ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
06.04.2023 Справа № 917/1580/22
про стягнення 583 431,37 грн
Суддя Солодюк О.В.
Секретар судового засідання Олійник Н.І.
За участю представників сторін:
від позивача: не з`явився;
від відповідача: не з`явився

Позивач звернувся до суду з позовною заявою з вимогами до відповідача про стягнення 583 431,37 грн, з яких 374 904,06 грн - основний борг, 37 377,42 грн - 3% річних та 171 149,89 грн - інфляційні втрати (вх. № 1705/22 від 06.12.2022).
В обґрунтування позову позивач посилається на невиконання відповідачем зобов`язань з оплати товару, поставленого позивачем згідно видаткових накладних.
12.12.2022 ухвалою суду прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
14.02.2023 від позивача до суду надійшла заява про надання відповідних доказів понесених судових витрат (вх. № 1970).
20.02.2023 від відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву (вх. № 2215) та заява (вх. № 2217), якою відповідач просить розгляд справи № 917/1580/22 проводити в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін, оскільки справа є складною та потребує долучення додаткових доказів та дослідження доказів, долучених позивачем та відповідачем.
Відповідач у відзиві позов заперечує, посилаючись на те, що поставка товару відбувалася згідно видаткових накладних без прив`язки до договорів поставки, а отже без чітко обумовлених умов поставки та розрахунків за неї. В зв`язку з цим відповідач вважає, що позов подано передчасно, оскільки ним не порушено строки оплати. Також відповідач зазначає, що ним не сплачено поставлений позивачем товар у зв`язку із тим, що ТОВ "ШБУ-9" тривалий час не могло отримати від Служби автомобільних доріг в Сумській області оплату за виконані роботи по ремонту автомобільної дороги Т-17.05 Лохвиця-Гадяч-Охтирка-КПП Велика Писарівка км. 107+660-км.118-010, а також у зв`язку із введенням на території України воєнного стану, що є форс-мажорною обставиною.
Відповідач також заперечує проти нарахування інфляційних та 3% річних та зазначає, що їх розрахунки позивачем є невірними.
01.03.2023 від позивача до суду надійшла відповідь на відзив (вх.№2586), у якій він наполягає на задоволенні позову, посилаючись на необґрунтованість заперечень відповідача.
Ухвалою від 07.03.2023 суд постановив розглядати справу у порядку спрощеного позовного провадження у судовому засіданні з повідомленням сторін. Справу призначено для розгляду по суті у судовому засіданні на 06.04.2023 на 11:55 годин.
08.03.2023 до суду від позивача надійшла заява про надання доказів повноважень адвоката (вх. № 2961).
09.03.2023 до суду від представника позивача надійшла заява про розгляд справи в режимі відеоконференції (вх. № 3033).
Ухвалою від 10.03.2023 суд відмовив у задоволенні заяви представника позивача про розгляд справи в режимі відеоконференції у зв`язку із неможливістю здійснення відеоконференції в судовому засіданні 06.04.2023 об 11:55 год.
15.03.2023 до суду від позивача надійшли додаткові пояснення (вх. № 3262).
06.04.2023 від позивача надійшло клопотання про усунення описки, допущеної у відповіді на відзив та акті здачі-приймання наданих адвокатських послуг, а саме, позивач просить вважати вірними суми судового збору 8751,47 грн та наданих адвокатських послуг - 29 171,57 грн, що підлягають до стягнення.
В судове засідання 06.04.2023 представники сторін не з`явилися. Копія ухвали суду від 07.03.2023 про призначення судового засідання по справі на 11:55 год. 06.04.2023, була направлена на відомі електронні адреси учасників справи, що підтверджується відповідним супровідним листом (а.с. 68). Отже, сторони були належним чином повідомлені про час, дату та місце проведення судового засідання з розгляду справи по суті.
Згідно ст. 240 ГПК України в судовому засіданні 06.04.2023 ухвалено рішення без його проголошення.
Розглянувши матеріали справи, суд встановив.
Протягом травня, липня 2019 року Товариство з додатковою відповідальністю Коростенський щебзавод поставило на адресу Товариства з обмеженою відповідальністю Лубенське шляхово-будівельне управління № 9 щебеневу продукцію (щебінь фракцій 5-20, 5-10, пісок з відсівів дроблення фракції 0-5) (далі - продукція) на загальну суму 1 474 904,06 грн, підтвердженням чого є відповідні видаткові накладні:
- № 1928 від 16.05.2019 на суму 289 120,66 грн;
- № 1929 від 16.05.2019 на суму 318 494,75 грн;
- № 4714 від 26.07.2019 на суму 323 587,50 грн;
- № 4715 від 26.07.2019 на суму 220 212,53 грн;
- № 4716 від 26.07.2019 на суму 323 488,62 грн (а.с. 12, 14, 16, 18, 20).
Поставка продукції відповідачу здійснювалась залізничним транспортом до станції Солоницька Полтавської дирекції Південної залізниці (код станції 429801), про що додатково свідчать залізничні накладні:
- № 33423252 від 16.05.2019 на поставку піску з відсівів дроблення фракції 0-5 масою 1 032,5 тон;
- № 33422502 від 16.05.2019 на поставку піску з відсівів дроблення фракції 0-5 масою 1 137,4 тон;
- № 34370080 від 26.07.2019 на поставку щебеню фракції 5-20 масою 862,9 тон;
- № 34370130 від 26.07.2019 на поставку піску з відсівів дроблення фракції 0-5 масою 898,9 тон;
- № 34371989 від 26.07.2019 на поставку щебеню фракції 5-10 масою 819,0 тон (а.с. 13, 15, 17, 19, 21).
Позивач зазначає, що жодних претензій з боку відповідача щодо невиконання чи порушення позивачем своїх зобов`язань щодо поставки товару на адресу останнього не надходило.
Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.
Посилаючись на ст. 692 ЦК України, позивач зазначає, що відповідач як покупець зобов`язаний сплатити йому повну ціну переданого товару після його прийняття. Проте, відповідач здійснив лише часткову оплату у розмірі 1 100 000,00 грн за поставлену йому продукцію, що підтверджується банківськими виписками: від 06.09.2019 на суму 200 000,00 грн; від 08.04.2020 на суму 100 000,00 грн; від 14.08.2020 на суму 100 000,00 грн; від 30.10.2020 на суму 200 000,00 грн; від 30.11.2020 на суму 200 000,00 грн; від 22.07.2021 на суму 100 000,00 грн; від 29.12.2021 на суму 200 000,00 грн (а.с. 22-28).
Станом на 21 листопада 2022 року заборгованість відповідача перед позивачем повністю не погашена та становить: 374 904,06 грн (1 474 904,06 грн - 1 100 000,00 грн).
Таким чином, неоплаченими залишаються: видаткова накладна № 4715 від 26.07.2019 на суму 220 212,53 (неоплачена на суму 51 415,44 грн) та видаткова накладна № 4716 від 26.07.2019 на суму 323 488,62 грн (неоплачена повністю).
У зв`язку із порушенням відповідачем строків оплати товару, позивач на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахував відповідачу 37 377,42 грн 3% річних та 171 149,89 грн інфляційних втрат.
Вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача 374 904,06 грн основного боргу, 37 377,42 грн 3 % річних та 171 149,89 грн інфляційних втрат.
При вирішенні спору суд керується наступним.
Згідно із ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.
Приписами ч. 1 ст. 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.
Відповідно до ст. 638 ЦК договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.
Договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом (ч. 1 ст. 639 ЦК України).
Згідно ч. 1 ст. 640 ЦК України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття (ч. 1 ст. 641 ЦК України).
Судом встановлено, що між сторонами виникли правовідносини поставки. Про наявність правовідносин між сторонами свідчать надані позивачем видаткові накладні, у яких міститься інформація про постачальника та покупця, найменування, кількість та ціну товару. Також у наданих видаткових накладних міститься посилання на договір № 08012019-УВ від 08.01.2019, проте вказаний договір жодною із сторін не надано і обидві сторони посилаються на те, що поставки товару були здійснені поза межами дії договору.
Таким чином, матеріали справи свідчать те, що між сторонами було укладено договір поставки у спрощений спосіб шляхом підписання видаткових накладних.
Згідно ст. 712 ЦК України, продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.
До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (ч. 2 ст. 712 ЦК України).
Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.
Матеріалами справи підтверджується поставка позивачем відповідачу товару за видатковими накладними на загальну суму 1 474 904,06 грн. В свою чергу відповідач оплатив отриманий товар частково, на суму 1 100 000,00 грн.
Відповідно до ч. 1 ст. 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.
Якщо у договорі або законі не встановлено строку (терміну), у який повинно бути виконано грошове зобов`язання, судам необхідно виходити з приписів частини другої статті 530 ЦК України. Цією нормою передбачено, між іншим, і можливість виникнення обов`язку негайного виконання; такий обов`язок випливає, наприклад, з припису частини першої статті 692 ЦК України, якою визначено, що покупець за договором купівлі-продажу повинен оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього; відтак якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлено інший строк оплати товару, відповідна оплата має бути здійснена боржником негайно після такого прийняття, незалежно від того, чи пред`явив йому кредитор пов`язану з цим вимогу. При цьому передбачена законом відповідальність за невиконання грошового зобов`язання підлягає застосуванню починаючи з дня, наступного за днем прийняття товару, якщо інше не вбачається з укладеного сторонами договору. Відповідні висновки випливають зі змісту частини другої статті 530 ЦК України (підпункт 1.7 пункту 1 Постанова Пленуму ВГС України від 17.12.2013 року № 14 Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань).
Учасники господарських відносин, що порушили майнові права або законні інтереси інших суб`єктів, зобов`язані поновити їх, не чекаючи пред`явлення їм претензії чи звернення до суду. У разі необхідності відшкодування збитків або застосування інших санкцій суб`єкт господарювання чи інша юридична особа - учасник господарських відносин, чиї права або законні інтереси порушено, з метою безпосереднього врегулювання спору з порушником цих прав або інтересів має право звернутися до нього з письмовою претензією, якщо інше не встановлено законом (ч. ч. 1, 2 ст. 222 ГК України).
Сторони вживають заходів для досудового врегулювання спору за домовленістю між собою або у випадках, коли такі заходи є обов`язковими згідно із законом. Особи, які порушили права і законні інтереси інших осіб, зобов`язані поновити їх, не чекаючи пред`явлення претензії чи позову (ст. 19 ГПК України).
Таким чином, ГК України визначає звернення з письмовою претензією як захід досудового врегулювання спору виключно правом (а не обов`язком) учасника господарських відносин (постанова Верховного Суду від 08.02.2022 року № 910/6840/21).
За таких обставин, ініціювання позивачем розгляду даного спору у судовому порядку не порушує жодних норм чинного законодавства.
Враховуючи вищезазначене, заперечення відповідача стосовно того, що строк оплати товару договором не визначено, а отже прострочення оплати не було, судом до уваги не беруться як безпідставні.
Статтями 525 та 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться; одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено законом або договором.
Отже, відповідачем не виконано зобов`язання з оплати товару на суму 374 904,06 грн.
В матеріалах справи відсутні докази сплати відповідачем вказаної суми боргу.
Таким чином, вимоги позивача про стягнення 374 904,06 грн основного боргу є обґрунтованими та підтвердженими належними доказами, а отже підлягають задоволенню.
При цьому заперечення відповідача стосовно того, що він не мав змоги оплатити отриманий від позивача товар у зв`язку із несплатою йому боргу контрагентом судом до уваги не береться, оскільки згідно ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
На підставі вказаної норми позивач нарахував відповідачу 3% річних за період з 27.07.2019 по 21.11.2022 на суму 37 377,42 грн, а також інфляційні втрати за період з серпня 2019 року по жовтень 2022 року на суму 171 149,89 грн.
Судом перевірено надані позивачем розрахунки 3% річних та інфляційних втрат і встановлено їхню правильність.
Таким чином, вимоги позивача про стягнення з відповідача 37 377,42 грн 3% річних та 171 149,89 грн інфляційних втрат є обґрунтованими і підлягають задоволенню у повному обсязі.
Щодо заперечення відповідача стосовно невиконання зобов`язань з оплати товару через існування форс-мажорних обставин, а саме військових дій на території України, суд зазначає наступне.
Приписами частин першої, другої статті 611 Цивільного кодексу України передбачено, що особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання.
Відповідно до статті 617 Цивільного кодексу України особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.
Згідно із ст. 14-1 Закону України Про Торгово-промислові палати в Україні Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб`єктів малого підприємництва видається безкоштовно.
Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади, вторгнення, блокада, революція, заколот, повстання, масові заворушення, введення комендантської години, карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, експропріація, примусове вилучення, захоплення підприємств, реквізиція, громадська демонстрація, блокада, страйк, аварія, протиправні дії третіх осіб, пожежа, вибух, тривалі перерви в роботі транспорту, регламентовані умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, закриття морських проток, ембарго, заборона (обмеження) експорту/ імпорту тощо, а також викликані винятковими погодними умовами і стихійним лихом, а саме: епідемія, сильний шторм, циклон, ураган, торнадо, буревій, повінь, нагромадження снігу, ожеледь, град, заморозки, замерзання моря, проток портів, перевалів, землетрус, блискавка, пожежа, посуха, просідання і зсув ґрунту, інші стихійні лиха тощо.
Ознаками форс-мажорних обставин є наступні елементи: вони не залежать від волі учасників цивільних (господарських) відносин; мають надзвичайний характер; є невідворотними; унеможливлюють виконання зобов`язань за даних умов здійснення господарської діяльності.
Форс-мажорні обставини не мають преюдиціальний (заздалегідь встановлений) характер. При їх виникненні сторона, яка посилається на дію форс-мажорних обставин, повинна це довести. Сторона яка посилається на конкретні обставини повинна довести те, що вони є форс-мажорними, в тому числі, саме для конкретного випадку. Виходячи з ознак форс-мажорних обставин, необхідно також довести їх надзвичайність та невідворотність. Те, що форс-мажорні обставини необхідно довести, не виключає того, що наявність форс-мажорних обставин може бути засвідчено відповідним компетентним органом.
Наявність форс-мажорних обставин засвідчується Торгово-промисловою палатою України та уповноваженими нею регіональними торгово-промисловими палатами відповідно до статей 14, 14-1 Закону України Про торгово-промислові палати України шляхом видачі сертифіката.
Воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень (ст. 1 Закону України Про правовий режим воєнного стану).
Отже, відповідно до ч. 1 ст. 617 Цивільного кодексу України, ч. 2 ст. 218 Господарського кодексу України та ст. 14-1 Закону Про торгово-промислові палати в Україні форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні і невідворотні обставини за даних умов здійснення господарської діяльності, що об`єктивно унеможливлюють виконання особою зобов`язань за умовами договору, обов`язків, передбачених законодавством.
Ключовим є те, що непереборна сила робить неможливим виконання зобов`язання в принципі, незалежно від тих зусиль та матеріальних витрат, які сторона понесла чи могла понести.
Так, 24.02.2022 внаслідок військового нападу російської федерації на Україну введено воєнний стан на всій території України згідно з Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 Про введення воєнного стану в Україні, затвердженого Законом України від 24.02.2022 № 2102-ІХ.
Торгово-промислова палата України враховуючи надзвичайно складну ситуацію, з якою зіткнулась наша країна, ухвалила рішення спростити процедуру засвідчення форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили). З метою позбавлення обов`язкового звернення до Торгово-промислової палати України та уповноважених нею регіональних ТПП і підготовки пакету документів у період дії введеного воєнного стану, на сайті Торгово-промислової палати України було розміщено 28.02.2022 загальний офіційний лист ТПП України щодо засвідчення форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) від 28.08.2020 № 2024/02.0-7.1. Лист від 28.08.2020 № 2024/02.0-7.1 складено та розміщено на офіційному сайті органу задля надання можливості за необхідністю роздруковувати відповідне підтвердження всім, кого це стосується.
Проте, лист ТПП України від 28.02.2022 не містить ідентифікуючих ознак конкретного договору, контракту, угоди тощо, виконання яких стало неможливим через наявність зазначених обставин.
Загальний офіційний лист ТПП України від 28.02.2022 видано без дослідження наявності причинно-наслідкового зв`язку між військовою агресією російської федерації проти України та неможливістю виконання конкретного зобов`язання (у цьому випадку оплати за отриманий товар згідно видаткових накладних).
Верховний Суд у своїх постановах неодноразово доходив до висновку про те, що форс-мажорні обставини не мають преюдиційного характеру, і при їх виникненні сторона, яка посилається на них як на підставу неможливості належного виконання зобов`язання, повинна довести їх наявність не тільки самих по собі, але і те, що вони були форс-мажорними саме для даного конкретного випадку. При цьому сертифікат ТПП, який підтверджує наявність форс-мажорних обставин, не може вважатися беззаперечним доказом їх існування, а повинен критично оцінюватися судом з урахуванням встановлених обставин справи та у сукупності з іншими доказами (постанови від 19.08.2022 року у справі № 908/2287/17, від 14.06.2022 року у справі № 922/2394/21, від 25.01.2022 року у справі № 904/3886/21, від 30.11.2021 року у справі № 913/785/17, від 25.11.2021 року у справі № 905/55/21, від 09.11.2021 року у справі № 913/20/21, від 26.05.2020 року у справі № 918/289/19, від 16,07.2019 у справі № 917/1053/18).
Суд зазначає, що посилання відповідача на наявність форс-мажорних обставин не може бути безумовною підставою для невиконання взятого на нього зобов`язання.
До того ж зобов`язання з оплати за поставлений позивачем товар виникли у відповідача задовго до початку введення воєнного стану на території України, а саме у 2019 році.
Крім цього, наявність форс-мажорних обставин в будь-якому випадку не звільняє боржника від сплати основного зобов`язання.
В зв`язку з цим заперечення відповідача є необґрунтованими.
Згідно ст. 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Статтею 76 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Відповідно до ст. 77 Господарського процесуального кодексу України, обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідно до ч. 9 ст. 129 ГПК України у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.
Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача.
Крім цього, позивач у позовній заяві просив покласти на відповідача витрати на професійну правову допомогу у розмірі 29 171,57 грн.
При вирішенні питання про покладення на відповідача витрат на професійну правничу допомогу суд керується наступним.
Згідно з ст. 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, крім інших належать витрати на професійну правничу допомогу.
Згідно ст. 126 ГПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Згідно статті 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.
Визначаючи розмір сум, які підлягають сплаті за послуги адвоката, повинні братися до уваги, зокрема: час, який міг витратити на підготовку матеріалів кваліфікований фахівець; вартість оплати відповідних послуг адвокатів, яка склалася в країні або в регіоні, наявні відомості органів статистики або інших органів про ціни на ринку юридичних послуг; тривалість розгляду і складність справи тощо.
Докази, які підтверджують розумність витрат на оплату послуг адвоката, повинна подавати сторона, що вимагає відшкодування таких витрат.
З матеріалів справи вбачається, що між адвокатом Чернишом М.В. (далі - Адвокат) та Товариством з додатковою відповідальністю "Коростенський щебзавод" (далі - замовник) укладено договір про надання адвокатських послуг від 01.09.2022 (а.с. 29).
Відповідно до умов договору, Замовник доручає, а Адвокат бере на себе обов`язок надати правову допомогу, адвокатські послуги та виконати роботи в обсязі та на умовах передбачених цим Договором (п. 1.1. Договору).
Згідно додатку до договору про надання адвокатських послуг від 01.09.2022, який підписано сторонами договору 22.11.2022 (а.с.30), сторони погодили наступну вартість послуг Адвоката: вартість послуг за аналіз, підготовку процесуальних документів, збір доказів та супроводження господарської справи за позовом Товариства з додатковою відповідальністю Коростенський щебзавод до Товариства з обмеженою відповідальністю Лубенське шляхово-будівельне управління № 9 про стягнення заборгованості у розмірі 583 431,37 грн встановлюється у вигляді гонорару у розмірі 5 % від ціни позову, що становить 29 171,57 грн. Оплата здійснюється після набрання рішенням суду першої інстанції законної сили.
Також позивачем надано акт здачі - приймання наданих адвокатських послуг від 30.01.2023 на суму 29 171,57 грн, який підписано сторонами договору без зауважень (а.с. 88).
У відповідності до ч. 1 ст. 13 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", адвокат, який здійснює адвокатську діяльність індивідуально, є самозайнятою особою.
Позивачем надано до матеріалів справи копію Свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серії ЖТ № 001241, виданого 15.06.2021 адвокату Чернишу М.В. (а.с. 31).
Згідно п. п. 1, 2 ч. 1 ст. 1 Закону "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", адвокат - фізична особа, яка здійснює адвокатську діяльність на підставах та в порядку, що передбачені цим Законом.
Адвокатська діяльність - незалежна професійна діяльність адвоката щодо здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.
Відповідно до п.п. 4 ч. 1 ст. 1 ЗУ "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Виходячи зі змісту положень ч. 3 ст. 27 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.
Статтею 627 ЦК України закріплено принцип свободи договору, який полягає у визначенні за суб`єктом цивільного права можливості укладати договір або утримуватися від його укладання, а також визначати його зміст на свій розсуд відповідно до досягнутої сторонами домовленості.
Відповідно до статті 903 ЦК України плата за договором про надання послуг здійснюється замовником у розмірі, встановленому договором.
З наданого до справи акту здачі-приймання наданих адвокатських послуг від 30.01.2023 вбачається, що адвокат Черниш М.В. надав позивачу юридичні послуги вартістю 29 171,57 грн. Згідно умов додатку від 22.11.2022 до договору про надання адвокатських послуг від 01.09.2022, оплата послуг адвоката здійснюється після набрання рішенням суду першої інстанції законної сили.
Від відповідача заперечень стосовно неспівмірності чи непідтвердженості витрат позивача на професійну правничу допомогу адвоката до суду не надходило.
Враховуючи вищезазначене, а також те, що позовні вимоги задоволено судом у повному обсязі, суд дійшов висновку, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати, понесені позивачем на оплату послуг адвоката (витрати на правничу допомогу) в розмірі 29 171,57 грн.
Керуючись статтями 123, 129, 232, 236, 238, 240, 241 ГПК України, суд, -
ВИРІШИВ:
1. Позов задовольнити.
Видати наказ після набрання рішенням законної сили.
Згідно з ч.1,ч.2 ст. 241 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Згідно ст. 256 ГПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Згідно ст. 257 ГПК України, апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.
Суддя Солодюк О.В.