держкіно як заявник клопотання не подало доказів на спростування наведеного права Гладуна І.М.

Колегія суддів, розглянувши доводи апеляційної скарги та відзивів, дослідивши наявні матеріали справи, заслухавши пояснення представників учасників справи, вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, на балансі Державного підприємства "Національна кінематека України" перебуває комплекс будівель та споруд, розташованих за адресою: м. Київ, вул. Кіото, 27, які перебувають у державній власності та на праві оперативного управління передані Державному підприємству "Національна кінематека України" Міністерством культури України.

Частина цих нежитлових приміщень площею 982,2 кв. м, а саме частина 2-го поверху мультиплікаційного корпусу (літ. А), перебуває у державній власності та передана Міністерством культури України на підставі передавального акту, затвердженого Міністерством 10.07.2019, Державному підприємству "Національний центр Олександра Довженка" на праві оперативного управління.

Фактично на балансі відповідача перебуває один поверх площею 982,2 кв. м у складі окремої триповерхової будівлі комплексу будівель та споруд за адресою м. Київ, вул. Кіото, 27, що перебувають на балансі позивача.

При цьому, утримання інженерних об`єктів, утримання прибудинкової території та постачання комунальних послуг комплексу будівель та споруд, в тому числі групи нежитлових приміщень площею 982,2 кв. м, що перебуває на балансі відповідача, здійснюється за рахунок позивача через технічну неможливість виокремити інженерні об`єкти та комунікації, частину прибудинкової території для обслуговування групи нежитлових приміщень, належних відповідачу.

З метою фінансової участі відповідача в утриманні належних йому нежитлових приміщень, сторони 24.07.2019 уклали договір № 24/07-2019 про відшкодування та розподіл витрат, пов`язаних з обслуговуванням інженерних об`єктів нежитлових приміщень, розташованих за адресою: м. Київ, вул. Кіото, 27.

Згідно з п. 1.1 Договору позивач забезпечує відповідачу наступні послуги: використання, обслуговування, експлуатацію, утримання технологічних мереж, централізованого водовідведення, сумісне використання зовнішніх водопровідних та каналізаційних мереж, які розміщені за адресою: м. Київ, вул. Кіото, 27. Крім того, позивач забезпечує утримання прибудинкової території та охорону приміщень.

Відповідно до п. 1.2. Договору відповідач відшкодовує позивачу фактичні витрати (далі за текстом - Послуги) за тарифами та розцінками організації - постачальників цих послуг в безготівковій формі до 10 числа кожного місяця за попередній звітний місяць, пропорційно займаній відповідачем від загальної в розмірі 5%.

Відповідно до п. 7.1. Договору, договір набирає чинності з моменту підписання Сторонами і діє до 31.12.2019 та в будь-якому випадку до повного виконання Сторонами своїх зобов`язань.

Як стверджує позивач у позові, відповідач в порушення умов договору не бере участі в утриманні належних йому приміщень та не відшкодовує позивачу частину витрат у зв`язку з його експлуатацією.

Відтак, у період з 11.01.2021 по 31.05.2022 у відповідача виникла заборгованість в сумі 153479,16 грн, що підтверджується актами наданих послуг за період січень 2021 року - травень 2022 року та розрахунками відшкодування витрат Державного підприємства "Національна кінематека України" пов`язаних з обслуговуванням інженерних об`єктів, утриманням прибудинкової території, оплатою комунальних послуг за договором № 24/07-2019 від 24 липня 2019 року за період січень 2021 року - травень 2022 року.

За твердженням позивача, відповідач частково сплатив відшкодування витрат позивачу 03.09.2021 в сумі 8753,21 грн, що підтверджується платіжним дорученням № 12012 від 03.09.2021.

Таким чином, за період січень 2021 року - травень 2022 року борг становить 144725,95 грн.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що незважаючи на закінчення строку дії договору відповідач продовжує використовувати групу нежитлових приміщень та споживати комунальні та інші послуги, а відтак послуги в період з 11.01.2021 по 31.05.2022 надані/отримані сторонами без укладання письмового договору і порядок їх надання та відшкодування регулюються в загальному порядку відповідно до норм діючого законодавства.

При цьому, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач в порушення норм Цивільного кодексу України та умов договору не відшкодував в повному обсязі вартість послуг, сплативши лише 8753,21 грн, а тому, позовні вимоги щодо стягнення заборгованості у розмірі 144725,95 грн. є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

В частині позовних вимог про стягнення пені в сумі 7178,77 грн, суд першої інстанції послався на розрахунок позивача, визнавши його обґрунтованим та на умови п. 5.2 Договору, яким було узгоджено, що за порушення термінів здійснення розрахунків, передбачених п. 1.2 договору відповідач сплачує позивачу пеню в розмірі однієї облікової ставки НБУ від несплаченої суми за кожен день порушення терміну оплати.

В частині позовних вимог про стягнення з відповідача 3 % річних в розмірі 3253,31 грн. та інфляційних втрат в розмірі 20595,20 грн суд першої інстанції керувався ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України та розрахунком позивача з огляду на прострочення виконання відповідачем зобов`язання.

Частково погоджуючись із висновками суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню частково в розмірі основного боргу, а в частині пені та нарахувань згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України належить відмовити, частково скасувавши в цій частині рішення місцевого господарського суду.

Як було установлено вище, укладений між сторонами договір № 24/07-2019 про відшкодування та розподіл витрат від 24.07.2019 припинив свою дію у зв`язку з закінченням строку, на який його було укладено - до 31.12.2019, тобто з 01.01.2020.

Спірний період, про який заявлено у позові - січень 2021 року - травень 2022 року, тобто поза межами строку дії договору. Відтак, посилання позивача на порушення відповідачем умов договору, з яким помилково погодився суд першої інстанції, є безпідставними.

В той же час, протягом означеного періоду відповідач є балансоутримувачем, тобто володіє і використовує ввірене йому державне майно. Докази на спростування зазначеного відповідач суду не подав.

Відтак, у відповідності до статті 322 Цивільного кодексу України відповідач зобов`язаний брати участь в утриманні належного йому майна.

Як вірно зазначив суд першої інстанції, відповідач не спростував факт отримання в період з 11.01.2021 по 31.05.2022 від позивача відповідних послуг без укладання письмового договору.

Відповідно до ст. 631 Цивільного кодексу України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Договір набирає чинності з моменту його укладення. Сторони можуть встановити, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

Статтями 525 та 526 Цивільного кодексу України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (частина 1 статті 530 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ч. 2 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Частиною 1 статті 598 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зокрема, стаття 599 Цивільного кодексу України передбачає, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Оскільки строк укладеного між сторонами договору закінчився, у сторін не виникають зобов`язання з нього.

Разом з тим, у відповідача є зобов`язання перед позивачем з відшкодування частини витрат на утримання майна. Строк виконання такого зобов`язання між сторонами після закінчення строку дії договору не визначений, а відтак належить застосовувати ч. 2 ст. 530 Цивільного кодексу України - щодо права кредитора вимагати виконання у будь-який час та зобов`язання боржника виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги.

З матеріалів справи вбачається, а позивачем не доведене інше, що відповідач не отримував та не підписував акти надання послуг у період з січня 2021 року по травень 2022 року, а відтак обов`язок з оплати послуг виник після пред`явлення даного позову до суду.

Втім, відповідач не надав докази на підтвердження сплати на користь позивача грошових коштів в сумі 144725,95 грн, які заявлені до стягнення. Докази на спростування розміру належних до відшкодування витрат, які наведені позивачем у розрахунках відшкодування витрат та додані до позовної заяви, відповідач також суду не подав.

При цьому, належить визнати помилковим висновок суду першої інстанції про те, що відповідач визнав заборгованість, частково оплативши її 03.09.2021 в сумі 8753,21 грн, оскільки як встановлено у постанові Північного апеляційного господарського суду від 14.07.2022 у справі № 910/21182/15(910/2356/21), вказані грошові кошти були сплачені в рахунок погашення заборгованості, що виникла у період з квітня 2019 року по грудень 2020 року, тобто поза межами спірного періоду у даній справі.

Одночасно колегія суддів, відхиляючи доводи відповідача, зазначає, що не виставлення рахунків позивачем та не складення сторонами актів наданих послуг не звільняє відповідача як балансоутримувача від зобов`язання брати участь в утримані майна та відшкодувати позивачу частину таких витрат.

Щодо висновків суду про стягнення пені, відсотків річних та інфляційних втрат, колегія суддів зазначає про їх помилковість, оскільки зроблені при неправильному застосуванні норм матеріального права - ч. 2 ст. 530, ст.ст. 612, 625, 631 Цивільного кодексу України.

Статтею 610 Цивільного кодексу України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 612 ЦК України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Оскільки строк договору закінчився, то прострочення відповідача наступило лише після звернення до суду із даним позовом, враховуючи відсутність у матеріалах справи доказів надсилання рахунків на оплату та пред`явлення претензії про сплату боргу. Таким чином, застосування до відповідача договірної неустойки є безпідставним з огляду на закінчення дії договору (31.12.2019) до настання спірного періоду (січень 2021 року - травень 2022 року), а нарахування згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України - у зв`язку з відсутністю прострочення боржника у період, за який такі нарахування здійснені позивачем та заявленні до стягнення.

Таким чином, у задоволенні позовних вимог про стягнення пені, 3 % річних, інфляційних втрат належить відмовити.

Відповідно до ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 277 ГПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню (ч. 2 ст. 277 ГПК України).

Колегія суддів вважає, що рішення Господарського суду міста Києва від 27.02.2023 у даній справі, прийнято з неправильним застосуванням норм матеріального права, що є підставою для його часткового скасування у відповідності із п. 2 ч. 1 ст. 277 ГПК України та ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні частини позовних вимог, у зв`язку з чим належить також частково задовольнити апеляційну скаргу.

Згідно із частинами 1, 11, 14 статті 129 ГПК України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. В такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

За результатами апеляційного розгляду справи належить здійснити перерозподіл судових витрат по сплаті судового збору, частково зарахувавши його та стягнути з відповідача на користь позивача 1782,88 грн судового збору з врахуванням як часткового задоволення позову так і часткового задоволення апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 129, 269, п. 2 ч. 1 ст. 275, ст.ст. 277, 282 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Державного підприємства "Національний центр Олександра Довженка" задовольнити частково.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 27.02.2023 у справі № 910/21182/15(910/5347/22) скасувати в частині задоволення позовних вимог про стягнення пені в розмірі 7178,77 грн, 3 % річних в розмірі 3253,31 грн, інфляційних втрат в розмірі 20595,20 грн, судового збору в розмірі 2109,04 грн.

Прийняти в цій частині нове рішення.

Відмовити в задоволенні позовних вимог про стягнення пені, 3 % річних, інфляційних втрат.

3. В частині задоволення позовних вимог про стягнення основного боргу в розмірі 144 725,95 грн рішення Господарського суду міста Києва від 27.02.2023 у справі № 910/21182/15(910/5347/22) залишити без змін.

4. Стягнути з Державного підприємства "Національний центр Олександра Довженка" (ідентифікаційний код: 22928085; місцезнаходження: 03040, місто Київ, вул. Васильківська, буд. 1) на користь Державного підприємства "Національна кінематека України" (ідентифікаційний код 22928085; місцезнаходження: 02156, м. Київ, вул. Кіото, буд. 27) 1782,88 грн судового збору.

5. Видачу відповідного наказу доручити Господарському суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у строки, встановлені ст. 288 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 01.06.2023.

Головуючий суддя С.В. Сотніков

Судді В.О. Пантелієнко

О.М. Остапенко