РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

15.02.2023Справа № 910/7960/20

Господарський суд міста Києва у складі судді Селівона А.М., за участю секретаря судового засідання Степов`юк С.О., розглянувши в порядку загального позовного провадження матеріали господарської справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Цукорпром» (49000, м. Дніпро, вул. Гусенко, 50)

до Міністерства юстиції України (01001, м. Київ, вул. Архітектора Городецького, 13)

третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору на стороні відповідача - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Поліс» (01024, місто Київ, вул. Шовковична, буд. 42-44, офіс 13-В)

третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору на стороні позивача - Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу ОСОБА_3 ( АДРЕСА_1 )

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача - Товариство з обмеженою відповідальністю «ЕН-КОР-ЛІМІТЕД» (01042, місто Київ, вул. Івана Кудрі, буд. 39)

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача - Товариство з обмеженою відповідальністю «Монтана-Естейт» (49044, м. Дніпро, узвіз Крутогірний, 14)

про визнання незаконним і скасування наказу

Представники сторін:

від позивача: Хохленко А.О. (в режимі відеоконференції)

від відповідача: Довгань О.О.

від третьої особи 1: Сєрова О.О.

від третьої особи 2: не з`явився.

від третьої особи 3: не з`явився.

від третьої особи 4: не з`явився.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Цукопром" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Міністерства юстиції України про визнання незаконним і скасування наказу Міністерства юстиції України від 02.06.2020 року № 1840/5 (зі змінами і доповненнями) "Про задоволення скарги".

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на той факт, що вказаний наказ відповідачем прийнято з порушенням пункту 2 частини 8 статті 37 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", оскільки на момент його прийняття відбулась державна реєстрація права власності за іншою особою (ТОВ "Ен-Кор-Лімітед"), ніж зазначено у оскаржуваному рішенні, а також строки на звернення з відповідною скаргою ТОВ "Фінансовий капітал "Поліс" закінчились, отже відповідачем порушено п.п. 5, 6 Порядку розгляду скарг на рішення, бездіяльність державного реєстратора, суб`єктів державної реєстрації, територіальних органів Міністерства юстиції України.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 15.06.2020 року позовну заяву залишено без руху та встановлено позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 21.07.2020 року за результатами розгляду заяви б/н від 06.06.2020 року про усунення недоліків позовної заяви, останню прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі № 910/7960/20, приймаючи до уваги характер спірних правовідносин та предмет доказування, господарським судом на підставі частини 3 статті 12 ГПК України постановлено розгляд справи здійснювати в порядку загального позовного провадження, підготовче засідання у справі призначено на 27.08.2020 року.

Судом доведено до відома сторін, що до початку судового засідання 27.08.2020 року від відповідача надійшов відзив б/н б/д на позовну заяву з доказами його надсилання на адресу позивача, в якому Міністерство юстиції України заперечує проти позову, посилаючись на те, що при зверненні зі скаргою ТОВ «Фінансова компанія «Поліс» було обґрунтовано обставину щодо строку звернення зі скаргою 11.02.2020 року, а тому підстав для відмови у задоволенні цієї скарги у зв`язку з порушенням встановленого строку для подання скарги у Мінюсту не було.

Крім того, відповідач вказує на встановлення Міністерством юстиції України при розгляді вказаної скарги факту прийняття спірного рішення державного реєстратора №50068890 від 06.12.2019 року з порушенням вимог статті 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та пункту 60 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою КМУ від 25.12.2015 року №1127, а саме за відсутності згоди іпотекодержателя на відчуження нежитлових приміщень, запис про іпотеку щодо яких містився у спеціальному розділі Державного реєстру речових прав за №29908545, а також запис про обтяження яких містився у спеціальному розділі Державного реєстру речових прав за № 29909281. Відзив судом долучено до матеріалів справи.

Судом повідомлено, що до початку судового засідання 27.08.2020 року від позивача надійшла заява б/н від 27.08.2020 року про залучення до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Поліс" та третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача - Приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу ОСОБА_3 Заява судом долучена до матеріалів справи.

Крім того, 27.08.2020 року через канцелярію суду від Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Поліс" надійшла заява №3.1393 від 25.08.2020 року про залучення її до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, яка судом долучена до матеріалів справи.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 27.08.2020 року до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача - Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Поліс" за клопотанням за клопотанням останнього та позивача, залучено за клопотанням позивача як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача - Приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу ОСОБА_3, відповідно, відкладено підготовче засідання на 24.09.2020 року.

У судовому засіданні 24.09.2020 року уповноваженим представником позивача подано для долучення до матеріалів справи клопотання № 24-09/20-2 від 24.09.2020 року про залучення до участі у справі в якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - ТОВ "Ен-Кор-Лімітед" (); клопотання № 24-09/20-1 від 24.09.2020 року про зупинення провадження у справі до набрання чинності рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду у справі № 160/6436/20 та клопотання № 24-09/20-3 від 24.09.2020 року про зупинення провадження у справі до розгляду Великою Палатою Верховного суду справи № 922/2416/17 у подібних правовідносинах. Клопотання судом долучені до матеріалів справи.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 24.09.2020 року продовжено строк підготовчого провадження на 30 днів з ініціативи суду, за заявою позивача залучено до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача - Товариство з обмеженою відповідальністю "Ен-Кор-Лімітед" та, відповідно, відкладено підготовче засідання на 28.10.2020 року.

Проте, у зв`язку з перебування судді Селівона А.М. на лікарняному судове засідання, призначене на 28.10.2020 року, не відбулось.

В свою чергу 19.10.2020 року через канцелярію суду від третьої особи ТОВ «Фінансова компанія «Поліс» надійшли письмові пояснення №3.1535 від 15.10.2020 року щодо позовної заяви, відповідно до яких третя особа вважає позовні вимоги позивача необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, посилаючись, зокрема, на те, що нею як скаржником не було пропущений строк на звернення до Міністерства юстиції України зі скаргою від 11.02.2020 року, оскільки про порушення своїх прав спірним рішенням приватного нотаріуса ОСОБА_3 від 06.12.2019 року товариство дізналося лише 10.02.2020 року після отримання інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав щодо спірного майна.

ТОВ «Фінансова компанія «Поліс» також зазначає про відсутність підстав для скасування правомірного наказу Міністерства юстиції України від 02.06.2020 року, позяак приватним нотаріусом ОСОБА_3 було проведено державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за позивачем без здійснення відповідного пошуку відомостей щодо наявності обтяжень та заборон щодо спірного майна у Державному реєстрі прав та протиправно не було відмовлено позивачу у проведенні нотаріальних дій за наявності в реєстрі записів про іпотеку та про заборону відчуження нерухомого майна.

Крім того, третя особа зазначає про те, що на момент прийняття спірного наказу Мінюстом обставини, передбачені частиною 8 статті 37 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», були відсутні. Пояснення судом долучені до матеріалів справи.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.11.2020 року підготовче засідання у справі призначено на 24.12.2020 року.

Поряд з цим, 22.12.2020 року через канцелярію суду від ТОВ «Приватофіс» надійшла заява б/н б/д про вступ у справу в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача, а також від позивача - заява б/н від 16.12.2020 року про зміну (доповнення) предмета позову з доказами її надсилання на поштові адреси інших учасників справи.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 24.12.2020 року судом прийнято до розгляду заяву позивача про зміну (доповнення) предмету позову, згідно якої доповнено позовні вимоги додатковою вимогою, а саме: "Зобов`язати Міністерство юстиції України поновити у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно записи та реєстраційні дії, які були скасовані на підставі наказу Міністерства юстиції України від 02.06.2020 № 1840/5 (зі змінами та доповненнями) "Про задоволення скарги", залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача - Товариство з обмеженою відповідальністю "Приватофис" за клопотанням останнього та відкладено підготовче засідання на 11.02.2021 року.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 11.02.2021 року закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті на 17.03.2021 року.

Так, 17.03.2021 року через канцелярію суду від третьої особи ТОВ «Приватофис» надійшли письмові пояснення від 16.03.2021 року з доказами їх надсилання на адресу інших сторін у справі, відповідно до яких останнє зазначає про те, що реалізація іпотечного майна на публічних торгах відповідно до статті 593 Цивільного кодексу України та статті 17 Закону України «Про іпотеку» є підставою для припинення іпотеки. Таким чином, на думку третьої особи, посилання ТОВ «ФК «Поліс» та Міністерства юстиції України на нікчемність правочину між ТОВ «Приватофис» та ТОВ «Цукорпром» від 02.12.2019 року, а також на наявність у ТОВ «ФК «Проліс» прав іпотекодержателя є безпідставними, оскільки іпотека щодо спірного майна припинилась ще 24.01.2011 року внаслідок його реалізації на аукціоні.

За змістом даних пояснень третя особа також просить суд позовні вимоги ТОВ «Цукорпром» задовольнити, а також заявляє клопотання про зупинення провадження у справі до набрання законної сили рішенням Великої Палати Верховного суду у справі №922/2416/17, оскільки предметом розгляду у справі №922/2416/17 є питання дійсності/недійсності договорів, укладених за результатами проведення аукціону у межах ліквідаційної процедури в порядку виконання постанови про визнання боржника банкрутом, яка надалі скасована із припиненням провадження у справі. Пояснення судом долучені до матеріалів справи.

У судових засіданнях з розгляду справ по суті 17.03.2021 року та 14.04.2021 року судом протокольними ухвалами оголошено перерви до 14.04.2021 року та 06.05.2021 року відповідно.

Проте, у зв`язку з перебування судді Селівона А.М. у відпустці, призначений на 06.05.2021 року розгляд справи не відбувся.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 28.08.2021 року розгляд справи по суті призначено на 20.05.2021 року.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.05.2021 року постановлено повернутися до розгляду справи № 910/7960/20 у підготовчому засіданні, продовжити підготовче засідання у цьому ж судовому засіданні та задовольнити клопотання позивача про зупинення провадження у справі до розгляду Великою Палатою Верховного Суду справи № 922/2416/17 та оприлюднення повного тексту постанови.

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 06.09.2021 року апеляційну скаргу ТОВ «Фінансова компанія «Поліс» на ухвалу Господарського суду міста Києва від 20.05.2021 року про зупинення провадження у справі № 910/7960/20 залишено без задоволення, а ухвалу Господарського суду міста Києва від 20.05.2021 року залишено без змін.

Матеріали справи № 910/7960/20 повернуто до Господарського суду міста Києва.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 03.06.2022 року у зв`язку з розглядом Великою Палатою Верховного Суду справи № 922/2416/17 поновлено провадження у справі №910/7960/20, підготовче засідання у справі призначено на 20.07.2022 року.

Так, засобами електронного зв`язку 04.07.2022 року та в подальшому через канцелярію суду 11.07.2022 року від позивача - Товариства з обмеженою відповідальністю "Цукорпром" надійшло клопотання б/н від 01.07.2022 року про участь у судовому засіданні 20.07.2022 року в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів за допомогою додатку Easycon.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 07.07.2022 року заяву позивача про участь у судовому засіданні 20.07.2022 року у справі № 910/7960/21 в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду задоволено.

Також 15.07.2022 року через канцелярію суду від ТОВ «Приватофис» надійшли письмові пояснення б/н від 14.07.2022 року з доказами їх надсилання на адреси інших учасників у справі, відповідно до яких третя особа 2 повідомляє суду про зміну назви Товариства з обмеженою «Приватофис» на нову - Товариство з обмеженою відповідальністю «Монтана-Естейт», а також заявляє у зв`язку з цим клопотання про заміну сторони правонаступником на підставі статті 52 ГПК України з посиланням на зміну за рішенням загальних зборів учасників ТОВ «Приватофис» від 17.05.2021 року, оформленого протоколом № 17052021, найменування товариства на ТОВ «Монтана-Естейт» та внесення відповідних змін до Статуту товариства.

Крім того, ТОВ «Приватофис» у вказаних поясненнях наводить свої доводи щодо наявності підстав для задоволення позову з урахуванням висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного суду від 15.06.2021 року у справі №922/2416/17. Пояснення судом долучені до матеріалів справи.

Також через канцелярію суду 18.07.2022 року суду від позивача надійшли письмові пояснення б/н від 13.07.2022 року по суті спору з урахуванням висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного суду від 15.06.2021 року у справі №922/2416/17, в яких позивач також підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити. Пояснення судом долучені до матеріалів справи.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.07.2022 року відмовлено в задоволенні клопотання третьої особи 2 про заміну сторони правонаступником з одночасним ухваленням про здійснення заміни найменування учасника справи з Товариства з обмеженою відповідальністю "Приватофис" на Товариство з обмеженою відповідальністю "Монтана - Естейт" та підготовче засідання у справі відкладено на 08.09.2022 року.

У підготовчому судовому засіданні 08.09.2022 року судом протокольною ухвалою оголошено перерву до 21.09.2022 року.

Поряд із цим, через канцелярію суду 09.09.2022 року від третьої особи 2, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - ТОВ "ФК "Поліс" надійшло клопотання №3.2765 від 05.09.2022 року про зупинення провадження у справі разом з доказами направлення учасникам справи, в якому третя особа просить суд зупинити провадження у даній справі до набрання законної сили рішенням Господарського суду Дніпропетровської області у справі № 904/4790/21 за позовом ВТ КБ "Приватбанк" до ТОВ "Монтана - Естейт", ТОВ "Цукорпром" та АТ "Акцент - Банк" про визнання недійсним договору про внесення додаткового вкладу третьою особою серія та номер 7553 в редакції додаткової угоди від 03.12.2019 року серія та номер 7598 до договору від 02.12.2019 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу ОСОБА_3 Клопотання судом долучено до матеріалів справи.

Також через канцелярію суду 12.09.2022 року від позивача надійшли заперечення б/н від 09.09.2022 року проти клопотання ТОВ "ФК "Поліс" про зупинення провадження у справі разом з доказами направлення учасникам справи. Подані документи долучені судом до матеріалів справи.

Через канцелярію суду 20.09.2022 року від третьої особи ТОВ «ФК «Поліс» надійшли письмові пояснення №3.2779 від 20.09.2022 року з доказами їх надсилання на адресу інших учасників справи, відповідно до яких Товариство зазначає про те, що в межах справи про банкрутство №Б-39/64-10 ліквідатором було оскаржено результати прилюдних торгів щодо реалізації, у тому числі, спірного майна. Оскільки судовими рішеннями у справі №Б-39/64-10 було встановлено факт проведення аукціону від 24.01.2011 року з порушенням законодавства, за думкою третьої особи, не можна вважати припиненою іпотеку внаслідок незаконного продажу предмета іпотеки без задоволення внаслідок такого продажу вимог заставного кредитора - іпотекодержателя ТОВ «ФК «Поліс».

Крім того, ТОВ «ФК «Поліс» наголошує, що компетенція Колегії з розгляду скарг у сфері державної реєстрації обмежується перевіркою законності дій/бездіяльності державних реєстраторів при вчиненні реєстраційних дій вимогам реєстраційного законодавства, при цьому повноваженнями щодо вирішення спору про право Колегія не наділена. Пояснення судом долучені до матеріалів справи.

За клопотанням представника ТОВ «ФК «Поліс» в судовому засіданні 21.09.2022 року подане останнім 09.09.2022 року клопотання про зупинення провадження у справі протокольною ухвалою суду залишено без розгляду.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 21.09.2022 року враховуючи те, що судом остаточно з`ясований предмет спору та характер спірних правовідносин, позовні вимоги та склад учасників справи, визначені обставини справи, які підлягають встановленню, та зібрані відповідні докази, вчинені усі дії з метою забезпечення правильного, своєчасного і безперешкодного розгляду справи по суті, закрито підготовче провадження у справі № 910/7960/20 та призначена справа до судового розгляду по суті на 27.10.2022 року.

Проте, у зв`язку з відключенням електроенергії згідно з графіком від ДТЕК "Київські Регіональні Електромережі" у місті Києва, судове засідання 27.10.2022 року не відбулося.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 08.11.2022 року розгляд справи по суті призначено на 22.12.2022 року.

Засобами електронного зв`язку 21.11.2022 року від позивача надійшли заперечення б/н б/д на письмові пояснення ТОВ «ФК «Поліс» від 20.09.2020 року №3.2779, в яких ТОВ «Цукорпром» заперечує проти пояснень ТОВ «ФК «Поліс» та просить суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Заперечення судом долучені до матеріалів справи.

В судових засіданнях з розгляду справи по суті 22.12.2022 року та 02.02.2023 року судом протокольними ухвалами оголошувались перерви до 02.02.2023 року та 15.02.2023 року відповідно.

Будь - яких інших доказів на підтвердження своїх вимог, заперечень та правової позиції, а також заяв та клопотань процесуального характеру, окрім наявних в матеріалах справи, від сторін та учасників справи на час розгляду справи по суті 15.02.2023 року до суду не надходило.

У судове засідання з розгляду справи по суті 22.12.2022 року з`явились уповноважені представники відповідача та третьої особи 1, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Поліс», уповноважені представники позивача та третіх осіб 2-4 в судове засідання не з`явились.

Про дату, час та місце судового засідання 22.12.2022 року позивач та треті особи 2-4 повідомлені належним чином, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленням про вручення відповідних поштових відправлень №№ 211, 181, 173, 165.

У судові засідання з розгляду справи по суті 02.02.2023 року та 15.02.2023 року з`явились уповноважені представники відповідача та третьої особи 1, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Поліс».

Представник позивача приймав участь в судових засіданнях з розгляду справи по суті 02.02.2023 року та 15.02.2023 року в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду.

Уповноважені представники третіх осіб 2-4 в судові засідання з розгляду справи по суті 02.02.2023 року та 15.02.2023 року не з`явились.

Про дату, час та місце проведення судових засідань 02.02.2023 року та 15.02.2023 року треті особи 2-4 повідомлені належним чином, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленням про вручення відповідних поштових відправлень №№ 943,951, 960, 258, 240, 231.

Про поважні причини неявки в судові засідання 02.02.2023 року та 15.02.2023 року представників третіх осіб 2-4 суд не повідомлено.

В свою чергу суд наголошує, що відповідно до частини 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Згідно із частиною 1 статті 202 Господарського процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Пунктом 1 частини 3 статті 202 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

З огляду на вищевикладене, оскільки треті особи Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу ОСОБА_3, Товариство з обмеженою відповідальністю «ЕН-КОР-ЛІМІТЕД» та Товариство з обмеженою відповідальністю «Монтана-Естейт» не скористались наданими їм процесуальними правами, зокрема, третіми особами не забезпечено участь своїх представників в судових засіданнях з розгляду справи по суті, за відсутності відповідних клопотань про відкладення, суд здійснював розгляд справи по суті в судовому засіданні 15.02.2022 року виключно за наявними матеріалами та за відсутності представників вказаних третіх осіб.

У судовому засіданні з розгляду справи по суті 02.02.2023 року представник позивача підтримав позовні вимоги, викладені в позовній заяві, та просив їх задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні з розгляду справи по суті 02.02.2023 року проти задоволення позовних вимог заперечував з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву.

Представник третьої особи 1 в судовому засіданні з розгляду справи по суті 02.02.2023 року надав пояснення щодо суті спору.

Відповідно до статті 240 Господарського процесуального кодексу України в судовому засіданні 15.02.2023 року оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши в судових засіданнях пояснення представників сторін та учасників справи, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Згідно із частиною 1 статті 2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням (частина 2 статті 4 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до частини 1 статті 14 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб; суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках .

Згідно з частиною 1, пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1, 4 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Відповідно до частини 1 статті 174 Господарського кодексу України господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Як встановлено судом за матеріалами справи, 02.12.2019 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Цукорпром» (Товариство за договором, позивач у справі) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Приватофис» (Третя особа за договором, третя особа 4 у справі) укладено Договір про внесення додаткового вкладу третьою особою (далі - Договір), відповідно до умов пункту 1.1 якого Третя особа зобов`язується внести додатковий вклад до статутного капіталу Товариства (далі - додатковий вклад) у порядку та строки, визначені в даному договорі, а Товариство у строк, визначений в цьому договорі, зобов`язується прийняти Третю особу до товариства з відповідною часткою у статурному капіталі.

Відповідно до умов пункту 2.1 Договору додатковий вклад Третьої особи вноситься рухомим та нерухомим майном, перелік якого визначений у Додатку 1 до цього договору.

Вартість додаткового вкладу складає 52 774 351,61 грн. (пункт 2.2 Договору), додатковий вклад вноситься Третьою особою у строк по 05.12.2019 року включно (пункт 2.3 Договору).

Згідно з пунктом 2.4 Договору додатковий вклад вноситься третьою особою шляхом укладання із Товариством відповідних Актів приймання-передачі.

Так, вказаний Договір, копія якого наявна в матеріалах справи, було підписано сторонами та посвідчено приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу ОСОБА_3 та зареєстрована в реєстрі за №7553.

В подальшому 05.12.2019 року Додатковою угодою до Договору про внесення додаткового вкладу третьою особою від 02.12.2019 року сторони погодили викласти пункти 2.2 та 2.3 Договору та Додаток 1 до Договору у новій редакції, а саме: вартість додаткового вкладу складає 257 111 727,57 грн. (пункт 2.2 Договору), додатковий вклад вноситься Третьою особою у строк по 11.12.2019 року включно (пункт 2.3 Договору).

Відповідно до пункту 112 Додатку 1 до Договору, в редакції Додаткової угоди від 05.12.2019 року, Третя особа вносить додатковий вклад наступним нерухомим майном: АДРЕСА_2, реєстраційний номер об`єкта в РПВН 23221446, вартість - 3 298 604,98 грн.

Вказана Додаткова угода від 05.12.2019 року, копія якої наявна в матеріалах справи, була підписана сторонами та посвідчена приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу ОСОБА_3 та зареєстрована в реєстрі за №7736.

Відповідно до частини 1 статті 12 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» (в редакції, чинній на момент існування спірних відносин) розмір статутного капіталу товариства складається з номінальної вартості часток його учасників, виражених у національній валюті України.

Згідно з частиною 1 статті 13 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» вкладом учасника товариства можуть бути гроші, цінні папери, інше майно, якщо інше не встановлено законом.

Положеннями частини 1, 3, 8 статті 18 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» (в редакції, чинній на момент існування спірних відносин) учасники товариства можуть збільшити статутний капітал товариства за рахунок додаткових вкладів учасників та/або третіх осіб за рішенням загальних зборів учасників. Додаткові вклади можуть вноситися у негрошовій формі.

З учасником товариства та/або третьою особою може бути укладено договір про внесення додаткового вкладу, за яким такий учасник та/або третя особа зобов`язується зробити додатковий вклад у грошовій чи негрошовій формі, а товариство - збільшити розмір його частки у статутному капіталі чи прийняти до товариства з відповідною часткою у статутному капіталі.

Відповідно до пункту 2.5 Договору датою внесення додаткового вкладу Третьою особою є дата державної реєстрації у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень права власності на все нерухоме майно, визначене у пункті 2.1 цього договору, за Товариством.

Так, на підставі Договору та у зв`язку з внесенням вказаного у пункті 112 Додатку 1 до Договору нерухомого майна до статутного капіталу ТОВ «Цукорпром» приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу ОСОБА_3 прийнято рішення про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень від 06.12.2019 року №50068890. На підставі прийнятого рішення приватним нотаріусом ОСОБА_3 відкрито новий розділ на об`єкт нерухомого майн (нежитлові приміщення, розташовані за адресою: АДРЕСА_2) з присвоєнням йому реєстраційного номеру 101 та зареєстровано право власності на вказаний об`єкт нерухомого майна за Товариством з обмеженою відповідальністю «Цукорпром», номер запису про право власності 34505039.

Відповідно до статті 6 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» організаційну систему державної реєстрації прав становлять: 1) Міністерство юстиції України та його територіальні органи; 2) суб`єкти державної реєстрації прав: виконавчі органи сільських, селищних та міських рад, Київська, Севастопольська міські, районні, районні у містах Києві та Севастополі державні адміністрації; 3) державні реєстратори прав на нерухоме майно (далі - державні реєстратори). Виконавчі органи сільських, селищних та міських рад (крім міст обласного та/або республіканського Автономної Республіки Крим значення) набувають повноважень у сфері державної реєстрації прав відповідно до цього Закону у разі прийняття відповідною радою такого рішення.

У статті 7 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» зазначено, що Міністерство юстиції України, зокрема, здійснює нормативно-правове регулювання у сфері державної реєстрації прав; здійснює контроль за діяльністю у сфері державної реєстрації прав, у тому числі шляхом проведення моніторингу реєстраційних дій відповідно до цього Закону та приймає обов`язкові до виконання рішення, передбачені цим Законом; розглядає скарги на рішення, дії або бездіяльність державних реєстраторів, суб`єктів державної реєстрації прав, територіальних органів Міністерства юстиції України та приймає обов`язкові до виконання рішення, передбачені цим Законом.

Відповідно до частини 1 статті 37 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єкта державної реєстрації прав можуть бути оскаржені до Міністерства юстиції України, його територіальних органів або до суду.

Згідно з частиною 2 статті 37 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» Міністерство юстиції України розглядає скарги:

1) на рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав (крім випадків, коли таке право набуто на підставі рішення суду, а також коли щодо нерухомого майна наявний судовий спір);

2) на рішення, дії або бездіяльність територіальних органів Міністерства юстиції України.

За приписами частини 6 статті 37 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» за результатами розгляду скарги Міністерство юстиції України та його територіальні органи приймають мотивоване рішення про:

1) відмову у задоволенні скарги;

2) задоволення (повне чи часткове) скарги шляхом прийняття рішення про:

а) скасування рішення про державну реєстрацію прав, скасування рішення територіального органу Міністерства юстиції України, прийнятого за результатами розгляду скарги;

б) скасування рішення про зупинення державної реєстрації прав, про зупинення розгляду заяви або про відмову в державній реєстрації прав та проведення державної реєстрації прав;

в) виправлення помилки, допущеної державним реєстратором;

в-1) усунення порушень, допущених державним реєстратором, з визначенням строків для виконання наказу;

г) тимчасове блокування доступу державного реєстратора до Державного реєстру прав;

ґ) анулювання доступу державного реєстратора до Державного реєстру прав;

е) притягнення до дисциплінарної відповідальності посадової особи територіального органу Міністерства юстиції України;

є) направлення до Вищої кваліфікаційної комісії нотаріату при Міністерстві юстиції України подання щодо анулювання свідоцтва про право на зайняття нотаріальною діяльністю.

Рішення, передбачені підпунктами "а", "ґ" і "е" пункту 2 цієї частини, приймаються виключно Міністерством юстиції України.

У рішенні Міністерства юстиції України чи його територіального органу за результатами розгляду скарги можуть визначатися декілька шляхів задоволення скарги.

Рішення, прийняте за результатами розгляду скарги, надсилається скаржнику протягом трьох робочих днів з дня його прийняття.

У разі якщо за результатами розгляду скарги Міністерством юстиції України чи його територіальними органами виявлено прийняття державними реєстраторами чи суб`єктами державної реєстрації прав рішень з порушенням законодавства, що має наслідком порушення прав та законних інтересів фізичних та/або юридичних осіб, Міністерство юстиції України, його територіальні органи вживають заходів щодо негайного повідомлення про це відповідних правоохоронних органів для вжиття необхідних заходів.

Вищенаведене положення узгоджується із положенням пункту 14 Порядку розгляду скарг у сфері державної реєстрації, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 року №1128 (далі - Порядок № 1128), яким передбачено, що за результатами розгляду скарги у сфері державної реєстрації, у тому числі колегіально, Мін`юст чи відповідний територіальний орган приймає рішення про задоволення скарги у сфері державної реєстрації або про відмову в її задоволенні з підстав, передбачених законом.

Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Поліс», вважаючи, що його права як іпотекодержателя спірного нерухомого майна (нежитлові приміщення, розташовані за адресою: АДРЕСА_2) порушені у зв`язку з вчиненням приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу ОСОБА_3 реєстраційних дій (прийняття рішення) про реєстрацію права власності на вказане нерухоме майно за ТОВ «Цукорпром» з порушенням чинного законодавства у сфері державної реєстрації, а саме за відсутності згоди на вчинення таких дій іпотекодержателя - ТОВ «ФК «Поліс», звернулося до Міністерства юстиції України зі скаргою б/н від 11.02.2019 року (вх. №4432-33-20 від 11.02.2019 року) щодо незаконного рішення приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу ОСОБА_3 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 06.12.2019 року №50068890, а саме з проханням про: скасування реєстраційної дії (прийнятого рішення) з виправленням технічної помилки, допущеної державним реєстратором, тимчасового блокування доступу приватного нотаріуса ОСОБА_3 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, анулювання доступу до Державного реєстру прав приватному нотаріусу ОСОБА_3 та направлення до Вищої кваліфікаційної комісії нотаріату при Міністерстві юстиції України подання щодо анулювання свідоцтва про право на зайняття нотаріальною діяльністю приватному нотаріусу ОСОБА_3

При цьому в обґрунтування поданої скарги заявником зазначалося про прийняття приватним нотаріусом вказаного рішення з порушенням вимог статей 3, 24 Закону України «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень», пунктів 20, 48, 60 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 року № 1127, оскільки останнім не було прийнято рішення про відмову в реєстрації права власності за відповідною особою на спірне нерухоме майно з огляду на наявність у спеціальному розділі Державного реєстру речових прав станом на момент прийняття оскаржуваного рішення запису №29908545 про іпотеку щодо спірного нерухомого майна та запису №29909281 про заборону щодо спірного нерухомого майна та за відсутності подання приватному нотаріусу для проведення реєстрації права власності згоди іпотекодержателя щодо відчуження переданого в іпотеку нерухомого майна.

За результатами розгляду вказаної скарги ТОВ «Фінансова компанія «Поліс», відповідно до пункту 2 частини 6 статті 37 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» Колегією Міністерства юстиції України з розгляду скарг на рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єктів державної реєстрації, територіальних органів Міністерства юстиції України складено Висновок від 19.05.2020 року, яким рекомендовано скаргу ТОВ «ФК «Поліс» від 11.02.2020 року задовольнити частково, скасувати рішення від 06.12.2019 року №50068890, прийняте приватним нотаріусом ОСОБА_3, тимчасово блокувати доступ приватному нотаріусу ОСОБА_3 до Державного реєстру прав строком на 1 місяць, в задоволенні інших вимог відмовити.

Зокрема, зі змісту висновку Колегії Міністерства юстиції України з розгляду скарг на рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єктів державної реєстрації, територіальних органів Міністерства юстиції України від 19.05.2020 року, копія якого наявна в матеріалах справи, вбачається, що оскаржуване рішення було прийнято приватним нотаріусом за результатом розгляду заяви про державну реєстрацію права власності №37349289 (далі - заява), до якої додано: договір про внесення додаткового вкладу третьою особою, укладений між ТОВ «Приватофис» та TOB «Цукропром», посвідчений приватним нотаріусом ОСОБА_3 02.12.2019 за реєстровим №7553; акт приймання-передачі майна, що вноситься до статутного капіталу, укладений між ТОВ «Приватофис» та TOB «Цукропром», справжність підпису на якому посвідчено приватним нотаріусом ОСОБА_3 05.12.2019 за реєстровим №7749; додаткову угоду до договору про внесення додаткового вкладу третьою особою, укладену між ТОВ «Приватофис» та TOB «Цукропром», посвідчену приватним нотаріусом ОСОБА_3 05.12.2019 за реєстровим №7736.

Водночас, згідно вказаного висновку від 19.05.2020 року Колегією також встановлено, що до Заяви не додано документа, що підтверджує наявність факту згоди іпотекодержателя на відчуження нежитлових приміщень, запис про іпотеку щодо яких містився у спеціальному розділі Державного реєстру прав за № 29908545. Крім того, на момент прийняття оскаржуваного рішення в спеціальному розділі Державного реєстру прав містився запис про обтяження № 29909281 щодо нежитлових приміщень.

Таким чином, за висновком Колегії, оскаржуване рішення підлягає скасуванню, оскільки приватним нотаріусом ОСОБА_3 належним чином не було встановлено відповідність відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що містяться у Державному реєстрі прав, відомостям, що містяться у поданих/отриманих документах, а також наявність зареєстрованих обтяжень на нерухоме майно, чим порушено вимоги пунктів 1, 2 частини 3 статті 10, частини 1 статті 23, пункту 6 частини 1 статті 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та пункту 60 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 № 1127 (далі - Порядок №1127).

Зважаючи на порушення вимог законодавства у сфері державної реєстрації прав, допущені приватним нотаріусом ОСОБА_3, за висновками Колегії вбачаються достатні підстави для тимчасового блокування йому доступу до Державного реєстру прав строком на 1 (один) місяць.

На підставі зазначеного висновку Міністерством юстиції України прийнято рішення, оформлене наказом від 02.06.2020 року № 1840/5 (із змінами, внесеними наказом Міністерства юстиції України від 16.06.2020 року №2000/5), яким відповідно до пункту 2 частини 6 статті 37 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» скаргу ТОВ «Фінансова компанія «Поліс» від 11.02.2020 року задоволено частково, скасовано рішення від 06.12.2019 року №50068890, прийняте приватним нотаріусом Дніпровського нотаріального округу ОСОБА_3, тимчасово заблоковано доступ приватному нотаріусу Дніпровського нотаріального округу ОСОБА_3 до Державного реєстру прав строком на 1 місяць, в задоволенні інших вимог відмовлено.

Відповідно до частини 10 статті 37 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» рішення, дії або бездіяльність Міністерства юстиції України та його територіальних органів можуть бути оскаржені до суду.

В свою чергу, на переконання позивача, оскаржуваний наказ Міністерства юстиції України від 02.06.2020 року №1840/5 «Про задоволення скарги» є незаконним та порушує законні права Товариства з обмеженою відповідальністю «Цукропром» як власника спірного майна.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що скарга ТОВ «Фінансова компанія «Поліс» подана до Міністерства юстиції України 11.02.2020 року, тобто з пропуском строку, встановленого частиною 3 статті 37 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», оскільки 60-дений строк оскарження рішення приватного нотаріуса №50068890 від 06.12.2019 року сплив 04.02.2020 року, у зв`язку з чим Міністерство юстиції України мало відмовити у задоволенні скарги ТОВ «Фінансова компанія «Поліс» у зв`язку з закінченням встановленого строку на подання скарги відповідно до пунктів 5, 6 Порядку розгляду скарг на рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єктів державної реєстрації, територіальних органів Міністерства юстиції, затвердженого поставною КМУ від 25.12.2015 року №1128 (далі - Порядок №1128).

Крім того, позивач вказує на те, що приватним нотаріусом ОСОБА_3 було здійснено пошук відомостей у Державному реєстрі речових прав про речові права та їх обтяження на спірне нерухоме майно (критерії пошуку: адреса нерухомого майна - АДРЕСА_2, тип майна - нежитлові приміщення 1-го поверху №15а, 15б, 15в, 15г, ХХІХ загальною площею 291,9 кв.м. в прибудові літ. А-1 до житлового будинку літ А-14), проте на момент прийняття оскаржуваного рішення №50068890 від 06.12.2019 року у Державному реєстрі прав та його невід`ємних архівних складових записи №29908545 та №29909281 про іпотеку та заборону відчуження нерухомого майна були відсутні, оскільки опис майна в спеціальному розділі відрізняється від іншого опису майна в Реєстрі речових прав та містить інші відомості про майно. Відтак, на думку позивача, спірне рішення було прийнято приватним нотаріусом правомірно.

Позивач окрім цього зазначає, що відповідно до пункту 2 частини 8 статті 37 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції, чинній на момент існування спірних відносин) Міністерство юстиції України та його територіальні органи відмовляють у задоволенні скарги, якщо на момент прийняття рішення за результатом розгляду скарги відбулася державна реєстрація цього права за іншою особою, ніж зазначена у рішенні, що оскаржується. Водночас, станом на день складання висновку від 19.05.2020 року та на день прийняття Наказу №1840/5 від 02.06.2020 року спірний об`єкт нерухомого майна був одночасно зареєстрований в Державному реєстрі речових прав за реєстровим номером 101 за ТОВ «Цукропром» та за реєстровим номером 101 за ТОВ «Ен-Кор-Лімітед».

Отже, на переконання позивача, спірний наказ був прийнятий з порушенням пункту 2 частини 8 статті 37 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», оскільки на момент його прийняття відбулась реєстрація права власності на нерухоме майно за іншою особою - ТОВ «Ен-Кор-Лімітед», ніж зазначена у рішенні, що оскаржується - ТОВ «Цукропром».

Таким чином, як зазначено позивачем в позовній заяві, наведене в сукупності є підставою для скасування наказу Міністерства юстиції України від 02.06.2020 року №1840/5 в судовому порядку як такого, що є протиправним, позаяк ним було скасовано правомірне рішення приватного нотаріуса, тобто має місце порушення права власності позивача на спірне нерухоме майно.

Крім того, позивачем відповідно до заяви про зміну (доповнення) предмета позову від 16.12.2020 року заявлено позовну вимогу про зобов`язання Міністерства юстиції України поновити у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно записи та реєстраційні дії, які були скасовані на підставі наказу Міністерства юстиції України від 02.06.2020 № 1840/5 (зі змінами та доповненнями) «Про задоволення скарги».

За приписами статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу.

У відповідності до статті 124, пунктів 2, 3, 4 частини 2 статті 129 Конституції України, статей 2, 7, 13 Господарського процесуального кодексу України основними засадами судочинства, зокрема, є рівність всіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд наголошує, що відповідно до статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Таким чином, обов`язок доказування, а отже і подання доказів відповідно до ст. 74 ГПК України, покладено саме на сторони та інших учасників судового процесу, а тому суд лише створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Суд зазначає, що згідно статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Частиною 1 статті 319 Цивільного кодексу України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до положень статті 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним; ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Як зазначалось судом вище, спірні правовідносини виникли у зв`язку із визнанням Міністерством юстиції України неправомірним рішення приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу ОСОБА_3, яке полягає у проведенні державної реєстрації права власності на нерухоме майно за ТОВ «Цукорпром», та порушенням, на думку позивача, спірним наказом Міністерства юстиції України його права власності на спірне нерухоме майно.

При цьому позовні вимоги позивача ґрунтуються на факті правомірності вчинення приватним нотаріусом ОСОБА_3 оскаржуваних дій щодо реєстрації права власності на нерухоме майно - нежитлові приміщення, розташовані за адресою: АДРЕСА_2, реєстраційний номер об`єкта 101 за ТОВ «Цукорпром» з посиланням на відсутність жодних записів в Державному реєстрі речових прав про іпотеку та інше обтяження майна на час вчинення таких дій, та відсутність правових підстав для розгляду скарги ТОВ «ФК «Поліс», за результатами розгляду якої і було скасовано вищезазначене рішення №50068890 від 06.12.2019 року про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.

В контексті вищенаведеного судом враховано, що надання оцінки щодо правомірності прийняття рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень саме щодо реєстрації права власності на нерухоме майно входить до юрисдикції господарського суду, оскільки спрямоване на захист права позивача на нерухоме майно від їх порушення іншою особою та при цьому приймаючи рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 06.12.2019 року №50068890 приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу ОСОБА_3 безпосередньо вчиняв дії щодо реєстрації такого права.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04.09.2018 у справі №823/2042/16 (провадження 11-377апп18) дійшла висновку, що спір про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації права має розглядатися як спір, що пов`язаний з порушенням цивільних прав позивача на майно іншою особою, за якою зареєстровано аналогічне право щодо того ж майна.

В свою чергу, оскільки саме позивач був заявником оскаржуваних реєстраційних дій, господарський суд зазначає, що такий спір є спором про цивільне право незалежно від того, чи здійснено державну реєстрацію прав на нерухоме майно з дотриманням державним реєстратором вимог законодавства та чи заявляються, окрім вимог про скасування оспорюваного рішення, запису в державному реєстрі прав, також вимоги про визнання недійсними правочинів, на підставі яких прийнято оспорюване рішення, здійснено оспорюваний запис.

Судом також враховано правову позицію, викладену в постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.04.2021 року у справі № 826/3582/17, згідно якої приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватною права чи інтересу, як правило, майнового, конкретного суб`єкта, то підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єкта владних повноважень.

Якщо порушення своїх прав особа вбачає у наслідках, що спричинені рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, які вона вважає неправомірними, і ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин, мають майновий характер або пов`язані з реалізацією особою майнових прав або особистих немайнових інтересів, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень суб`єкта владних повноважень є способом захисту цивільних прав цієї особи.

Звернення до суду з позовом у справі, що розглядається, зумовлено незгодою позивача з діями відповідача щодо задоволення скарги третьої особи - ТОВ «Фінансова компанія «Поліс» на дії державного реєстратора (приватного нотаріуса), яким оформлено право власності за ТОВ «Цукорпром» на нерухоме майно, яке перебуває в іпотеці ТОВ «Фінансова компанія «Поліс».

Суд зазначає, що даний спір має приватноправовий, а не публічно-правовий характер, оскільки стосується підстав реєстрації за позивачем права власності на нерухоме майно, яке, на думку позивача, оформлено відповідно до вимог та порядку, визначених законом, отже вимоги у цій справі так чи інакше зводяться до захисту права власності на об`єкти нерухомого майна, а відтак вимоги у даній справі направлені на захист прав ТОВ «Цукорпром» на спірне нерухоме майно, зокрема, від порушення з боку ТОВ «ФК «Поліс».

При цьому, з урахуванням вищенаведених висновків Верховного Суду господарський суд наголошує, що в даному випадку під час розгляду спору повинна надаватись юридично - правова оцінка правовідносинам, які склались на момент вчинення спірних реєстраційних дій щодо реєстрації права власності на нерухоме майно, не зважаючи на можливі процедурні порушення.

Таким чином, з урахуванням фактичних обставин справи та висновків Верховного Суду суд зазначає, що позовні вимоги в цій справі є похідними при вирішенні судом питання щодо правомірності набуття права власності на спірне майно і результат розгляду даного спору може впливати на права та інтереси позивача, ТОВ «ФК «Поліс» як іпотекодержателя та ТОВ «ЕН-КОР-ЛІМІТЕД» як нового власника майна, тобто предмет спору у цій справі безпосередньо впливає на можливість реалізації сторонами права власності на спірне майно: нежитлові приміщення, розташовані за адресою АДРЕСА_2, тобто існує спір про право.

Так, відповідно до статті 182 Цивільного кодексу України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість і правочинів щодо нерухомості є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. Відмова у державній реєстрації права на нерухомість або правочинів щодо нерухомості, ухилення від реєстрації, відмова від надання інформації про реєстрацію можуть бути оскаржені до суду. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Суд зазначає, що правові, економічні, організаційні засади проведення державної реєстрації речових та інших прав, які підлягають реєстрації за цим Законом, та їх обтяжень і спрямований на забезпечення визнання та захисту державою цих прав, створення умов для функціонування ринку нерухомого майна станом на момент прийняття оскаржуваного рішення приватного нотаріуса від 06.12.2019 року регулювалися Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» в редакції від 02.11.2019 року (далі - Закон).

Статтею 2 Закону визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; обтяження - заборона розпоряджатися та/або користуватися нерухомим майном, яка встановлена або законом, або актами уповноважених на це органів державної влади, їх посадових осіб або яка виникає на підставі договорів.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 4 Закону обов`язковій державній реєстрації підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам, державі в особі органів, уповноважених управляти державним майном, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним організаціям, іноземним державам, а також територіальним громадам в особі органів місцевого самоврядування, а саме: право власності на нерухоме майно.

Тобто, державна реєстрація - це не підстава набуття права власності, а засвідчення державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. Відповідне положення міститься у постанові Верховного Суду від 24 січня 2020 року № 910/10987/18.

Відповідно до частини 1 статті 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення.

Частина 2 статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначає, що речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації (частина 3 статті 3 вказаного Закону).

Будь-які дії особи, спрямовані на набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, можуть вчинятися, якщо речові права на таке майно зареєстровані згідно із вимогами цього Закону, крім випадків, коли речові права на нерухоме майно, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними згідно з частиною третьою цієї статті, та у випадках, визначених статтею 28 цього Закону (ч. 4 статті 3 вказаного Закону).

Відповідно до положень статі 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим/отриманим документам.

Статтею 26 вказаного Закону передбачено, що за результатом розгляду документів, поданих для державної реєстрації прав, державний реєстратор на підставі прийнятого ним рішення про державну реєстрацію прав вносить відомості про речові права, обтяження речових прав до Державного реєстру прав.

Згідно із частиною 3 статті 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державний реєстратор, зокрема, встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що містяться у Державному реєстрі прав, відомостям, що містяться у поданих/отриманих документах; наявність обтяжень прав на нерухоме майно; наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення речового права, що підлягає державній реєстрації; перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення;

В свою чергу, підставами для зупинення державним реєстратором розгляду заяви про державну реєстрацію прав може бути подання документів для державної реєстрації прав не в повному обсязі, передбаченому законодавством (пункт 1 частини 1 статті 23 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Державний реєстратор у строк, встановлений для державної реєстрації прав, приймає рішення про зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та невідкладно повідомляє про це заявника (частина 2 статті 23 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

У разі невиконання заявником зазначених у рішенні вимог у строк, встановлений у частині третій цієї статті, державний реєстратор приймає рішення про відмову в державній реєстрації прав (частина 5 статті 23 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

З контексту вищенаведених норм вбачається, що порядок проведення державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна включає, зокрема: перевірку документів, які подаються державному реєстратору, на відсутність підстав для зупинення розгляду заяви, зупинення такого розгляду (у випадку встановлення наявності відповідних підстав для цього), надання встановленого Законом строку, для усунення виявлених недоліків та, відповідно, прийняття рішення про реєстрацію або про відмову в реєстрації прав (у випадку не усунення заявником недоліків, які стали підставами для зупинення розгляду заяви).

За таких обставин, до моменту прийняття приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу ОСОБА_3 рішення від 06.12.2019 року № 50068890 щодо державної реєстрації права власності на об`єкт нерухомого майна (нежитлові приміщення 1-го поверху, загальною площею 291,9 кв.м., АДРЕСА_2) за Товариством з обмеженою реєстрацією «Цукорпром» (), на нього покладався обов`язок перевірки відповідності поданих для такої реєстрації документів вимогам діючого законодавства України, як в частині їх наявності, так і в частині відповідності їх змісту.

Пунктом 6 частини 1 статті 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо наявні зареєстровані обтяження речових прав на нерухоме майно.

За наявності підстав для відмови в державній реєстрації прав державний реєстратор приймає рішення про відмову в державній реєстрації прав. Рішення про відмову в державній реєстрації прав повинно містити вичерпний перелік обставин, що стали підставою для його прийняття (пункт 7 частини 1 статті 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Так, пунктом 60 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 № 1127 (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) встановлено, що для державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно, яке перебуває в іпотеці або податковій заставі, також подається документ, що підтверджує наявність факту згоди іпотекодержателя або контролюючого органу на відчуження або передачу на іншому речовому праві такого майна.

Згідно з частиною 1 статті 23 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» розгляд заяви про державну реєстрацію прав може бути зупинено державним реєстратором виключно у випадку, зокрема, подання документів для державної реєстрації прав не в повному обсязі, передбаченому законодавством.

Як зазначалось судом раніше, для реєстрації права власності на спірне нерухоме майно за ТОВ «Цукорпром» приватному нотаріусу ОСОБА_3 позивачем було подано наступні документи: договір про внесення додаткового вкладу третьою особою, укладений між ТОВ «Приватофис» та TOB «Цукропром», від 02.12.2019 року; акт приймання-передачі майна, що вноситься до статутного капіталу, укладений між ТОВ «Приватофис» та TOB «Цукропром», від 05.12.2019 року; додаткову угоду до договору про внесення додаткового вкладу третьою особою, укладену між ТОВ «Приватофис» та TOB «Цукропром», від 05.12.2019 року.

Разом з тим, як встановлено судом за матеріалами справи, подані позивачем державному реєстратору для реєстрації права власності на спірне майно документи не включали в себе Заяву-згоду іпотекодержателя ТОВ «Фінансова компанія «Поліс» на відчуження спірних нежитлових приміщень, запис про іпотеку яких містився у спеціальному розділі Державного реєстру речових прав за №29908545 та запис про обтяження яких містився у спеціальному розділі Державного реєстру речових прав за №29909281.

Відповідно до частини 1 статті 13 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» Державний реєстр прав складається з розділів, спеціального розділу, бази даних заяв та реєстраційних справ в електронній формі. Невід`ємною архівною складовою частиною Державного реєстру прав є Реєстр прав власності на нерухоме майно, Єдиний реєстр заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та Державний реєстр іпотек.

Процедуру функціонування Державного реєстру речових прав, його невід`ємної архівної складової частини та наповнення Державного реєстру прав відомостями про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, про суб`єктів та об`єкти таких прав визначає Порядок ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 26.10.2011року №1141.

Відповідно до пункту 2 даного Порядку №1141 (в редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин) невід`ємна архівна складова частина Державного реєстру прав - Реєстр прав власності на нерухоме майно, Єдиний реєстр заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та Державний реєстр іпотек.

Згідно з пунктом 40 Порядку №1141 (в редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин) відомості невід`ємної архівної складової частини Державного реєстру прав використовуються державним реєстратором під час проведення державної реєстрації прав для встановлення наявності (відсутності) записів про державну реєстрацію прав, їх обтяжень, у тому числі з метою їх перенесення до Державного реєстру прав та погашення у випадках, передбачених цим Порядком.

Відповідно до пункту 4 Порядку №1141 (в редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин) ведення Державного реєстру прав передбачає, зокрема, пошук відомостей у Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині.

Пунктом 20 Порядку №1141 (в редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин) передбачено, що пошук відомостей у базі даних заяв про зареєстровані заяви у сфері державної реєстрації прав, судові рішення щодо заборони (зняття заборони) вчинення реєстраційних дій здійснюється за одним або кількома такими ідентифікаторами:

реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна (у разі наявності відкритого розділу на об`єкт нерухомого майна);

кадастровий номер земельної ділянки (у разі формування заяви щодо земельної ділянки);

адреса об`єкта нерухомого майна (крім випадків формування заяви щодо земельної ділянки);

реєстраційний номер заяви (у разі відкликання заяви).

Відповідно до статті 46-1 Закону України «Про нотаріат» нотаріус під час вчинення нотаріальних дій обов`язково використовує відомості єдиних та державних реєстрів шляхом безпосереднього доступу до них. Нотаріус під час вчинення нотаріальних дій з нерухомим майном, об`єктом незавершеного будівництва обов`язково використовує також відомості Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Державного земельного кадастру.

Таким чином, приватний нотаріус до винесення спірного рішення від 06.12.2019 року № 50068890 щодо державної реєстрації права власності на об`єкт нерухомого майна мав здійснити пошук відомостей у Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині щодо наявності записів про обтяження нерухомого майна та щодо наявності записів про іпотеку відчужуваного нерухомого майна.

Проте, з матеріалів справи вбачається, що під час розгляду Колегією скарги ТОВ «ФК «Поліс» приватний нотаріус ОСОБА_3 не спростував того, що він не здійснював пошуку інформації щодо спірного нерухомого майна у Реєстрах та Реєстрі прав власності на нерухоме майно.

У поданій позовній заяві позивач стверджував про те, що приватним нотаріусом ОСОБА_3 під час вчинення нотаріальних дій щодо державної реєстрації права власності на спірне нерухоме майно за ТОВ «Цукорпром» здійснювався пошук інформації щодо спірного нерухомого майна у Реєстрі прав власності на нерухоме майно та його невід`ємних архівних складових, проте позивачем в процесі розгляду справи судом не було надано суду жодних доказів на підтвердження здійснення державним реєстратором ОСОБА_3 такого пошуку під час вчинення спірних нотаріальних дій.

Так, відповідно до пункту 5 Порядку використання даних Реєстру прав власності на нерухоме майно, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, Державного реєстру іпотек та Державного реєстру обтяжень рухомого майна, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 14.12.2012 року №1844/5, відомості, отримані державним реєстратором під час проведення державної реєстрації прав за результатом пошуку у Реєстрах та Реєстрі прав власності на нерухоме майно, оформляються у паперовому вигляді, підписуються державним реєстратором, засвідчуються в установленому законодавством порядку печаткою та долучаються до відповідної облікової або реєстраційної справи.

Наразі, докази оформлення приватним нотаріусом ОСОБА_3 у паперовому вигляді відповідного Витягу з Державного речових прав або з Єдиного реєстру заборон та Державного реєстру іпотек станом на 06.12.2019 року за результатом пошуку інформації щодо спірного нерухомого майна у Реєстрах в матеріалах справи відсутні.

Щодо посилання позивача на те, що приватний нотаріус ОСОБА_3 здійснив пошук у Реєстрі прав власності на нерухоме майно за адресою знаходження майна та не виявив записів про іпотеку та заборону відчуження нерухомого майна у зв`язку з тим, що опис майна в спеціальному розділі відрізняється від іншого опису майна суд зазначає, що незначні відмінності в описі нерухомого майна не могли перешкодити державному реєстратору Бондаренку Р.О. ідентифікувати наявність іпотеки та заборони щодо даного майна у спеціальних розділах.

Так, згідно наявного в матеріалах справи Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іпотеки №192847814 від 12.12.2019 року актуальна інформація зі спеціального розділу про іпотеку: номер запису про іпотеку 29908545, дата реєстрації 17.01.2019 року, підстава внесення запису - рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №45110595 від 18.01.2019, державний реєстратор Михайлова Яна Олександрівна, іпотекодержатель - ТОВ «Фінансова компанія «Поліс», відомості про реєстрацію до 01.01.2013 - реєстраційний номер іпотеки 7298542, опис предмета іпотеки - нежитлові приміщення 1-го поверху №15а, 15б, 15в, 15г, ХХІХ загальною площею 291,9 кв.м. в літ. А-1), опис об`єкту нерухомого майна - нежитлові приміщення 1-го поверху №15а, 15б, 15в, 15г, ХХІХ загальною площею 291,9 кв.м. в літ. А-1; адреса - АДРЕСА_2.

Крім того, згідно даних з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (інформаційна довідка №211627321 від 05.06.2020 року) актуальна інформація зі спеціального розділу про заборону на нерухоме майно - номер запису про обтяження - 34616961 (перенесено із запису 29909281), дата реєстрації 17.01.2019 року, підстава внесення запису - рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №50190468 від 12.12.2019, державний реєстратор Литвиненко Людмила Володимирівна, обтяжувач - ТОВ «Фінансова компанія «Поліс», опис предмета обтяження - нежитлові приміщення 1-го поверху №15а, 15б, 15в, 15г, ХХІХ загальною площею 291,9 кв.м. в літ. А-1), опис об`єкту нерухомого майна - нежитлові приміщення 1-го поверху №15а, 15б, 15в, 15г, ХХІХ загальною площею 291,9 кв.м. в літ. А-1; адреса - АДРЕСА_2.

В свою чергу, згідно поданої позивачем Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №211627321 від 05.06.2020 року актуальна інформація про об`єкт нерухомого майна 101 щодо якого приватним нотаріусом прийнято спірне рішення №50068890 від 06.12.2019 року - нежитлові приміщення 1-го поверху №15а, 15б, 15в, 15г, ХХІХ загальною площею 291,9 кв.м. в прибудові літ. А-1 до житлового будинку літ А-14; адреса - АДРЕСА_2.

Отже, дані описи нерухомого майна практично ідентичні (нумерація приміщень, їх кількість, загальна площа, поверх тощо), що спростовує наведені вище доводи позивача про неможливість здійснити пошук у реєстрах щодо наявності відомостей про заборону та про іпотеку нерухомого майна виключно за адресою нерухомого майна.

За таких обставин, за висновком суду, приватний нотаріус ОСОБА_3 під час вчинення нотаріальних дій зі спірним нерухомим майном не здійснив пошук у Реєстрах з метою отримання відомостей щодо наявності/відсутності записів про іпотеку та заборону відчуження нерухомого майна; не пересвідчився у відсутності суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями; не перевірив належним чином подані документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій або відмови в державній реєстрації прав, у зв`язку з чим спірне рішення №50068890 від 06.12.2019 року прийняте приватним нотаріусом ОСОБА_3 з порушенням вимог пункту 6 частини 1 статті 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та пункту 60 Порядку № 1127, оскільки державний реєстратор мав відмовити позивачу у державній реєстрації переходу права власності на спірне нерухоме майно у зв`язку з наявністю зареєстрованого обтяження речових прав на таке нерухоме майно.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги у позовній заяві позивач також вказує на те, що Міністерство юстиції України мало відмовити ТОВ «Фінансова компанія «Поліс» у задоволенні скарги у зв`язку із пропуском останнім строку на звернення зі скаргою.

Так, відповідно до частини 3 статті 37 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єкта державної реєстрації прав можуть бути оскаржені до Міністерства юстиції України та його територіальних органів протягом 60 календарних днів з дня прийняття рішення, що оскаржується, або з дня, коли особа дізналася чи могла дізнатися про порушення її прав відповідною дією чи бездіяльністю.

Як зазначало ТОВ «Фінансова компанія «Поліс» у своїй скарзі від 11.02.2020 року, про порушення своїх прав рішенням державного реєстратора №50068890 від 06.12.2019 року товариство дізналося 10.02.2020 року після отримання інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо спірного нерухомого майна.

В свою чергу, з матеріалів справи вбачається, що скаргу ТОВ «Фінансова компанія «Поліс» було подано 11.02.2020 року через портал державних послуг https://igov.gov.ua та зареєстровано Міністерством юстиції України 11.02.2020 року за № 4432-33-20.

При цьому суд відзначає, що чинним законодавством не встановлено обов`язок іпотекодержателя щоденно перевіряти стан предмета іпотеки.

Окрім того, оскільки у Державному реєстрі речових прав було зареєстровано іпотеку та заборону щодо спірного нерухомого майна, у ТОВ «ФК «Поліс» були правомірні очікування щодо збереження права власності на це майно за ТОВ «Приватофис» та неможливості його відчуження третім особам без згоди іпотекодержателя - ТОВ «ФК «Поліс».

Частинами 3, 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

У пункті 30 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи "Щодо якості судових рішень" міститься положення, згідно з яким дотримання принципів змагальності та рівності сторін є необхідними передумовами сприйняття судового рішення як належного сторонами, а також громадськістю.

Принцип змагальності необхідно розглядати як основоположний компонент концепції "справедливого судового розгляду" у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції, що також включає споріднені принципи рівності сторін у процесі та принцип ефективної участі.

Пункт 4 статті 129 Конституції України змагальність сторін прямо пов`язує зі свободою в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Наразі, сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що вона є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за таким підходом сама концепція змагальності втрачає сенс.

Так, згідно висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, принцип змагальності передбачає покладання тягаря доказування на сторони та одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Разом з тим, на позивача покладений обов`язок обґрунтувати суду свої вимоги поданими до суду доказами, тобто, довести, що права та інтереси позивача дійсно порушуються, оспорюються чи не визнаються, а тому потребують захисту.

Відповідно до статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша).

Згідно зі статей 76, 77 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 78 Господарського процесуального кодексу України достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

Статтею 79 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Алгоритм та порядок встановлення фактичних обставин кожної конкретної справи не є типовим та залежить, насамперед, від позиції сторін спору, а також доводів і заперечень, якими вони обґрунтовують свою позицію. Всі юридично значущі факти, які складають предмет доказування, що формується, виходячи з підстав вимог і заперечень сторін та норм матеріального права. Підстави вимог і заперечення осіб, які беруть участь у справі, конкретизують предмет доказування у справі, який може змінюватися в процесі її розгляду (аналогічна правова позиція викладена у постанові об`єднаної палати Верховного Суду від 05.07.2019 року зі справи № 910/4994/18).

Поряд із цим суд зазначає, що позивачем жодними доказами не спростовано факту про те, що ТОВ «ФК «Поліс» дізналося про рішення державного реєстратора №50068890 від 06.12.2019 року саме 10.02.2020 року та/або мало можливість дізнатись раніше.

Таким чином, за висновком суду, ТОВ «Фінансова компанія «Поліс» звернулось зі скаргою на рішення державного реєстратора №50068890 від 06.12.2019 року з дотриманням визначеного законодавством строку, у зв`язку з чим у Міністерства юстиції України були відсутні підстави для відмови у задоволенні вказаної скарги у зв`язку із пропуском заявником строку на таке звернення.

Щодо посилання позивача на те, що Міністерство юстиції України мало відмовити у задоволенні скарги ТОВ «Фінансова компанія «Поліс» оскільки станом на момент прийняття спірного наказу була здійснена державна реєстрація права власності на це майно іншою особою - ТОВ «Ен-Кор-Лімітед», то відповідно до пункту 2 частини 8 статті 37 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» Міністерство юстиції України та його територіальні органи відмовляють у задоволенні скарги, якщо на момент прийняття рішення за результатом розгляду скарги відбулася державна реєстрація цього права за іншою особою, ніж зазначена у рішенні, що оскаржується.

Так, за матеріалами справи судом встановлено, що у скарзі ТОВ «Фінансова компанія «Поліс» оскаржувало рішення державного реєстратора ОСОБА_3 №50068890 від 06.12.2019 року щодо державної реєстрації права власності на нерухоме майно за ТОВ «Цукорпром».

На підставі прийнятого державним реєстратором ОСОБА_3 спірного рішення було зареєстровано право власності на об`єкт нерухомого майна за позивачем з відкриттям нового розділу на об`єкт нерухомого майна (АДРЕСА_2) у Державному реєстрі речових прав та присвоєнням об`єкту нерухомого майна реєстраційного номеру 101.

Разом з цим, 12.12.2019 року на підставі рішення державного реєстратора Красноградської районної державної адміністрації Харківської області ОСОБА_5 №50190468 від 12.12.2019 року право власності на цей же об`єкт нерухомого майна було зареєстровано за ТОВ «Фінансова компанія «Поліс» з відкриттям нового розділу та присвоєнням об`єкту нерухомого майна (АДРЕСА_2) реєстраційного номеру 101.

В подальшому, 27.12.2019 року на підставі рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_4 №50521588 від 27.12.2019 року право власності на об`єкт нерухомого майна - нежитлові приміщення, розташовані за адресою АДРЕСА_2, реєстраційний номер об`єкту 101, зареєстровано за ТОВ «Ен-Кор-Лімітед» внаслідок переходу права власності на вказане майно від ТОВ «Фінансова компанія «Поліс» до ТОВ «Ен-Кор-Лімітед» на підставі договору купівлі-продажу від 27.12.2019 року №2921.

Таким чином, на момент складання Комісією висновку від 19.05.2020 року та прийняття Міністерством юстиції України наказу №1840/5 від 02.06.2020 року в Державному реєстрі речових прав одночасно був зареєстрований один і той самий об`єкт нерухомого майна (АДРЕСА_2, нежитлові приміщення 1-го поверху №15а, 15б, 15в, 15г, ХХІХ загальною площею 291,9 кв.м. в прибудові літ. А-1 до житлового будинку літ А-14), проте за різними реєстраційними номерами, а саме: об`єкт нерухомого майна №101 - власник ТОВ «Ен-Кор-Лімітед» та об`єкт нерухомого майна №101 - власник ТОВ «Цукорпром».

Відповідно до частини 1-3 статті 13 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» Державний реєстр прав складається з розділів, спеціального розділу, бази даних заяв та реєстраційних справ в електронній формі. Невід`ємною архівною складовою частиною Державного реєстру прав є Реєстр прав власності на нерухоме майно, Єдиний реєстр заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та Державний реєстр іпотек.

На кожний об`єкт нерухомого майна під час проведення державної реєстрації права власності на нього вперше у Державному реєстрі прав відкривається новий розділ та формується реєстраційна справа, присвоюється реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна (частина друга статті 13 цього Закону).

Після відкриття на об`єкт нерухомого майна розділу у Державному реєстрі прав відомості про інші речові права та суб`єкта (суб`єктів) цих прав, обтяження речових прав та суб`єкта (суб`єктів) цих обтяжень переносяться до такого розділу (частина третя статті 13 вказаного Закону).

Так, Товариству з обмеженою відповідальністю «Приватофис» спірне нерухоме майно належало на підставі договору купівлі-продажу від 31.03.2011 року та витягу про державну реєстрацію №34510618 від 06.09.2012 року. Відповідно запис про право власності на нерухоме майно, що містився у Реєстрі прав власності на нерухоме майно, був здійснений до 01.01.2013 року.

Відповідно до пунктів 5, 6 частини 3 статті 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державний реєстратор відкриває та/або закриває розділи в Державному реєстрі прав, вносить до відкритого розділу або спеціального розділу Державного реєстру прав відповідні відомості про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів таких прав; присвоює за допомогою Державного реєстру прав реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна у випадках, передбачених цим Законом.

Так, державний реєстратор ОСОБА_3, здійснивши державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за ТОВ «Цукорпром», відкрив новий розділ у Державному реєстрі речових прав та присвоїв нерухомому майну в даному Реєстрі новий реєстраційний номер 101.

Згідно з пунктом 45 Порядку №1141 (в редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин) у разі державної реєстрації прав, реєстрацію яких проведено до 1 січня 2013 року в архівній складовій частині Державного реєстру прав, після внесення до Державного реєстру прав відомостей, передбачених пунктами 41, 42 та 44 цього Порядку, державний реєстратор проставляє у Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та/або Державному реєстрі іпотек відмітку про погашення такого запису.

Тобто, права, зареєстровані до 01.01.2013, залишаються дійсними. Повторно їх реєструвати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно не потрібно. Але у випадку відчуження об`єкта нерухомості, вся інформація про таку реєстрацію повинна бути перенесена (внесена) до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до абз. 2 пункту 20 Порядку №1127 (в редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин) за наявності зареєстрованих речових прав, похідних від права власності, на такий об`єкт нерухомого майна, об`єкт незавершеного будівництва або обтяжень речових прав у спеціальному розділі Державного реєстру прав та/або в його невід`ємній архівній складовій частині державний реєстратор одночасно з відкриттям розділу у Державному реєстрі прав переносить такі відомості про речові права на таке майно та їх обтяження, про суб`єктів зазначених прав до відповідного відкритого розділу.

Отже, державний реєстратор ОСОБА_3 під час прийняття спірного рішення №50068890 від 06.12.2019 року мав здійснити наступні дії: 1) використати відомості архівної частини Державного реєстру прав; 2) з відкриттям нового розділу щодо нерухомого майна у Державному реєстрі речових прав закрити відповідний розділ у Реєстрі прав власності на нерухоме майно; 3) перенести до Державного реєстру речових прав запис про іпотеку №29908545 та запис про заборону відчуження №29909281 нерухомого майна.

Однак, при відкритті нового розділу в Державному реєстрі речових прав з реєстраційним номером об`єкту нерухомого 101 державний реєстратор ОСОБА_3 не погасив відповідний розділ щодо нерухомого майна у Реєстрі прав власності на нерухоме майно та не переніс до Державного реєстру речових прав запис про іпотеку №29908545 та запис про заборону відчуження нерухомого майна №29909281.

В свою чергу, 12.12.2019 року ТОВ «Фінансова компанія «Поліс» звернуло стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку шляхом здійснення державної реєстрації права власності на предмет іпотеки згідно зі статтею 37 Закону України «Про іпотеку».

Під час здійснення державної реєстрації права власності на нерухоме майно за ТОВ «ФК «Поліс» в порядку статті 37 Закону України «Про іпотеку», державний реєстратор ОСОБА_5, керуючись Порядком №1141 та Порядком №1127, використала відомості архівної складової частини Державного реєстру прав, а саме відомості про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за ТОВ «Приватофис» та відомості про іпотеку нерухомого майна, відповідно до яких ТОВ «ФК «Поліс» є іпотекодержателем даного майна.

Таким чином, у зв`язку з невиконанням державним реєстратором ОСОБА_3 вимог Порядку №1141 та Порядку №1127 під час проведення державної реєстрації права власності на нерухоме майно за ТОВ «Цукорпром», а саме приватний нотаріус з відкриттям нового розділу щодо нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав не закрив старий розділ щодо нерухомого майна в Реєстрі прав власності на нерухоме майно, то невиконання даного обов`язку спричинило те, що на момент реєстрації права власності на нерухоме майно за ТОВ «Фінансова компанія «Поліс», державний реєстратор ОСОБА_5 так само як і ТОВ «ФК «Поліс» не володіли інформацією про відкриття нового розділу щодо спірного нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав та про реєстрацію права власності на нерухоме майно за ТОВ «Цукорпром», оскільки державний реєстратор ОСОБА_5 орієнтувалась на відповідні відомості розділу з архівної частини Державного реєстру прав, які не були закриті та погашені державним реєстратором ОСОБА_3

Таким чином, реєструючи право власності на нерухоме майно за ТОВ «ФК «Поліс» та використовуючи інформацію архівної складової Державного реєстру речових прав - Реєстру прав власності на нерухоме майно, державний реєстратор ОСОБА_5 відкрила новий розділ у Державному реєстрі речових прав з присвоєнням об`єкту нерухомого майна нового реєстраційного номера - 101.

Отже, реєстрація права власності на спірне нерухоме майно за ТОВ «Ен-Кор-Лімітед» та реєстрація державним реєстратором ОСОБА_3 права власності на нерухоме майно за ТОВ «Цукорпром» не пов`язані між собою.

Як зазначалось судом раніше, підставою для відмови у задоволенні скарги є обставина, коли на момент прийняття рішення за результатом розгляду скарги відбулася державна реєстрація цього права за іншою особою, ніж зазначена у рішенні, що оскаржується - тобто у разі, коли державна реєстрація за попереднім власником, щодо якого було прийнято оскаржуване рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав була погашена внаслідок державної реєстрації права власності на це майно за іншою особою та право власності попереднього власника у зв`язку з новою державною реєстрацією припинилось.

Проте, на момент винесення висновку від 19.05.2020 року та спірного наказу від 02.06.2020 року про скасування рішення державного реєстратора №50068890 від 06.12.2019 року по об`єкту нерухомого майна з реєстраційним номером 101 право власності було зареєстровано саме за позивачем - ТОВ «Цукорпром», державна реєстрація права власності по об`єкту нерухомого майна з вказаним реєстраційним номером за іншою особою не відбулася, право власності позивача на спірне нерухоме майно на момент розгляду справи не було припинено незважаючи на одночасну державну реєстрацію права власності за ТОВ «Ен-Кор-Лімітед» щодо об`єкта нерухомого майна з реєстраційним номером 101, а тому підстави для відмови у задоволенні скарги ТОВ «ФК «Поліс» на підставі пункту 2 частини 8 статті 37 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» були відсутні.

Разом з цим, ТОВ «Цукорпром» та ТОВ «Приватофис» у письмових пояснення у справі наголошували на тому, що іпотека щодо спірного об`єкту нерухомого майна припинилась з 24.01.2011 року у зв`язку з його продажем 24.01.2011 з публічних торгів на аукціоні в ході здійснення ліквідаційної процедури у справі про банкрутство ФОП Колядинського А.О., після чого право власності на нерухоме майно неодноразово переходило до інших осіб.

Так, судом за матеріалами справи встановлено, що між Відкритим акціонерним товариством «ВТБ Банк» (іпотекожержатель) та гр. Колядинським Андрієм Олеговичем (іпотекодавець) було укладено іпотечний договір №15.35.-14/08ДІ02 від 13.05.2008 року, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Машковою С.Л., за номером 1551, в якості забезпечення виконання Колядинським А.О. зобов`язання за кредитним договором №15.35-14/07-СК від 24.10.2007 року.

За вказаним іпотечним договором Колядинським А.О. було передано в іпотеку банку, зокрема, нежитлові приміщення 1-го поверху №15а, 15б, 15в, 15г, ХХІХ загальною площею 291,9 кв.м. в літ. А-1, розташовані за адресою: АДРЕСА_2 (пункт 1.3 іпотечного договору).

На підставі зазначеного іпотечного договору в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та в Державному реєстрі іпотек приватним нотаріусом Машковою С.Л. 30.05.2008 року зареєстровано заборону на нерухоме майно (запис 7298663) та іпотеку щодо нерухомого майна (запис 7298542).

В подальшому між ПАТ «ВТБ Банк» (первісний кредитор) та ТОВ «Фінансова компанія «Поліс» (новий кредитор) було укладено договір про відступлення права вимоги за договорами іпотеки та договорами застави від 12.05.2016 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського нотаріального округу ОСОБА_11, за номером 861, за умовами якого первісний кредитор передає новому кредитору права вимоги за кредитними договорами та договорами забезпечення до них (пункт 2.1 Договору про відступлення права вимоги).

Згідно з Витягом з Додатку 1 до додаткової угоди №1 від 27.11.2015 року до Договору про відступлення права вимоги (Реєстр прав вимоги №1/3 від 27.11.2015 року), ТОВ «Фінансова компанія «Поліс» набуло право вимоги до Колядинського А.О. за кредитним договором №15.35-14/07-СК від 24.10.2007 року.

Отже, ТОВ «Фінансова компанія «Поліс» на підставі договору про відступлення права вимоги за договорами іпотеки та договорами застави від 12.05.2016 року є іпотекодержателем нерухомого майна - нежитлові приміщення 1-го поверху, загальною площею 291,9 кв.м., Харківська обл.. АДРЕСА_2, переданого в іпотеку Колядинським А.О. за іпотечним договором від 13.05.2008 року.

Поряд з цим, постановою Господарського суду Харківської області від 21.12 2010 року у справі №Б-39/171-10 ФОП Колядинського А.О. було визнано банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 17.01.2011 року у справі №Б-39/171-10 було скасовано заборону на нерухоме майно, накладену на предмет іпотеки.

На підставі вказаних постанови та ухвали суду з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та Державного реєстру іпотек були вилучені записи про іпотеку та заборону, а саме: 04.02.2011 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_10 вилучено запис про реєстрацію заборони на нерухоме майно; 07.02.2011 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_10 вилучено запис про реєстрацію іпотеки щодо нерухомого майна.

24.01.2011 року Товарною біржею «Правопорядок» проведено аукціон по продажу майна банкрута ФОП Колядинського А.О., у тому числі спірного нерухомого майна, про що складено Протокол № 5 від 24.01.2011 року.

04.02.2011 року між ліквідатором ФОП Колядинського А.О. - ОСОБА_6 та переможцем аукціону ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу нежитлових приміщень, у тому числі спірного нерухомого майна.

10.02.2011 року між гр-ном ОСОБА_2 та гр-ном ОСОБА_7 було укладено договір купівлі-продажу №62, за умовами якого ОСОБА_7 набув право власності на спірне нерухоме майно.

Постановою Харківського апеляційного господарського суду від 08.09.2011 року, залишеною без змін постановою Вищого господарського суду України від 13.12.2011 року, постанову Господарського суду Харківської області від 21.12.2010 року, якою фізичну особу-підприємця Колядинського А.О. було визнано банкрутом, скасовано, провадження у справі №Б-39/171-10 про банкрутство фізичної особи-підприємця Колядинського А.О. припинено.

На підставі зазначених вище судових рішень, у зв`язку з припиненням провадження у справі №Б-39/171-10 про банкрутство фізичної особи-підприємця Колядинського А.О., на підставі договору про відступлення права вимоги за договорами іпотеки та договорами застави від 12.05.2016 року та за заявою ТОВ «ФК «Поліс» 17.01.2019 року державним реєстратором Харківської районної державної адміністрації ОСОБА_8 внесено (поновлено) до спеціального розділу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис про іпотеку №29908545 та запис про обтяження №29909281.

Водночас, з матеріалів справи вбачається, що 31.03.2011 року між ОСОБА_7 (продавець) та ТОВ «Приватофис» (покупець) укладено договір купівлі-продажу нежитлових приміщень, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_9 за реєстровим №1313, копія наявні в матеріалах справи.

На підставі вказаного договору ТОВ «Приватофис» придбано нерухоме майно, за ціною 3 252 933,60 грн. (пункт 2.1 договору), а саме - нежитлові приміщення 1-го поверху №15а, 15б, 15в, 15г, ХХІХ загальною площею 291,9 кв.м. в прибудові літ. А-1 до житлового будинку літ А-14, розташовані за адресою АДРЕСА_2 (пункт 1.1. договору).

Згідно з п. 1.4 Договору від 31.03.2011 року зазначено, що відсутність заборони відчуження вищезазначеного нерухомого майна підтверджується Витягом № 30869312 з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 31.03.2011 року.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, ТОВ «Цукорпром» зазначає про те, що на день придбання спірного нерухомого майна Товариством з обмеженою відповідальністю «Приватофис» у відповідних реєстрах були відсутні будь-які записи щодо обтяження цього майна, оскільки запис про реєстрацію іпотеки та запис про реєстрацію заборони відчуження нерухомого майна було вилучено з Реєстру речових прав ще 07.02.2011 року та 04.02.2011 року відповідно, а нові записи про іпотеку 29908545 та про обтяження 29909281 було внесено до спеціального розділу Державного реєстру речових прав лише 17.01.2019 року.

Тому, на переконання позивача, за відсутності в реєстрі в день укладання вказаного договору купівлі-продажу від 31.03.2011 року відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень, ТОВ «Приватофис» як особа, яка добросовісно покладалась на ці відомості, тобто не знала та не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуло право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень.

Аналогічний правовий висновок викладений у пункті 7.22 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15.06.2021 року у справі №922/2416/17 (провадження №12-44гс20) та у пункті 38 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.10.2019 року у справі №922/3537/17 (провадження №12-127гс19).

Таким чином позивач стверджує про те, що право іпотеки ТОВ «Фінансова компанія «Поліс» на спірне нерухоме майно припинилось, а оскільки ТОВ «Приватофис» набуло майно вільним від незареєстрованих обтяжень та прав інших осіб, то згода ТОВ «ФК «Поліс» на розпорядження ТОВ «Приватофис» нерухомим майном була непотрібна.

Разом з цим суд зазначає, що відповідно викладеного у пункті 7.22 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15.06.2021 року у справі №922/2416/17 висновку, виключення відомостей про право іпотеки з відповідного Державного реєстру, зокрема, на підставі судового рішення не впливає на чинність іпотеки. Скасування того судового рішення, що мало наслідком внесення до Державного реєстру іпотек запису про припинення іпотеки, не відновлює дію останньої, оскільки іпотека зберігає чинність незалежно від відсутності певний час відомостей про неї у відповідному державному реєстрі; запис про іпотеку не може бути відновлений з моменту вчинення первинного запису, а вчиняється державним реєстратором повторно за наявності для цього підстав, передбачених законом, зокрема, договору іпотеки, а також судового рішення про визнання права іпотекодержателя.

Як зазначалось судом раніше, постанову Господарського суду Харківської області від 21.12.2010 року у справі №Б-39/171-10, за наслідками прийняття якої 07.02.2011 року було внесено до Державного реєстру запису про припинення іпотеки на спірне нерухоме майно, було скасовано постановою Харківського апеляційного господарського суду від 08.09.2011 року, залишеною без змін постановою Вищого господарського суду України від 13.12.2011 року. Провадження у справі про банкрутство припинено.

При цьому, не зважаючи на те, що відновлення у спеціальному розділу Державного реєстру речових прав запису про іпотеку 29908545 та про обтяження 29909281 було проведено лише 17.01.2019 року, іпотека на нерухоме майно зберігала чинність протягом усього часу, починаючи з моменту внесення про неї первинного запису до реєстру - 30.05.2008 року, незалежно від відсутності певний час відомостей про неї у відповідному державному реєстрі.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 593 Цивільного кодексу України право застави (іпотеки) припиняється у разі реалізації предмета застави.

Відповідно до частини першої статті 591 Цивільного кодексу України реалізація предмета застави, на який звернене стягнення, провадиться шляхом його продажу з публічних торгів, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно частини 3 статті 26 Закону № 2343-ХІІ «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банктрутом» майно банкрута, що є предметом застави, включається до складу ліквідаційної маси, але використовується виключно для першочергового задоволення вимог заставодержателя.

Правова природа процедур реалізації майна на прилюдних торгах полягає в продажу майна, тобто у вчиненні дій, спрямованих на виникнення в покупця зобов`язання зі сплати коштів за продане майно та передання права власності на майно боржника, на яке звернено стягнення, до покупця - учасника прилюдних торгів. З аналізу частини 1 статті 650, частини 1 статті 655 та частини 4 статті 656 Цивільного кодексу України можна зробити висновок, що процедура набуття майна на прилюдних торгах є різновидом договору купівлі-продажу.

Отже, реалізація майна є завершеною з моменту виконання сторонами договору купівлі-продажу, укладеного на прилюдних торгах. З цього моменту відповідно до пункту 3 частини першої статті 593 Цивільного кодексу України іпотека проданого майна припиняється (пункті 7.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15.06.2021 року у справі №922/2416/17).

Право іпотеки припиняється у зв`язку з реалізацією предмета іпотеки, крім випадків придбання предмета іпотеки з порушенням установленого порядку реалізації недобросовісним набувачем. Неприпустимими є випадки, коли предмет іпотеки реалізований, але виручка перерахована боржнику, а не іпотекодержателю, який уже втратив іпотеку у зв`язку з продажем майна (пункт 7.6 -7.8 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15.06.2021 року у справі №922/2416/17).

Натомість, в межах розгляду справи №Б-39/64-10 про банкрутство ФОП Колядинського А.О. за наслідками розгляду Господарським судом Харківської області заяви ліквідатора про визнання недійсними результату аукціону від 24.01.2011 року, який проводився товарною біржею «Правопорядок» з продажу майна Колядинського А.О., а саме нежитлових приміщень 1-го поверху №15а, 15б, 15в, 15г, ХХІХ загальною площею 291,9 кв.м. в прибудові літ. А-1 до житлового будинку літ А-14, розташовані за адресою АДРЕСА_2, оформлених протоколами відкритих торгів №1, 2, 3, 4, 5, 6 від 24.01.2011 року, господарський суд Харківської області в ухвалі від 05.02.2019 року у справі №Б-39/64-10 дійшов висновку про наявність підстав для визнання вказаного аукціону недійсним у зв`язку з нездійсненням ліквідатором інвентаризації майна та відсутністю повної оплати вартості придбаного на аукціоні заставного майна, що призвело до незадоволення вимог заставних кредиторів за рахунок реалізації предметів застави як завершальної стадії проведення аукціону, що свідчить про проведення його з порушенням вимог Закону.

Суд зазначає, що одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що рішення суду з будь-якої справи, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів (п. 4 Інформаційного листа Вищого господарського суду України №01-8/1427 від 18.11.2003 року "Про Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та юрисдикцію Європейського суду з прав людини").

Європейський суд з прав людини також вказує, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (BRUMARESCU v. ROMANIA, № 28342/95 від 28 жовтня 1999 року, § 61). Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (LUPENI GREEK CATHOLIC PARISH AND OTHERS v. ROMANIA, № 76943/11 від 29 листопада 2016 року, § 123). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (S.W. v. THE UNITED KINGDOM, № 20166/92 від 22 листопада 1995 року, § 36).

Даний принцип тісно пов`язаний з приписами частини 4 статті 75 Господарського кодексу України, якою передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

При цьому, не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачі, відповідачі, треті особи, тощо.

Обставинами справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, є юридичні факти, що призвели до виникнення спірного правовідношення, настання відповідальності або інших наслідків, тобто такі факти, з якими норми матеріального права пов`язують виникнення, зміну чи припинення прав та обов`язків суб`єктів спірного матеріального правовідношення.

Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, адже їх істину вже встановлено у рішенні чи вироку, і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.

Правила про преюдицію спрямовані не лише на заборону перегляду фактів і правовідносин, які встановлені в судовому акті, що вступив в законну силу. Вони також сприяють додержанню процесуальної економії в новому процесі. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Усі ці дії вже здійснювалися у попередньому процесі, і їхнє повторення було б не лише недоцільним, але й неприпустимим з точки зору процесуальної економії. Для рішень господарських судів важливою умовою преюдиціальності фактів, що містяться в рішенні господарського суду, є суб`єктний склад спору. Отже, преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта.

Наведений правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 24.05.2018 року у справі № 922/2391/16.

За таких обставин встановлені вищезазначеною ухвалою Господарського суду Харківської області від 05.02.2019 року, яка залишена без змін постановою Верховного Суду від 03.09.2019 року у справі № Б-39/64-10, обставини проведення аукціону від 24.01.2011 року з продажу майна Колядинського А.О. , яке перебувало у заставі ТОВ «ФК «Поліс», з порушенням вимог Закону в силу імперативних вимог статті 75 Господарського процесуального кодексу України мають преюдиційне значення для даної справи та не підлягають повторному доказуванню.

Окрім цього, вказаною ухвалою Господарського суду Харківської області від 05.02.2019 року та постановою Верховного Суду від 03.09.2019 року встановлено, що в матеріалах справи містяться банківські виписки з банківського рахунку ТБ «Правопорядок» за період з 01.01.2011 року по 10.01.2015 року, а також відповідні довідки забезпечених кредиторів, які підтверджують факт невиконання переможцями аукціону імперативних приписів статті 22 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)" в частині здійснення повної оплати вартості придбаного майна. Таким чином, матеріали справи не містять доказів перерахування грошових коштів покупцями за придбане на аукціоні майно, а отже задоволення вимог заставних кредиторів за рахунок реалізації предметів застави не відбулося, що є порушенням, які стосуються оформлення кінцевих результатів аукціону.

Отже, факт придбання предмета іпотеки за результатами проведення аукціону від 24.01.2011 року з порушенням установленого порядку реалізації заставного майна недобросовісним набувачем ОСОБА_2 за відсутності оплати вартості придбаного майна є встановленим та враховується судом згідно приписів статті 75 Господарського процесуального кодексу України.

Таким чином, з урахуванням встановлених судом в порядку статті 75 Господарського процесуального кодексу України обставин недійсності проведеного 24.01.2011 року аукціону з продажу іпотечного нерухомого майна в ліквідаційній процедурі банкрутства, а також з урахуванням висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.06.2021 року у справі №922/2416/17, суд зазначає, що право іпотеки ТОВ «ФК «Поліс» на спірне нерухоме майно не припинилось внаслідок його реалізації на аукціоні, оскільки придбання предмета іпотеки відбулося з порушеннями вимог Закону недобросовісним набувачем.

При цьому виключення з Державного реєстру іпотек запису про іпотеку не є підставою для припинення іпотеки, оскільки така підстава не передбачена законом.

У разі скасування судового рішення, на підставі якого з Державного реєстру іпотек виключено запис про обтяження, іпотека є дійсною з моменту внесення про неї первинного запису до Державного реєстру іпотек.

Відповідно до статті 23 Закону України «Про іпотеку» у разі переходу права власності (права господарського відання, спеціального майнового права) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна навіть у випадку, якщо до відома набувача не доведена інформація про обтяження майна іпотекою.

З урахуванням наведеного суд зазначає, що на момент укладення ТОВ «Приватофис» договору купівлі-продажу нерухомого майна від 31.03.2011 року, іпотека щодо спірного нерухомого майна була дійсна, а відтак відсутні підстави вважати, що ТОВ «Приватофис» набув майно вільне від обтяжень.

Разом з цим суд наголошує, що відповідно до статті 14 Господарського кодексу України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Отже, господарський суд при розгляді даної справи та в межах заявлений позовних вимог має дослідити питання законності та правомірності прийняття Міністерством юстиції України спірного наказу, яким скасовано рішення державного реєстратора з тієї підстави, що воно здійснене за наявності зареєстрованих у Державному реєстрі речових прав обтяжень на нерухоме майно.

Зокрема, як встановлено судом раніше, за результатами розгляду скарги ТОВ «Фінансова компанія «Поліс» Комісія дійшла висновку про те, що державному реєстратору не було подано заяву-згоду іпотекодержателя на відчуження нежитлових приміщень, запис про іпотеку щодо яких містився у спеціальному розділі Державного реєстру речових прав за № 29908545 та запис про обтяження яких містився у спеціальному розділі Державного реєстру речових прав за №29909281, у зв`язку з чим спірне рішення про реєстрацію за позивачем нерухомого майна прийнято державним реєстратором з порушенням вимог пункту 6 частини 1 статті 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», зокрема, за наявності зареєстрованих речових прав на нерухоме майно.

При цьому суд зазначає, що, наразі, в матеріалах справи відсутні докази того, що на момент прийняття спірного рішення № 50068890 від 06.12.2019 року відповідні записи про обтяження спірного нерухомого майна в Державному реєстрі були відсутні, вилучені або погашені.

Отже, Міністерство юстиції України, встановивши наявність в діях державного реєстратора порушення Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», обґрунтовано та правомірно прийняло рішення, оформлене наказом №1840/5 від 02.06.2020 року, про задоволення скарги ТОВ «Фінансова компанія «Поліс» та скасування спірного рішення приватного нотаріуса ОСОБА_3 № 50068890 від 06.12.2019 року.

Разом з цим, наведені вище доводи позивача щодо припинення у ТОВ «ФК «Поліс» права іпотеки на спірне нерухоме майно та придбання його ТОВ «Приватофис» вільним від обтяжень не спростовують встановлені судом обставини порушення приватним нотаріусом ОСОБА_3 при вчиненні нотаріальних дій законодавства про реєстрацію речових прав, зокрема, в частині нездійснення нотаріусом пошуку у реєстрах щодо наявності відомостей про обтяження нерухомого майна та вчинення реєстрації права власності на майно за відсутності згоди іпотекодержателя.

Суд також відзначає, що згідно з пунктом 8 Порядку № 1128 під час розгляду скарги по суті комісія встановлює наявність чи відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення скаржника, зазначених у скарзі, та інші обставини, які мають значення для об`єктивного розгляду скарги, у тому числі шляхом перевірки відомостей, що містяться в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно чи Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, та у разі необхідності витребування документів, пояснень тощо у суб`єкта оскарження, і вирішує:

1) чи мало місце прийняття оскаржуваного рішення суб`єктом оскарження, чи мала місце оскаржувана дія або бездіяльність суб`єкта оскарження;

2) чи було оскаржуване рішення прийнято суб`єктом оскарження на законних підставах, чи здійснювалася дія або вчинялася бездіяльність суб`єктом оскарження на законних підставах;

3) чи належить задовольнити кожну з вимог скаржника або відмовити в їх задоволенні;

4) чи можливо поновити порушені права або законні інтереси скаржника іншим способом, ніж визначено ним у своїй скарзі (зокрема внесення шляхом виправлення технічних помилок у записах реєстрів взамін скасування рішення державного реєстратора);

5) які рішення підлягають скасуванню або які дії, що випливають з факту скасування рішення або з факту визнання оскаржуваних дій або бездіяльності протиправними, підлягають вчиненню.

Таким чином, висновки Комісії з питань розгляду скарг у сфері державної реєстрації, викладені в протоколі та самому висновку, є обов`язковими до врахування при розгляді скарг на дії суб`єктів державної реєстрації як такі, на підставі яких в подальшому приймається відповідний наказ Міністерства юстиції України.

Відповідно до пункту 13 Порядку № 1128 за результатом розгляду скарги у сфері державної реєстрації колегіально колегія формує висновок про те, чи:

1) встановлено наявність порушень закону у рішеннях, діях або бездіяльності державного реєстратора, суб`єктів державної реєстрації, територіальних органів Мін`юсту;

2) підлягає скарга у сфері державної реєстрації задоволенню (в повному обсязі чи частково (з обов`язковим зазначенням в якій частині) шляхом прийняття Мін`юстом чи відповідним територіальним органом рішень, передбачених законом.

Згідно пункту 14 Порядку № 1128 за результатами розгляду скарги у сфері державної реєстрації, у тому числі колегіально, Мін`юст чи відповідний територіальний орган приймає рішення про задоволення скарги у сфері державної реєстрації або про відмову в її задоволенні з підстав, передбачених законом.

Тобто, під час розгляду скарги у сфері державної реєстрації Колегія повинна перевірити всі обставини, які мають значення для об`єктивного розгляду скарги, зокрема, встановити, чи мало місце прийняття оскаржуваного рішення державним реєстратором, чи було оскаржуване рішення державного реєстратора прийнято, вчинено на законних підставах, а також чи можливо поновити порушені права або законні інтереси скаржника у сфері державної реєстрації іншим способом, ніж визначено ним у скарзі. За результатами розгляду скарги Колегією приймається мотивоване рішення, у формі висновку.

Отже, з аналізу наведених вище положень законодавства вбачається, що до компетенції Колегії при розгляді скарг віднесено здійснення перевірки законності дій або бездіяльності державного реєстратора на предмет дотримання ним при вчиненні нотаріальних дій законодавства про реєстрацію речових прав.

Водночас, Колегія з розгляду скарг у сфері державної реєстрації не наділена повноваженнями розглядати спір про право, зокрема, встановлювати наявність або відсутність факту припинення іпотеки на нерухоме майно за наслідками його проваджу (реалізації) на аукціоні, який було проведено в межах ліквідаційної процедури у справі про банкрутство особи-іпотекодавця, а також надавати оцінку тому чи іншому зареєстрованому в Державному реєстрі прав обтяженню на предмет його чинності та підстав виникнення/припинення.

Законодавством не передбачено вимоги щодо зазначення мотивів у рішенні уповноваженого органу про задоволення скарги або про відмову в її задоволенні, а тільки його форму - наказ (ч. 6 ст. 37 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Однак висновок комісії з розгляду скарг, на підставі якого приймається рішення, має бути вмотивованим та містити мотиви його прийняття, оскільки тільки такий висновок дає змогу прийняти належне та обґрунтоване рішення уповноваженому органу.

Вмотивоване рішення - це рішення, прийняте на підставі належної оцінки фактів та доказів, з урахуванням усіх заявлених аргументів сторін, із подальшим застосуванням відповідних норм законодавства.

Тобто, уповноважений орган має оцінити висновок комісії з розгляду скарг, його мотивацію, обґрунтованість, і за результатами розгляду прийняти відповідне рішення.

При цьому підлягає врахуванню позиція, викладена в рішенні Європейського Суду з прав людини від 20 жовтня 2011 року у справі «Рисовський проти України», в якому суд зазначив, що принцип «належного урядування», зокрема, передбачає, що державні органи повинні діяти в належний і якомога послідовний спосіб. При цьому на них покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах. Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливості уникати виконання своїх обов`язків.

З урахуванням вищевикладеного суд доходить висновку, що оскаржуване рішення приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу ОСОБА_3 від 06.12.2019 року № 50068890 щодо державної реєстрації права власності на нерухоме майно - нежитлові приміщення 1-го поверху, загальною площею 291,9 кв.м. за адресою: АДРЕСА_2 прийнято вказаним державним реєстратором з порушенням вимог ст.ст. 10, 23, 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та п. 60 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 року № 1127, що призвело до протиправної реєстрації права власності на об`єкт нерухомого майна за Товариством з обмеженою відповідальністю «Цукорпром» без надання згоди на відчуження вказаного майна його іпотекодержателем - Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Поліс».

Оскільки Міністерством юстиції України прийнято рішення, оформлене наказом від 02.06.2020 року № 1840/5 про задоволення скарги ТОВ «ФК «Поліс», у зв`язку з наявністю порушень законодавства в сфері державної реєстрації прав та прийняття рішення державним реєстратором на підставі документів, які не містили заяву-згоду іпотекодержателя на відчуження нерухомого майна, що перебуває в заставі, отже позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Цукорпром» в частині визнання протиправним та скасування наказу Міністерства юстиції України №1840/5 від 02.06.2020 року є необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню.

Крім того, у зв`язку з відсутністю підстав для задоволення позовних вимог про визнання незаконним та скасування наказу Міністерства юстиції України №1840/5 від 02.06.2020 року, позовні вимоги про зобов`язання Міністерства юстиції України поновити у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно записи та реєстраційні дії, які були скасовані на підставі наказу Міністерства юстиції України від 02.06.2020 № 1840/5 (зі змінами та доповненнями) «Про задоволення скарги» не підлягають задоволенню як похідні.

Відповідно до частини 1 статті 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суди здійснюють правосуддя на основі Конституції законів України та на засадах верховенства права (частина 1статті 6 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (див. рішення від 21 січня 1999 року в справі «Гарсія Руїз проти Іспанії», від 22 лютого 2007 року в справі «Красуля проти Росії», від 5 травня 2011 року в справі «Ільяді проти Росії», від 28 жовтня 2010 року в справі «Трофимчук проти України», від 9 грудня 1994 року в справі «Хіро Балані проти Іспанії», від 1 липня 2003 року в справі «Суомінен проти Фінляндії», від 7 червня 2008 року в справі «Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN ) проти Вірменії») свідчить, що право на мотивоване (обґрунтоване) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес.

Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.

Відповідно до пункту 58 рішення ЄСПЛ Справа «Серявін та інші проти України» (Заява № 4909/04) від 10.02.2010 р. у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п. 29).

При цьому суд наголошує, що усі інші доводи та міркування сторін, окрім зазначених у мотивувальній частині рішення, взяті судом до уваги, однак не спростовують висновків суду та не суперечать дійсним обставинам справи і положенням чинного законодавства.

Рішення суду про задоволення позову може бути прийнято виключно у тому випадку, коли подані позивачем докази дозволять суду зробити чіткий, конкретний та безумовний висновок про обґрунтованість та законність вимог позивача.

У відповідності до пункту 1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 року № 6 «Про судове рішення» рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з`ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

З огляду на вищевикладене, враховуючи те, що позивач не довів в розумінні статті 74 Господарського процесуального кодексу України ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог, суд вважає за необхідне відмовити позивачу в задоволенні позову з огляду на його необґрунтованість та недоведеність.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст.ст. 73-80, 86, 129, 233, 236, 237, 238, 240, 241 Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (частина 1 статті 256 Господарського процесуального кодексу України).

Повний текст рішення складено та підписано 30 травня 2023 року.

Суддя А.М. Селівон