РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

01.05.2023Справа № 910/10/23

За позовомФізичної особи-підприємця Новицького Олега Володимировича
доНаціонального лінгвістичного університету
прозобов`язання вчинити дії та стягнення 13 439,45 грн.
Суддя Босий В.П.

секретар судового засідання Єрмак Т.Ю.

Представники сторін:

від позивача:Новицький О.В., Намуйлик М.В.
від відповідача:Уперенко А.О.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Фізична особа-підприємець Новицький Олег Володимирович (надалі - «Підприємець») звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Київського національного лінгвістичного університету (надалі - «Університет») про зобов`язання вчинити дії та стягнення 13 439,45 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачем неналежним чином виконуються умови договору №Н/8 від 27.07.2022 в якості замовника послуг, у зв`язку з чим позивачем заявлено вимоги про зобов`язання відповідача виконувати умови договору, а також стягнення заборгованості у розмірі 13 439,45 грн. за послуги, які вже були надані.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 12.01.2023 відкрито провадження у справі, вирішено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання.

Відповідач проти задоволення позовних вимог заперечує повністю з огляду на те, що у зв`язку з неналежним виконанням позивачем умов договору №Н/8 від 27.07.2022 в частині надання послуг, відповідач реалізував своє право на дострокове розірвання договору, про що позивач був повідомлений. Також відповідач вказує, що у зв`язку з ненаданням позивачем доказів виконання частини робіт за договором, у відповідача були відсутні підстави для підписання акту виконаних робіт та сплати заявленої до стягнення у даній справі суми заборгованості.

Підготовче засідання неодноразово відкладалося з метою надання сторонам можливості скористатися правами, передбаченими Господарським процесуальним кодексом України.

Протокольною ухвалою суду від 27.03.2023 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

Позивач та представник позивача взяли участь в судовому засіданні 01.05.2023 в режимі відеоконференції, надали пояснення по суті спору, позовні вимоги підтримали та просили позов задовольнити повністю.

Представник відповідача в судове засідання з`явилася, надала пояснення по справі, проти задоволення позовних вимог заперечувала повністю.

В судовому засіданні 01.05.2023 судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

27.07.2022 між Університетом (замовник) та Підприємцем (виконавець) був укладений договір Н/8 (надалі - «Договір»), відповідно до п.п. 1.1, 1.2 якого керуючись Законом України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» замовник доручає, а виконавець зобов`язується надати послуги з дератизації та дезінсекції згідно викладеного переліку, а замовник зобов`язується прийняти і оплатити надані послуги в порядку та на умовах, визначених цим договором, якщо вони були проведені якісно, вчасно та в повному обсязі.

Пунктом 2.1 Договору передбачено, що загальна сума договору складає 68 788,22 грн. без ПДВ.

За змістом п. 2.2 Договору розрахунок за надані послуги замовник зобов`язується виконати на основі виписаного рахунку та після підписання актів прийому-передачі наданих послуг протягом 7 банківських днів.

Згідно з п. 3.1.1 Договору виконавець зобов`язується надавати послуги щомісячно відповідно до методики і техніки, що затверджені Міністерством охорони здоров`я України.

Відповідно до п.п. 4.1, 4.5 Договору замовник зобов`язується надавати свого представника для обов`язкової присутності під час надання договірних послуг, який буде відповідальний за нагляд та якість надаваних послуг, а також забезпечити вільний доступ робітникам виконавця в усі частини приміщень і прилягаючої території, що підлягає обробці.

29.08.2022 позивач звернувся до відповідача із запитом про надання графіку проведення робіт з дезінсекції та дератизації згідно Договору, а також надав заяву №2022-08/29/2 від 29.08.2022 про надання рекомендаційних заходів щодо запобігання проникнення шкідників на територію навчальних корпусів та гуртожитків.

Вподальшому листом №2022-09/12/1 від 12.09.2022 позивачем було надано відповідачеві для підписання акти виконаних робіт за гуртожитками №1, №2, №3 та №4, а листом №2022-09/12/2 від 12.09.2022 надано «Програму-передумову по контролю шкідників».

Листом №2022-09/12/3 від 12.09.2022 позивач просив відповідача повідомити про особу, призначену для обов`язкової присутності під час надання договірних послуг, яка буде відповідальною за нагляд та якість надаваних послуг та особу, на яку буде покладено обов`язки замовника щодо проведення візування працівниками виконавця актів прийому-передачі наданих послуг.

В той же час, позивач зазначає, що 16.09.2022 він отримав від відповідача повідомлення №565/01 від 07.09.2022 про розірвання Договору, мотивоване порушенням Підприємцем п. 1.1 Договору в частині надання послуг, а також невиконанням вимог додатку 3 «Технічне завдання» тендерної документації, на підставі якої був укладений Договір.

Спір у справі виник у зв`язку з відсутністю, на думку позивача, підстав для розірвання Договору відповідачем в односторонньому порядку, внаслідок чого позивач просить суд зобов`язати відповідача виконати умови Договору, а також оплатити надану частину послуг у розмірі 13 439,45 грн.

Договір є підставою для виникнення у його сторін господарських зобов`язань, а саме майново-господарських зобов`язань згідно ст. ст. 173, 174, 175 Господарського кодексу України, ст. ст. 11, 202, 509 Цивільного кодексу України, і згідно ст. 629 Цивільного кодексу України є обов`язковим для виконання сторонами.

Частиною 1 ст. 173 Господарського кодексу України визначено, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Згідно з ч. 1 ст. 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Як встановлено судом, предметом укладеного між сторонами Договору є надання позивачем послуг з дератизації та дезінсекції гуртожитків та навчальних корпусів Університету.

Позивач вказує, що з метою належного виконання ним зобов`язань з надання послуг за Договором, він звернувся до відповідача із запитом про надання графіку проведення робіт з дезінсекції та дератизації №2022-08/29/1 від 29.08.2022 та заявою №2022-08/29/2 від 29.08.2022 про надання рекомендаційних заходів щодо запобігання проникнення шкідників на територію навчальних корпусів та гуртожитків.

В той же час, відповідач на вказаний запит не надав жодної відповіді, і позивач приступив до виконання зобов`язань без отримання відповідного графіку, за наслідками чого були проведені дератизаційні роботи, передбачені розділом 1 Договору, в гуртожитках №1-4.

Після виконання вказаних робіт позивач листом №2022-09/12/1 від 12.09.2022 надав відповідачеві для підписання акти виконаних робіт за гуртожитками №1, №2, №3 та №4, які останнім підписані не були, і жодних заперечень щодо обсягу виконаних робіт не надано.

В той же час, відповідач вказує, що позивач дійсно 05.08.2022 прибув на об`єкти надання послуг, проте під час їх надання грубо порушив вимоги технічного завдання до тендерної документації, чим створив небезпечні умови праці, навчання, проживання та відпочинку працівників та здобувачів освіти Університету.

Вказані неправомірні дії та порушення умов Договору в частині надання послуг стали підставою для розірвання Договору в односторонньому порядку, у зв`язку з чим Університет направив на адресу відповідача відповідне повідомлення №565/01 від 07.09.2022.

Так, судом встановлено, що 06.07.2022 Університетом було оприлюднено оголошення про проведення спрощеної закупівлі через систему електронних закупівель «ДК 021:2015:90920000-2 послуги із санітарно-гігієнічної обробки приміщень» (ідентифікатор закупівлі UA-2022-07-06-003798-а).

Пунктом 3.4 вказаного оголошення передбачено, що технічні, якісні та кількісні характеристики предмета закупівлі викладено в технічному завданні (додаток №3).

Вказаним технічним завданням передбачено, що виконавець надає:

- програму-передумову по контролю шкідників в залежності від особливостей розміщення, сусідства та інших критичних факторів Університету та гуртожитків;

- дератизаційні контейнери ззовні;

- бокси з клейовими вкладишами від гризунів та пастки від повзаючих комах;

- карта, де вказано розміщене обладнання;

- журнал «Спостереження за шкідниками»;

- список використаних матеріалів та обладнання;

- щомісячний сервісний звіт по усім контрольним точкам;

- регулярні задокументовані рекомендації по запобіганню появ шкідників;

- акти приймання-передачі наданих послуг;

- всі необхідна документація у відповідності до законодавства України та норм НАССР.

Із матеріалів справи вбачається, що 15.07.2022 Підприємцем було надано пропозицію спрощеної закупівлі для неплатників ПДВ №2022-15/07/1 та лист-згоду №2022-15/07/2, якою позивач надав згоду та гарантував виконання вимог замовника згідно технічного завдання, викладеного в додатку №3 до оголошення про проведення спрощеної закупівлі (UA-2022-07-06-003798-а).

Таким чином, суд приходить до висновку, що акцептуючи пропозицію Університету на укладення договору про надання послуг з дератизації та дезінсекції, позивач погодився надати послуги саме у відповідності до технічного завдання, яке містить чіткий опис та перелік робіт, які мають бути надані виконавцем замовнику.

Із пояснень представників сторін вбачається, що Підприємець 05.08.2022 прибув на об`єкти надання послуг для проведення дератизації, і, як стверджує позивач, ним було надано послуги на загальну суму 13 439,45 грн.

В той же час, відповідно до частини першої статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Правила доказування у господарському процесі визначені у статті 74 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до частин першої, другої та третьої якої кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до статей 76, 77 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Суд відзначає, що в матеріалах справи відсутні будь-які належні та допустимі в розумінні приписів Господарського процесуального кодексу України докази на підтвердження належного виконання позивачем послуг за Договором.

Зокрема, долучені до матеріалів справи акти проведення дератизації від 05.08.2022 не приймаються судом до уваги як належні докази, оскільки зі сторони замовника підписані невстановленими особами (керівниками гуртожитків) та за відсутності доказів повноважень таких осіб. З аналогічних підстав не є належним доказом і журнал спостереження за шкідниками, оскільки такий журнал з внесеними до нього відомостями складений позивачем та містить підписи невстановлених осіб.

Більш того, в матеріалах справи відсутні докази виконання позивачем умов технічного завдання під час проведення робіт з дератизації, що свідчить про порушення ним умов щодо якості надання послуг, з якими позивач погодився під час укладання Договору.

Також суд звертає увагу на те, що у складі тендерної пропозиції Підприємець подав висновок державної санітарно-епідеміологчної експертизи від 23.03.2018 №602-123-20-3/12524 про відповідність медичним критеріям безпеки препарату ТАЛОН, який мав використовуватися ним під час проведення послуг, що є предметом Договору.

В той же час, в матеріалах справи відсутні докази, що під час проведення дератизаційних робіт 05.08.2022 ним був використаний саме цей препарат, що ставить під сумнів безпечність умов проведення таких робіт для життя та здоров`я мешканців та працівників гуртожитків.

Твердження позивача про неналежне виконання відповідачем своїх зобов`язань за Договором шляхом ненадання графіку проведення робіт та не призначення відповідальної особи для присутності під час надання послуг судом не приймаються до уваги з огляду на те, що як вказує сам позивач, він приступив до виконання зобов`язання з дезінсекції приміщень гуртожитків самостійно 05.08.2023, в той час як відповідні звернення до Університету були викладені в листах від 29.08.2022 та 12.09.2022.

При цьому, позивачем не доведено, що до моменту початку виконання робіт він звертався до відповідача із відповідними вимогами, та, за відсутності належного виконання відповідачем власних зобов`язань за Договором, не був позбавлений можливості не приступати до виконання таких робіт.

Визначення поняття доказів, вимоги щодо доказів, властивостей доказів та порядку їх оцінки урегульовано у главі 5 «Докази та доказування» Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно з частинами першою, третьою статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, яким суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою.

17.10.2019 набув чинності Закон України №132-IX від 20.09.2019 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні», яким було, зокрема внесено зміни до України змінено назву статті 79 Господарського процесуального кодексу України з «Достатність доказів» на нову - «Вірогідність доказів» та викладено її у новій редакції, фактично впровадивши в господарський процес стандарт доказування "вірогідності доказів".

Стандарт доказування «вірогідності доказів», на відміну від «достатності доказів», підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Відповідно до статті 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.

Слід зауважити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.10.2018 у справі №910/18036/17, від 23.10.2019 у справі №917/1307/18, від 18.11.2019 у справі №902/761/18, від 04.12.2019 у справі №917/2101/17, від 25.06.2020 у справі №924/233/18).

Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі №129/1033/13-ц (провадження №14-400цс19).

Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі «Дж. К. та інші проти Швеції» («J.K. AND OTHERS v. SWEDEN») Суд наголошує, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом» («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".

Відповідно до частини 4 статті 11 Господарського процесуального кодексу України, статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику зазначеного Суду як джерело права.

Оцінюючи надані сторонами докази, суд вважає за необхідне застосовуючи стандарт «balance of probabilities» («баланс ймовірностей»), за яким факт є доведеним, якщо після оцінки доказів внутрішнє переконання судді каже йому, що факт скоріше був, а ніж не мав місце, та приходить до висновку про те, що позивачем не доведено факту належного виконання ним послуг з дератизації та дезінсекції у відповідності до умов Договору та тендерної документації.

Положеннями статті 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).

Договір, відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, є обов`язковим для виконання сторонами.

Статтею 188 Господарського кодексу України передбачено, що зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором. Сторона договору, яка вважає за необхідне змінити або розірвати договір, повинна надіслати пропозиції про це другій стороні за договором. Сторона договору, яка одержала пропозицію про зміну чи розірвання договору, у двадцятиденний строк після одержання пропозиції повідомляє другу сторону про результати її розгляду. У разі якщо сторони не досягли згоди щодо зміни (розірвання) договору або у разі неодержання відповіді у встановлений строк з урахуванням часу поштового обігу, заінтересована сторона має право передати спір на вирішення суду.

Відповідно до ст. 651 Цивільного кодексу України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Пунктом 5.3 Договору передбачено, що даний договір може бути розірваний за згодою сторін або за умови порушення умов даного договору однієї із сторін. В цьому випадку, сторона, за ініціативою якої стається розірвання договору, зобов`язана повідомити другу сторону про свій намір розірвати договір не пізніше, як за 30 днів до передбачуваної дати розірвання.

За встановлених судом обставин неналежного виконання позивачем зобов`язання з надання послуг, суд вважає, що реалізація відповідачем свого права на дострокове розірвання Договору в односторонньому порядку відбулася у відповідності з вимогами чинного законодавства та умовами Договору.

Згідно з ч. 2 ст. 653 Цивільного кодексу України у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються.

Відтак, з моменту розірвання Договору всі зобов`язання сторін припинилися, з огляду на що позовні вимоги Підприємця про зобов`язання відповідача виконати умови Договору задоволенню не підлягають.

Також суд відмовляє в задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідача грошових коштів у розмірі 13 439,45 грн. з огляду на недоведеність позивачем жодним належним та допустимим доказом як факту надання таких послуг, так обґрунтування заявленої до стягнення суми.

Відповідно до частин 1, 2 статті 4 Господарського процесуального кодексу України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Зазначені норми визначають об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес.

Порушенням є такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилось або зникло як таке. Порушення права пов`язане з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Отже, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Особа, права якої порушено, може скористатись не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права, який має відповідати тим фактичним обставинам, які склалися, виходячи із тих відносин, які відповідають відповідним нормам права.

Аналіз наведених норм свідчить про те, що підставою для звернення особи до суду є наявність у неї порушеного права та/або законного інтересу. Таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які б підтверджували наявність порушеного права та/або законного інтересу особи, за захистом якого вона звернулася, є підставою для відмови у задоволенні такого позову.

Особа, яка звертається до суду з позовом, реалізуючи передбачене статтею 55 Конституції України, статтею 4 Господарського процесуального кодексу України право на судовий захист, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право та/або охоронюваний законом інтерес порушені особою, до якої пред`явлений позов, тобто, вказує у позові власне суб`єктивне уявлення про її порушене право та/або охоронюваний інтерес та спосіб його захисту, а також зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права/інтересу. У свою чергу, суд має перевірити ці доводи позивача, на яких ґрунтуються заявлені вимоги.

За приписами статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Таким чином, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги Фізичної особи-підприємця Новицького Олега Володимировича не підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 129, 233, 237-240 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позовних вимог Фізичної особи-підприємця Новицького Олега Володимировича відмовити повністю.

2. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

3. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 22.05.2023.

Суддя В.П. Босий