УХВАЛА

30 травня 2023 року

м. Київ

cправа № 908/1219/22

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Бенедисюка І.М. (головуючий), Булгакової І.В., Малашенкової Т.М.,

за участю секретаря судового засідання Ковалівської О.М.,

представників учасників справи:

позивача - Губорєва Я.А. (адвокат)

відповідача - Прокопенко М.О. (адвокат)

розглянувши у відкритому судовому засіданні

касаційну скаргу приватного акціонерного товариства «Запоріжкокс»

на рішення господарського суду Запорізької області від 27.12.2022 та

постанову Центрального апеляційного господарського суду від 01.03.2023

за позовом акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Придніпровська залізниця»

до приватного акціонерного товариства «Запоріжкокс»

про стягнення 6 935 807,76 грн.,

ВСТАНОВИВ:

1. Короткий зміст позовних вимог

До господарського суду Запорізької області звернулося акціонерне товариство «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Придніпровська залізниця» (далі - АТ «Укрзалізниця», позивач) з позовом до приватного акціонерного товариства «Запоріжкокс» (далі - ПАТ «Запоріжкокс», відповідач) про стягнення 6 767 482, 28 грн., з яких плата за користування вагонами 5 925 854,88 грн., збір за зберігання вантажу, в тому числі збір за зберігання вантажів у двократному розмірі, - 1 009 952,88 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем умов договору від 16.05.2018 №ПР/М-18-3/2-429/НЮдч «Про експлуатацію залізничної під`їзної колії ПАТ «Запоріжкокс», яка примикає до станції 3апорiжжя-Лiве в частині повної та своєчасної оплати за користування вагонами та збору за зберігання вантажів.

2. Короткий зміст рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції

Рішенням господарського суду Запорізької області від 27.12.2022 (суддя Мірошниченко М.В.) позов задоволено. Стягнуто з ПАТ «Запоріжкокс» на користь АТ «Укрзалізниця» плату за користування вагонами в сумі 5 925 854, 88 грн (п`ять мільйонів дев`ятсот двадцять п`ять тисяч вісімсот п`ятдесят чотири грн 88 коп), збір за зберігання вантажу, в тому числі збір за зберігання вантажів у двократному розмірі, в сумі 1 009 952, 88 грн (один мільйон дев`ять тисяч дев`ятсот п`ятдесят дві грн 88 коп.) та витрати зі сплати судового збору в сумі 104 037,12 грн (сто чотири тисячі тридцять сім грн 12 коп.). Стягнуто з АТ «Укрзалізниця» в дохід Державного бюджету України судовий збір за розгляд позовної заяви у розмірі 3,00 грн. (три грн 00 коп.).

Не погодившись із судовим рішенням частково в сумі 875 059,66 грн ПАТ «Запоріжкокс» звернулось до Центрального апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, з посиланням на порушення норм матеріального і процесуального права, не з`ясування обставин справи, просило його скасувати в частині стягнення плати за користування вагонами в розмірі 337 932,10 грн (з ПДВ) та збору за зберігання вантажу в розмірі 537 127,56 грн (з ПДВ), ухвалити у цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Постановою Центрального апеляційного господарського суду від 01.03.2023 (колегія суддів: Іванов О.Г., Антонік С.Г., Березкіна О.В.) рішення господарського суду Запорізької області від 27.12.2022 залишено без змін.

3. Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі ПАТ «Запоріжкокс», з посиланням на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати судові рішення та прийняти нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

4. Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга подана на підставі пункту 1 частини першої статті 287 ГПК України, з обґрунтуванням того, в чому полягає порушення норм матеріального права та неправильне застосування норм процесуального права судом першої інстанції після апеляційного перегляду справи апеляційною інстанцією, з урахуванням вимог пункту 5 частини другої статті 290 ГПК України та пункту 3 частини другої статті 287 ГПК України.

В обґрунтування доводів касаційної скарги ПАТ «Запоріжкокс» зазначає, що суди неправильно застосували норми статей 119, 121 Статуту залізниці України в частині звільнення вантажовідправника від плати за користування вагонами у разі затримки забирання вагонів (контейнерів), з причин, що не залежать від вантажоодержувача, власника залізничної під`їзної колії, порту, підприємств, а також норм статті 617 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та положень статті 218 Господарського кодексу України (далі - ГК України).

ПАТ «Запоріжкокс» також вважає, що судом апеляційної інстанції під час розгляду справи не були прийняті до уваги та не застосовано норми Правил користування вагонами і контейнерами, затверджених Наказом Міністерства транспорту України від 25.02.1999 року №113, з урахування положень телеграмного розпорядження АТ «Укрзалізниця» від 02.04.2022 (протокол №Ц-54/42 Ком.т), яким затверджено «Перелік виняткових умов, які є підставою для звільнення замовників послуг, пов`язаних з організацією перевезення вантажів, від обов`язку вносити плату за користування вантажними вагонами і контейнерами та зборів/плат АТ «Укрзалізниця» під час дії воєнного стану в Україні».

Скаржник зазначає, що він просив суд апеляційної інстанції відмовити у стягненні надлишково нарахованого збору за зберігання вантажу, в тому числі збір за зберігання вантажів у двократному розмірі та плати за охорону вантажу за час дії комендантської години.

В обґрунтування касаційної скарги скаржник зазначає, що суди попередніх інстанцій неправильно застосували норми пунктів 6, 12 Правил користування вагонами і контейнерами, приписів рішення правління Залізниці від 02.04.2022 (протокол № Ц-54/42 Ком.т) та телеграмного розпорядження № ЦМ-13/693 від 05.04.2022 щодо визначення часу затримки вагонів в період введення воєнного стану в Україні, з урахуванням введення комендантської години та обставин у спірних правовідносинах, а також відсутні висновки Верховного Суду щодо питання застосування зазначених норм права у подібних правовідносинах стосовно нарахування та стягнення плати у випадках, коли на певній території введено комендантську годину (пункт 3 частини другої статті 287 ГПК України).

5. Доводи інших учасників справи

У відзиві на касаційну скаргу АТ «Укрзалізниця» заперечує доводи скаржника, зазначаючи про їх необґрунтованість, і просить в задоволенні касаційної скарги відмовити, а оскаржувані судові рішення залишити без змін.

СТИСЛИЙ ВИКЛАД ОБСТАВИН СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНИХ СУДАМИ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ

6. Місцевим та апеляційним господарськими судами у справі, зокрема, встановлено таке.

Взаємовідносини АТ «Українська залізниця» (позивач) з ПАТ «Запоріжкокс» (відповідач) щодо організації перевезення вантажів залізничним транспортом регулюються договором від 30.06.2020 №00191224/2020-0001 Про надання послуг з організації перевезення вантажів залізничним транспортом та договором від 16.05.2018 №ПР/М-18-3/2-429 НЮдч «Про експлуатацію залізничної під`їзної колії ПАТ «Запоріжкокс», яка примикає до станції 3апорiжжя-Лiве».

Відповідно до пункту 1.1 договору від 30.06.2020 №00191224/2020-0001 «Про надання послуг з організації перевезення вантажів залізничним транспортом» предметом договору є організація та здійснення перевезення вантажів, надання вантажного вагону для перевезення, та інших послуг, пов`язаних з організацією перевезення вантажів у внутрішньому та міжнародному сполученнях (експорт, імпорт) у власних вагонах перевізника, вагонах залізниць інших держав та/або у вагонах замовника, пов`язаних з цим супутніх послуг i проведення розрахунків за ці послуги.

Надання послуг за цим договором може підтверджуватись одним з таких документів: накладною, накопичувальною карткою, зведеною відомістю, відомістю плати за користування вагонами, відомістю плати за подавання/забирання вагонів та маневрову роботу, іншими документами (пункт 1.4 договору).

Обов`язками замовника, за цим договором, зокрема, є: надання або організація надання місячних замовлень на перевезення відповідно до Правил планування перевезень вантажів через автоматизовану систему планування перевезень вантажів; сплачувати послуги перевізника та інші платежі, належні перевізнику за договором, з сум внесеної передоплати за кодом платника; відшкодовувати перевізнику витрати, пов`язані iз затримками вагонів, контейнерів i вантажів з причин, що не залежать від Перевізника, які виникли на станціях залізниць України; оплата вказаних послуг здійснюється шляхом списання з сум внесеної передоплати за кодом платника; та інше (підпункти 2.1.1, 2.1.4, 2.1.5 договору).

Відповідно до пункту 1 договору від 16.05.2018 №ПР/М-18-3/2-429 НЮдч «Про експлуатацію залізничної під`їзної колії, яка примикає до станції 3апорiжжя-Лiве», згідно iз Статутом залізниць України, Правилами перевезень вантажів i на умовах цього договору експлуатується під`їзна колія, яка належить власнику колії, що примикає до станції 3апорiжжя-Лiве стрілочним переводом №4 у парній горловині парку А i яка обслуговується власним локомотивом.

Відповідно до пункту 6 договору від 16.05.2018 №ПР/М-18-3/2-429 НЮдч вагони для під`їзної колії подаються локомотивом залізниці на одну з передавальних колій парків «А» і «Б» станції Запоріжжя-Ліве. Здавання вагонів у комерційному відношенні і технічному відношенні залізницею власнику колії здійснюється на передавальних коліях парку «А». Подальший рух вагонів здійснюється локомотивом власника колії.

3гiдно з пунктом 15 договору від 16.05.2018 №ПР/М-18-3/2-429 НЮдч власник колії сплачує залiзницi:

- плату за користування вагонами згідно з Правилами користування вагонами i контейнерами,

- збір за зберігання вантажу у вагонах у разі затримки їх з вини одержувача після закінчення терміну безоплатного зберігання, сплачується незалежно від місця затримки (на станції призначення та на підходах до неї) згідно з Правилами зберігання вантажів та ставками тарифного керівництва №1 розділ ІІІ п. 21;

- інші збори i плати за додаткові роботи та послуги, що виконує залізниця для власника колії - згідно з Тарифним керівництвом №1 та іншими діючими нормативно-правовими актами.

На станцію 3апорiжжя-Лiве на адресу одержувача ПАТ «Запоріжкокс» прибували вагони з вантажем та порожні вагони (як вантаж на своїх осях) за перевізними документами (накладними).

Щодо вагонів, які прибули на адресу ПАТ «Запоріжкокс» за встановленими судами попередніх інстанцій накладними і своєчасно не забиралися відповідачем на під`їзну колію, відповідно до пункту 8 Правил користування вагонами, затвердженими наказом Міністерства транспорту України вiд 25.02.1999 №113, зареєстрованим у Міністерстві юстиції Україні 15.03.1999 за N165/3458, позивачем на підтвердження затримки вагонів на станції 3апорiжжя-Лiве в очiкуваннi подачі під вантажні операції з вини відповідача, складено акти загальної форми ГУ-23 на початок затримки/на кінець затримки. Зокрема, за період :

10.01.2022 по 23.02.2022

25.02.2022 по 28.02.2022

11.03.2022 по 31.03.2022

01.04.2022 по 27.04.2022.

Засвідчені даними актами загальної форми обставини підтверджено обома сторонами, як представником залізниці, так і представником ПАТ «Запоріжкокс». Даний час затримки вагонів по станційних коліях було враховано позивачем в подальшому при нарахуванні плати за користування вагонами, збору за зберігання вантажу, збору за охорону вантажу.

Так, позивачем 06.04.2022 о 12 год. 46 хв. надано наказ №56, 06.04.2022 о 21 год. 48 хв. надано наказ №58 про застосування ставки збору за зберігання вантажів до двократного розміру, у порядку передбаченому підпункту 2.2 розділу 2 Збірника тарифів на перевезення вантажів залізничним транспортом у межах України та пов`язаних з ними послуг, затвердженого наказом Міністерства транспорту та зв`язку України від 26.03.2009 №317, та повідомлено представників ПАТ «Запоріжкокс».

За час затримки вагонів на коліях станцій, на під`їзних коліях станцією призначення на підставі актів загальної форми ГУ-23, пам`яток про подавання та забирання вагонів була нарахована плата за користування вагонами по відомостях плати за користування вагонами ф.ГУ-46 №№ 09309043, 09039044, 09039045, 09039046, 09039047, 09039048, 11039056, 15039071, 15039072, 15039073, 15039074, 17039095, 18039100, 25039123, 02049170, 02049172, 04049182, 05049190, 05049191, 06049202, 08049213, 09049219, 11049238, 11049239, 12049242, 13049252, 13049257, 20049297, 20049299, 21049306, 21049307, 21049308, 21049309, 22049310, 23049321, 23049322, 25049335, 25049336, 25049337, 25049338, 25049339, 25049340, 26049341, 26049351, 26049352, 27049353, 27049354, 28049373, 28049375, 28049380, 29049381, 29049382, 30049396, 30049398, 30049399, 01059408 у розмірі 5925854,88 грн., збір за зберігання вантажу в т.ч. у подвійному розмiрi по накопичувальних картках форми .ФДУ-92 №№ 18039028, 04049033, 05049034, 06049035, 08049036, 08049037, 08049038, 11049039, 11049040, 14049042, 19049044, 19049045, 25049046, 25049047, 29049052, 29049053 у розмiрi 1 009 952, 88 грн., на загальну суму 6 935 807,76 грн.

Відомості плати за користування вагонами та накопичувальні картки пiдписанi відповідачем iз зауваженнями: сплаті не підлягає через настання обставин непереборної сили (форс-мажор), які підтверджені листом ТПП України від 28.02.2022 № 2024/02.0-7.1, про що АТ «Укрзалізниця» була повідомлена листами №№80/2009773, 80/2009774 від 01.03.2022.

Відмова відповідача здійснити оплату зазначених сум стала підставою для звернення позивача до суду з позовом у даній справі.

7. Касаційне провадження

У зв`язку з відпусткою судді Колос І.Б. склад судової колегії Касаційного господарського суду змінився, що підтверджується Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26.05.2023, який наявний в матеріалах справи.

8. Порядок та межі розгляду справи судом касаційної інстанції

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Імперативними приписами частини другої статті 300 ГПК України чітко встановлено межі перегляду справи судом касаційної інстанції, а саме: суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

9. Джерела права та акти їх застосування. Оцінка аргументів учасників справи і висновків попередніх судових інстанцій

Касаційне провадження у справах залежить виключно від доводів та вимог касаційної скарги, наведених скаржником, і які стали підставою для відкриття касаційного провадження.

При цьому сам скаржник у касаційній скарзі з огляду на принцип диспозитивності визначає підстави, вимоги та межі касаційного оскарження, а тому тягар доказування наявності підстав для касаційного оскарження, передбачених, зокрема, пунктом 3 частини другої статті 287 ГПК України (що визначено самим скаржником), покладається на скаржника.

Суд, забезпечуючи реалізацію основних засад господарського судочинства, закріплених у частини третій статті 2 ГПК України, зокрема, ураховуючи принцип рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальності сторін, та дотримуючись принципу верховенства права, на підставі встановлених фактичних обставин здійснює перевірку застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.

Відповідно до пункту 3 частини другої статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.

Відповідно до частини четвертої статті 17 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» єдність системи судоустрою забезпечується, зокрема єдністю судової практики.

Єдність судової практики є фундаментальною засадою здійснення судочинства і визначається тим, що має гарантувати стабільність правопорядку, об`єктивність і прогнозованість правосуддя. Застосування ж судами різних підходів до тлумачення законодавства, навпаки, призводить до невизначеності закону, його суперечливого та довільного застосування. Також єдність судової практики є складовою вимогою принципу правової визначеності.

Відповідно до вимог частини першої статті 36 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Верховний Суд є найвищим судом у системі судоустрою України, який забезпечує сталість та єдність судової практики у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом.

Створення і функціонування Верховного Суду має забезпечити послідовне, стале, однакове та зрозуміле правозастосування при розгляді спорів.

Зі змісту положень пункту 3 частини другої статті 287 ГПК України вбачається, що дана норма спрямована на формування єдиної правозастосовчої практики шляхом висловлення Верховним Судом висновків щодо питань застосування тих чи інших норм права, які регулюють певну категорію правовідносин, та підлягають застосуванню господарськими судами під час вирішення спору. Близька за змістом правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 09.11.2021 зі справи № 904/8389/17, від 06.12.2021 зі справи №904/6340/19, від 14.12.2021 зі справи № 910/3359/20.

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, зокрема, у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги (частина четверта статті 300 ГПК України).

Згідно з частиною шостою статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Відповідно до частини четвертої статті 236 ГПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Тобто йдеться про врахування судами висновків щодо застосування відповідних норм права, викладених у постановах Верховного Суду, враховуючи статус Верховного Суду як найвищого суду у системі судоустрою України, який забезпечує сталість та єдність судової практики у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом. Близька за змістом права позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 12.11.2020 зі справи № 904/3173/19, від 10.12.2020 зі справи № 902/1414/13, від 26.08.2021 зі справи № 910/15357/19.

З матеріалів справи вбачається, що ПАТ «Запоріжкокс», не погодившись із зазначеним рішенням частково в сумі 875 059, 66 грн, звернулось до Центрального апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, з посиланням на порушення при його ухваленні норм матеріального і процесуального права, нез`ясування обставин справи, просить його скасувати в частині стягнення плати за користування вагонами в розмірі 337 932,10 грн (з ПДВ) та збору за зберігання вантажу в розмірі 537 127,56 грн. (з ПДВ), ухвалити у цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

В суді касаційної інстанції учасники справи мають право подати касаційну скаргу на рішення (ухвалу) суду першої інстанції лише після апеляційного перегляду справи (пункт 1 частини першої статті 287 ГПК України).

Враховуючи межі розгляду справи судом касаційної інстанції, встановлені приписами статті 300 ГПК України, а також вимоги касаційної скарги, предметом касаційного перегляду є дотримання судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права в частині стягнення плати за користування вагонами в розмірі 337 932,10 грн (з ПДВ) та збору за зберігання вантажу в розмірі 537 127,56 грн., оскільки саме в цій частині справа переглянута господарським судом апеляційної інстанції.

Спірні правовідносини стосуються перевезення вантажів залізницею, а відтак, підпадають під правове регулювання Глави 64 ЦК України, Глави 32 ГК України, Статуту залізниць України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 06.04.1998 № 457, та інших нормативних актів, які регулюють спірні правовідносини.

Верховний Суд, дослідивши доводи та аргументи, наведені у касаційній скарзі, а також у відзиві на касаційну скаргу, дійшов висновку про необхідність закриття касаційного провадження за поданою касаційною скаргою на підставі пункту 4 частини першої статті 296 Господарського процесуального кодексу України з огляду на таке.

Як уже зазначалося, касаційне провадження у цій справі відкрито на підставі пункту 3 частини другої статті 287 ГПК України.

За змістом пункту 3 частини другої статті 287 ГПК України підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.

Отже, умовами касаційного перегляду оскаржуваних судових рішень із зазначеної підстави є: (1) відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права, яка підлягає застосуванню до спірних правовідносин, (2) відсутність такого висновку саме у подібних правовідносинах.

Вирішуючи питання визначення подібності правовідносин, Верховний Суд звертається до правового висновку, викладеного Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 12.10.2021 у справі №233/2021/19.

Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.10.2021 у справі №233/2021/19 задля юридичної визначеності у застосуванні приписів процесуального закону, які зобов`язують визначати подібність правовідносин, конкретизувала висновки Верховного Суду щодо тлумачення поняття «подібні правовідносини», що полягає у тому, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

При цьому, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що термін «подібні правовідносини» може означати як ті, що мають лише певні спільні риси з іншими, так і ті, що є тотожними з ними, тобто такими самими, як інші. Таку спільність або тотожність рис слід визначати відповідно до елементів правовідносин. Із загальної теорії права відомо, що цими елементами є їх суб`єкти, об`єкти та юридичний зміст, яким є взаємні права й обов`язки цих суб`єктів.

З-поміж цих критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків учасників) є основним, а два інші - додатковими.

У кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів.

Проаналізувавши судову практику Верховного Суду у справах з подібними до цієї справи, яка переглядається, правовідносинами, суд касаційної інстанції встановив, що у провадженні Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду перебувала справа № 904/2019/22 за позовом акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Придніпровська залізниця» акціонерного товариства «Українська залізниця» до приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» про стягнення плати за користування вагонами за час їх простою з вини відповідача у зв`язку із затримкою їх прийняття відповідачем.

За результатом касаційного розгляду справи № 904/2019/22 Верховний Суд ухвалив постанову від 19.04.2023, якою касаційну скаргу приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» залишив без задоволення, а постанову Центрального апеляційного господарського суду від 06.02.2023 та рішення господарського суду Дніпропетровської області від 28.09.2022 у справі № 904/2019/22 про задоволення позову залишив без змін.

Верховний Суд у постанові від 19.04.2023 у справі № 904/2019/22 виклав висновок щодо комплексного застосування положень Правил користування вагонами і контейнерами (з додатками), затверджених наказом Міністерства транспорту України № 113 від 25.02.1999, а також телеграмного розпорядження АТ «Укрзалізниця» від 05.04.2022 № ЦМ-13/693 та рішення правління АТ «Укрзалізниця» від 02.04.2022 (протокол № Ц-54/42 Ком.т) про затвердження Переліку виняткових умов, які є підставою для звільнення замовників послуг, пов`язаних з організацією перевезення вантажів, від обов`язку вносити плату за користування вантажними вагонами і контейнерами та зборів/плат АТ «Укрзалізниця» під час воєнного стану в Україні (далі - Перелік).

Відповідно до висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 19.04.2023 у справі № 904/2019/22, щодо застосування зазначених Правил користування вагонами і контейнерами та Переліку, затвердженого рішенням правління позивача від 02.04.2022 (протокол № Ц-54/42 Ком.т), згідно з положеннями Переліку обставини, за наявності яких час затримки вагону не включається до часу користування вагоном, мають бути засвідчені актом загальної форми ГУ-23, який складається згідно з додатком 6 до Правил користування вагонами та має містити конкретний опис обставин, що стали підставою для затримки вагонів та складання актів. Саме акт загальної форми ГУ-23, є підставою не враховувати в час користування вагоном час існування обставин, зазначених вище (у тому числі обставин запровадження комендантської години на території, на якій розташована станція відправлення/призначення).

Рішення правління АТ «Українська залізниця» від 02.04.2022 (протокол № Ц-54/42 Ком.т) є локальним (внутрішнім) нормативним актом залізниці, який не вносить змін/доповнень до Статуту залізниць України, Правил перевезень вантажів та укладеного сторонами договору, а тому за відсутності складених залізницею актів про засвідчення відповідних обставин, а саме запровадження комендантської години на території, на якій розташована станція відправлення/призначення, відсутні підстави не враховувати в час користування вагоном час комендантської години. (пункти 5.22., 5.26. постанови).

Про наявність зазначених вище висновків свідчить також ухвала Верховного Суду від 16.05.2023 у справі № 904/2589/22, де колегія суддів касаційної інстанції, з огляду на те, що Верховний Суд уже сформував та виклав в іншій справі з подібними правовідносинами (справа №904/2019/22) свій висновок щодо застосування Правил користування вагонами і контейнерами та рішення правління АТ «Укрзалізниця» від 02.04.2022 (протокол № Ц-54/42 Ком.т) про затвердження Переліку, дійшов висновку, що касаційне провадження підлягає закриттю на підставі пункту 4 частини першої статті 296 ГПК України.

Зі змісту оскаржуваних судових рішень у цій справі, яка переглядається, вбачається, що суди попередніх інстанцій дійшли аналогічних висновків щодо застосування Правил користування вагонами і контейнерами та Переліку, затвердженого рішенням правління позивача від 02.04.2022 (протокол № Ц-54/42 Ком.т), та встановили, що наявні в матеріалах справи складені позивачем акти загальної форми ГУ-23 не містять посилань на комендантську годину та свідчать про те, що вагони подавалися та забиралися відповідачем, зокрема і у період дії комендантської години, а інші акти загальної форми із зазначенням таких обставин не складалися.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, в частині, що оскаржувалась, суд апеляційної інстанції зазначив, зокрема, про те, що:

- відповідач не довів наявність обставин, що є підставою для звільнення від плати за користування вагонами і контейнерами. Введений воєнний стан не є підставою для звільнення від плати за користування вагонами, оскільки відповідач не довів яким чином саме ця обставина вплинула на неможливість своєчасного забирання доставлених Залізницею вантажів (вагонів на своїх осях);

- нараховані позивачем та пред`явлені до стягнення плата за користування вагонами та збір за зберігання вантажу є основним зобов`язанням відповідача перед позивачем за надані йому послуги залізниці, а не відповідальністю відповідача. Враховуючи викладене, посилання відповідача на настання форс-мажорних обставин не звільняє відповідача від обов`язку сплатити нараховані плату та збір;

- з актів загальної форми ГУ-23, на підставі яких була нарахована плата за користування вагонами, вбачається, що збір за зберігання вантажу, вагони на адресу відповідача надходили з 10.01.2022, й перебування їх на коліях станцій відбувалось до передачі на під`їзну колію, а саме за період перебування вагонів на коліях станції нараховані платежі, в більшості до початку військової агресії російської федерації проти України та введенням військового стану, тобто 24.02.2022;

- зупинення виробництва, виведення персоналу в простій, зупинення вантажно- розвантажувальних комплексів та механізмів, локомотивів, систем служб сигналізації та блокування, які забезпечували рух, навантаження та розвантаження залізничних вагонів з 24.02.2022 не може бути прийнято до уваги, оскільки спростовується актами загальної форми ГУ-23, з яких вбачається, що здійснення передавальних операцій, а саме приймання вагонів зі станції Запоріжжя-Ліве ПАТ «Запоріжкокс» здійснювалось повсякденно.

Отже, як вбачається, висновки судів попередніх інстанцій у цій справі № 908/1219/22 щодо застосування Правил користування вагонами і контейнерами та Переліку, затвердженого рішенням правління позивача від 02.04.2022 (протокол № Ц-54/42 Ком.т), відповідають (не суперечать) висновкам Верховного Суду, викладеним у постанові від 19.04.2023 у справі № 904/2019/22, що не підтверджує доводи скаржника про неправильне їх застосування судами попередніх інстанцій до спірних правовідносин.

При цьому суд касаційної інстанції у цій справі зазначає, що скаржником не наводились аргументовані і переконливі доводи щодо необхідності відступлення від правової позиції, викладеної Верховним Судом у постанові від 19.04.2023 у справі № 904/2019/22, як і не визначалась така підстава касаційного оскарження.

Відповідно до пункту 4 частин першої статті 296 ГПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження виявилося, що Верховний Суд у своїй постанові викладав висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, або відступив від свого висновку щодо застосування норми права, наявність якого стала підставою для відкриття касаційного провадження, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку, коли Верховний Суд вважає за необхідне відступити від такого висновку).

За змістом частини четвертої статті 300 Господарського процесуального кодексу України суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Отже, висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 19.04.2023 у справі № 904/2019/22, враховуються в силу положень частини четвертої статті 300 ГПК України.

З огляду на те, що Верховний Суд уже сформував та виклав в іншій справі з подібними правовідносинами свій висновок щодо застосування Правил користування вагонами і контейнерами та рішення правління АТ «Укрзалізниця» від 02.04.2022 (протокол № Ц-54/42 Ком.т) про затвердження Переліку, про неправильне застосовування яких судами попередніх інстанцій зазначив відповідач у касаційній скарзі, а висновки судів попередніх інстанцій у цій справі № 908/1219/22 відповідають зазначеним висновкам Верховного Суду, від яких Верховний Суд у межах цієї справи не вбачає підстав відступати, Верховний Суд зазначає про відсутність підстав для формування висновків щодо застосування зазначених Правил та Переліку у межах цієї справи та вважає, що касаційне провадження за касаційною скаргою ПАТ «Запоріжкокс» на рішення господарського суду Запорізької області від 27.12.2022 та постанову Центрального апеляційного господарського суду від 01.03.2023 у справі № 908/1219/22 підлягає закриттю на підставі пункту 4 частини першої статті 296 ГПК України.

Щодо інших аргументів касаційної скарги, то вони переважно стосуються заперечення обставин, встановлених судами попередніх інстанцій, та спростування здійсненої ними оцінки доказів у справі.

При розгляді даної справи Верховний Суд бере до уваги, що однією із основних засад справедливого судочинства вважається принцип верховенства права, невід`ємною, органічною складовою, якого є принцип правової визначеності.

Одним з аспектів принципу правової визначеності є те, щоб у разі винесення судами остаточного судового рішення воно не підлягало перегляду. Сталість і незмінність остаточного судового рішення, що набуло чинності, забезпечується через реалізацію відомого принципу res judicata. Остаточні рішення національних судів не повинні бути предметом оскарження. Можливість скасування остаточних рішень, без урахування при цьому безспірних підстав публічного інтересу, та невизначеність у часі на їх оскарження несумісні з принципом юридичної визначеності. Тому категорію res judicata слід вважати визначальною й такою, що гарантує незмінність установленого статусу учасників спору, що визнано державою та забезпечує сталість правозастосовних актів. Правова визначеність також полягає в тому, щоб остаточні рішення судів були виконані.

Верховний Суд також зазначає, що право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 20.05.2010 у справі «Пелевін проти України»).

У рішенні ЄСПЛ від 02.03.1987 у справі «Monnell and Morris v. the United Kingdom» (§ 56) зазначалося, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них.

Отже, право на касаційне оскарження не є безумовним, а тому встановлення законодавцем процесуальних передумов щодо доступу до касаційного суду не є обмеженням в отриманні судового захисту, оскільки це викликано виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати сталість та єдність судової практики, а не можливість проведення "розгляду заради розгляду".

Верховний Суд виходить з того, що перегляд остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду не може здійснюватися лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі, адже повноваження Верховного Суду мають здійснюватися виключно для виправлення судових помилок і недоліків. Відхід від res judicate можливий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі й непереборні обставини, наявності яких у даній справі в касаційній скарзі з огляду на підставу оскарження скаржником не зазначено й не обґрунтовано.

У справі ЄСПЛ «Sunday Times v. United Kingdom» Європейський суд вказав, що прописаний у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) термін "передбачено законом" передбачає дотримання такого принципу права як принцип визначеності. ЄСПЛ стверджує, що термін "передбачено законом" передбачає не лише писане право, як-то норми писаних законів, а й неписане, тобто усталені у суспільстві правила та моральні засади суспільства.

До цих правил, які визначають сталість правозастосування, належить і судова практика.

Конвенція вимагає, щоб усе право, чи то писане, чи неписане, було достатньо чітким, щоб дозволити громадянинові, якщо виникне потреба, з належною повнотою передбачати певною мірою за певних обставин наслідки, що може спричинити певна дія.

Вислови «законний» та «згідно з процедурою, встановленою законом» зумовлюють не лише повне дотримання основних процесуальних норм внутрішньодержавного права, але й те, що будь-яке рішення суду відповідає меті і не є свавільним (рішення ЄСПЛ у справі "Steel and others v. The United Kingdom").

Разом з тим, суд касаційної інстанції в силу положень частини другої статті 300 ГПК України позбавлений права самостійно досліджувати, перевіряти та переоцінювати докази, самостійно встановлювати по-новому фактичні обставини справи, певні факти або їх відсутність.

Колегія суддів касаційної інстанції з огляду на викладене зазначає, що надано вичерпну відповідь на всі істотні, вагомі питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а інші доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують вказаного висновку.

Керуючись статтями 234, 235, 296 ГПК України, Верховний Суд,

УХВАЛИВ:

Закрити касаційне провадження за касаційною скаргою приватного акціонерного товариства «Запоріжкокс» на рішення господарського суду Запорізької області від 27.12.2022 та постанову Центрального апеляційного господарського суду від 01.03.2023 в оскаржуваній частині у справі № 908/1219/22.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню не підлягає.

Суддя І. Бенедисюк

Суддя І. Булгакова

Суддя Т. Малашенкова