ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 травня 2023 року Справа № 906/1207/22

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Саврій В.А., суддя Коломис В.В. , суддя Миханюк М.В.

при секретарі судового засідання Комшелюку А.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державного підприємства "Грозинське" на рішення господарського суду Волинської області від 23.02.2023 (повний текст - 06.03.2023) у справі №906/1207/22 (суддя Кравчук А.М.)

за позовом Державного підприємства "Грозинське", с.Грозине, Коростенський р-н., Житомирська обл.

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Агротехніка", м.Луцьк

про визнання недійсним договору поставки

за участю представників

позивача - не з`явився;

відповідача - Мартинюк С.В.;

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Волинської області від 23.02.2023 у справі №906/1207/22 відмовлено у позові Державного підприємства "Грозинське" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Агротехніка" про визнання недійсним договору поставки майбутнього врожаю 2021 року, укладеного 20.07.2021 між ТОВ "Агротехніка" та ДП "Грозинське".

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, Державне підприємство "Грозинське" звернулося до Північно-західного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою.

В скарзі, зокрема, зазначає, що за результатом проведеного аналізу фактичних обставин дій посадових осіб підприємства, укладений 20.07.2021 між Товариствам з обмеженою відповідальністю "Агротехніка" та Державним підприємством «Грозинське» договір поставки майбутнього врожаю 2021 року є правочином, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Договір поставки укладено на економічно необгрунтованих та виробничо неможливих умовах.

Зазначає про наявність станом на день підписання договору поставки 20.07.2021 засіяної площі кукурудзи лише на 250 га фактично на половині земельної ділянки з кадастровим номером :03:000:0048 та площею 390,0418 га.

Відповідно, відповідач ще 21.07.2021 мав виявити у межах перевірки стану виконання договору поставки розміри засіяної кукурудзою земельної ділянки, але не зробив цього, здійснивши попередню оплату за договором.

Апелянт також вказує про відсутність у відповідача зацікавленості у створенні правових наслідків, які обумовлюються цим правочином у вигляді отримання саме майбутнього врожаю кукурудзи відповідної кількості

Скаржник вважає, що договір поставки майбутнього врожаю 2021 року є правочином, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином та, відповідно до ст.234 ЦК України, має вважатись фіктивним. Метою укладання договору поставки є створення штучних умов для стягнення з державного підприємства заборгованості, що виникла внаслідок підписання керівництвом підприємства завідомо мнимих угод.

Також стверджує, що керівник підприємства Перехрест М.Ю. не виконав вимогу суб`єкта управління, не дотримався визначених актом органу управління умов погодження значного правочину, не мав повноважень для підписання договору поставки, у наслідок чого зазначене господарське зобов`язання є таким, що не відповідає вимогам закону.

Також, керівник підприємства Перехрест М.Ю. який уклав договір поставки без належного виконання відповідної вимоги, що містилась у розпорядчому акті органу управління щодо надання дозволу на укладання значного правочину, порушив вимоги законодавства, а саме ст.732 ГК України, п.п.10.14., 10.16, 10.17,11.1.,11.2. Статуту.

Договір поставки майбутнього врожаю 2021 року є значним господарським зобов`язанням (правочином), вчиненим і з порушенням порядку, передбаченого чинним законодавством і може бути визнаний судом недійсним.

Апелянт вважає, що суд першої інстанції порушив вимоги процесуального законодавства відмовивши протокольною ухвалою від 01.02.2022 у задоволенні клопотання позивача про залучення Фонду державного майна України до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору.

Посилаючись наведені аргументи та відсутність будь-якого аналізу з боку суду змісту пояснень та заперечень з боку позивача, скаржник вважає, що оскаржувані рішення по даній справі порушують право на справедливий судовий розгляд, захист прав та інтересів судом (ст.55 Конституції України, ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод).

На підставі викладеного апелянт просить суд скасувати рішення господарського суду Волинської області від 23.02.2023 у справі №906/1207/22 та ухвалити нове судове рішення, яким визнати недійсним договір поставки майбутнього врожаю 2021 року, укладений 20.07.2021 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Агротехніка» та Державним підприємством «Грозинське»; стягнути з відповідача судові витрати за подання апеляційної скарги.

До скарги додано клопотання про залучення Фонду державного майна України у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 06.04.2023 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Державного підприємства "Грозинське" на рішення господарського суду Волинської області від 23.02.2023 у справі №906/1207/22. Розгляд апеляційної скарги призначено на 10.05.2023 об 11:30год. у приміщенні Північно-західного апеляційного господарського суду за адресою: 33001, м.Рівне вул.Яворницького, 59 у залі судових засідань №4. Запропоновано відповідачу у строк до 28.04.2023 подати письмовий відзив на апеляційну скаргу та зазначити позицію щодо клопотання апелянта про залучення Фонду державного майна України у якості третьої особи.

03.05.2023 до суду від Товариства з обмеженою відповідальністю "Агротехніка" надійшов письмовий відзив на апеляційну скаргу у якому зазначає наступне.

Відповідач вважає безпідставним та таким, що не підлягає задоволенню заявлене апелянтом клопотання про залучення Фонду державного майна України до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача, оскільки ні апеляційна скарга, ні інші матеріали справи не містять належного обґрунтування того, яким чином рішення у даній справі вплине на права та обов`язки, якими новими правами буде наділений Фонд державного майна України, чи які нові обов`язки на нього будуть покладені, які його наявні права чи обов`язки будуть змінені, або яких певних прав чи обов`язків у майбутньому його буде позбавлено, у зв`язку з прийняттям рішення у даній справі.

Крім цього, необхідно врахувати, що ні під час розгляду справи в суді першої інстанції, ні під час апеляційного провадження, від Фонду державного майна України не надходило клопотань, щодо залучення його в якості в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача.

Звертає увагу, що звіт було подано апелянтом до Держстату України 22.07.2021, тобто уже після укладення договору поставки з апелянтом та отримання попередньої оплати в сумі 5000000,00 грн

Звіт подавався уже після настання терміну виконання договору, відповідно, незалежно від того відповідають дані звіту дійсності чи ні, наявні в ньому відомості не могли бути відомі сторонам при укладенні договору.

Також зазначає, що оскільки апелянт є платником податку на додану вартість, при реалізації на користь відповідача зерна кукурудзи вартістю 13200000,00 грн без ПДВ, ДП «Грозинське», як платник податку на додану вартість, у відповідності до положень чинного законодавства було зобов`язане нарахувати та включити до вартості товару ПДВ за ставкою 14%, в результаті чого, загальна сума специфікації складала б 15048000,00 грн з ПДВ. Таким чином, підписанням специфікації №1 було здійснено з дотриманням вимог умов договору та положень чинного законодавства України

Звертає увагу на факт вчинення сторонами дій спрямованих на виконання договору: після підписання договору сторони приступили до виконання його умов. Зокрема, ТОВ «Агротехніки» платіжним дорученням №3697 від 21.07.2021 перерахувало на рахунок ДП «Грозинське» передбачену договором часткову попередню оплату вартості товару у розмірі 5000000,00 гривень. ДП «Грозинське» в свою чергу зарахувало вказані кошти та у відповідності до умов договору та вимог чинного законодавства зареєструвало податкову накладну на суму передоплати (податкова накладна від 21.07.2021, порядковий номер 142, зареєстрована ДПС 13.08.2021)

Договір було укладено за попереднього погодження Фонду державного майна України, як уповноваженого органу до сфери управління якого належить ДП «Грозинське». Погодження на укладення договору було надане наказом ФДМУ від 24.06.2021 №1088.

Наказом ФДМУ від 19.07.2021 №1242 також було надане погодження на оформлення товарної аграрної розписки

Зазначає, що правомірність укладеного договору також підтверджується рішенням господарського суду Житомирської області від 20.06.2022 у справі №906/30/22, залишеним без змін постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 18.10.2022, яким було вирішено стягнути солідарно з ДП «Грозинське», як основного боржника та ТОВ «Лєтол», як поручителя пені в сумі 324720,00 грн за порушення умов договору поставки майбутнього врожаю від 20.07.2021.

На підставі викладеного просить суд апеляційну скаргу Державного підприємства «Грозинське» на рішення господарського суду Волинської області від 23.04.2023 у справі №906/1207/22 залишити без задоволення, а рішення залишити без змін.

09.05.2023 до суду від директора ДП «Грозинське» надійшло клопотання про розгляд справи без участі представника позивача.

З огляду на клопотання позивача про розгляд справи без його представника, оскільки явка учасників судового процесу обов`язковою не визнавалась, а матеріали справи достатньо характеризують спірні правовідносини, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу в даному судовому засіданні за наявними у справі матеріалами, у відповідності до вимог ст.269 ГПК України.

У судовому засіданні суду апеляційної інстанції 10.05.2023 представник відповідача заперечив проти задоволення клопотання про залучення третьої особи, заперечив проти доводів та вимог апеляційної скарги, надав пояснення по справі. Просив відмовити в задоволенні апеляційної скарги Державного підприємства «Грозинське» на рішення господарського суду Волинської області від 23.04.2023 у справі №906/1207/22 залишити без задоволення, а рішення залишити без змін.

Розглянувши клопотання позивача про залучення Фонду державного майна України до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача, колегія суддів зазначає наступне.

Клопотання обґрунтоване тим, що до виключної компетенції фонду належить здійснення повноважень щодо реалізації прав держави як власника майна, переданого підприємству, пов`язані з володінням, користуванням, розпорядженням ним у межах, визначених законодавством, з метою забезпечення державних та суспільних потреб. Предметом даного спору є визнання недійсним договору поставки, що є значним правочином відповідно до положень статуту підприємства, згоду на укладення якого надає Фонд державного майна України. Відповідно, рішення господарського суду у даній справі може вплинути на права та обов`язки Фонду державного майна України. Участь у розгляді справи Фонду державного майна України прямо вплине на встановлення істини щодо наявності повноважень керівника ДП «Грозинське» при укладені договору поставки.

Згідно ч.1 ст. 50 ГПК України, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до закінчення підготовчого провадження у справі або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, у разі коли рішення у справі може вплинути на їхні права або обов`язки щодо однієї із сторін. Їх може бути залучено до участі у справі також за заявою учасників справи.

Метою участі третіх осіб у справі є захист ними власних прав і законних інтересів, на які може вплинути рішення чи ухвала суду. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, виступає в процесі на боці тієї сторони, з якою в неї існують певні правові відносини. Залучення третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог, до участі у справі вирішується господарським судом з урахуванням того, чи є у цієї особи юридичний інтерес до даної справи.

Що ж до наявності юридичного інтересу у третьої особи, то у вирішенні відповідного питання суд має з`ясовувати, чи буде у зв`язку з прийняттям судового рішення з даної справи таку особу наділено новими правами чи покладено на неї нові обов`язки, або змінено її наявні права та/або обов`язки, або позбавлено певних прав та/або обов`язків у майбутньому.

Про залучення третіх осіб до участі у справі суд постановляє ухвалу, в якій зазначає, на які права чи обов`язки такої особи та яким чином може вплинути рішення суду у справі (ч.4 ст.50 ГПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2019 у справі №910/17792/17 зазначено, що особа, яка бажає взяти участь у справі як третя особа без самостійних вимог, має перебувати з однією зі сторін у матеріальних правовідносинах, які в результаті прийняття судом рішення у справі зазнають певних змін.

Підставою для вступу (залучення) в судовий процес такої третьої особи є її заінтересованість у результатах вирішення спору - ймовірність виникнення в майбутньому в неї права на позов або пред`явлення до неї позовних вимог зі сторони позивача чи відповідача. Водночас предмет спору повинен перебувати за межами цих правовідносин, інакше така особа може мати самостійні вимоги на предмет спору. Для таких третіх осіб неможливий спір про право з протилежною стороною у зазначеному процесі. Якщо такий спір допускається, то ця особа повинна мати становище співвідповідача у справі, а не третьої особи. Отже, не можна покладати на третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, будь-які матеріально-правові обов`язки, а також установлювати чи захищати їх права, тобто винести рішення або ухвалу суду про права чи обов`язки цих третіх осіб.

Колегія суддів відмічає, що позивачем не обґрунтовано належними та допустимим доказами яким чином рішення у даній справі вплине на права та обов`язки Фонду, якими новими правами буде наділений Фонд чи які нові обов`язки на нього будуть покладені, які його наявні права чи обов`язки будуть змінені, або яких певних прав чи обов`язків у майбутньому його буде позбавлено у зв`язку з прийняттям рішення у даній справі. Заявником не обґрунтовано, яким чином участь у розгляді справи Фонду державного майна України прямо вплине на встановлення факту наявності повноважень керівника ДП «Грозинське» при укладені договору поставки.

Враховуючи вищевикладене, предмет та підстави позову, колегія суддів відмовляє у задоволенні клопотання позивача про залучення Фонду державного майна України до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача.

Розглядом матеріалів справи встановлено наступне.

ДП "Грозинське" є державним унітарним підприємством, що діє як державне комерційне підприємство, засноване на державній власності та належить до сфери управління Фонду державного майна України (а.с.62-87).

Згідно з п.11.1 Статуту ДП "Грозинське" значним господарським зобов`язанням (правочином) підприємства визнається господарське зобов`язання (правочин), що вчиняється підприємством, якщо ринкова вартість майна, робіт, послуг чи сума коштів, що є його предметом становить 10 і більше відсотків вартості активів підприємства за даними останньої фінансової звітності. У відповідності до п. 11.2 рішення про надання згоди на вчинення значного господарського зобов`язання (правочину) приймається суб`єктом управління підприємства.

Наказом Фонду державного майна України №1088 від 24.06.2021 надано згоду ДП "Грозинське" на вчинення значного господарського зобов`язання, а саме: укладення договору поставки майбутнього врожаю 2021 року з ТОВ "Агротехніка" на загальну суму 13200000 грн 00 коп. за умови відображення даних витрат у фінансовому плані підприємства на 2021 рік. Додатком до наказу є проект спірного договору (а.с.14, 126-129).

20.07.2021 між ТОВ "Агротехніка" (покупець) та ДП "Грозинське" (постачальник) укладено договір поставки майбутнього врожаю 2021 року (а.с.55-59 договору).

Згідно п.1.1 договору постачальник в порядку та на умовах цього договору у визначений сторонами строк передає покупцю у власність такий товар: кукурудзу в кількості 2400 тонн, з вартісними показниками: вологість не більше 14,0%, смітна домішка - не більше 2,0%, зернова домішка - не більше 10%, а покупець приймає та оплачує товар.

Строк поставки товару до 15.11.2021 (п.1.2 договору).

Базис поставки: EXW зерновий елеватор ТОВ "Агротехніка" за адресою: Волинська обл., Луцький р-н., с Чаруків, вул. Вокзальна, 156, у відповідності до правил Інкотермс-2010 (п.1.4 договору).

З метою перевірки стану виконання даного договору сторони домовилися проводити спільний огляд посівів культур, поставка яких є предметом даного договору. Огляд посівів здійснюється комісією у складі представників постачальника та покупця (п.2.2 договору).

Сторони погодили, що на момент укладення даного договору загальна вартість товару (сума договору) становить 13200000 грн без ПДВ.

Відповідно до п. 3.1 договору вказана сума розрахована виходячи з цін на продукцію, діючих на момент оформлення розписки і може бути перерахована кредитором у порядку, передбаченому основним договором.

Протягом 7-ми робочих днів після підписання даного договору та виконання постачальником умов п. 2.2 договору, покупець здійснює часткову попередню оплату вартості товару в сумі 5000000 грн 00 коп. (п.3.2).

Згідно п.9.2 договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами і діє до 31.12.2021, але в будь якому випадку до повного виконання сторонами повного обсягу зобов`язань по цьому договору.

Договір підписаний зі сторони покупця в.о. директора Дацюком А.П., постачальника - в.о. директора Перехрестом М.Ю.

20.07.2021 ДП "Грозинське" (боржник) видано товарну аграрну розписку, яка встановлює безумовне зобов`язання боржника здійснити поставку узгодженої сільськогосподарської продукції, а саме: кукурудзи в кількості 240 тонн, у строк до 15.11.2021 (п.1.1) (а.с.15-22).

Розпискою забезпечується виконання за договором поставки майбутнього врожаю 2021 року від 20.07.2021 (п.1.4).

На момент оформлення даної розписки загальна вартість продукції та загальна сума зобов`язань боржника становить 13200000 грн без ПДВ. Вказана сума розрахована виходячи з цін на продукцію, діючих на момент оформлення розписки і може бути перерахована кредитором у порядку, передбаченому основним договором (п.1.5).

Згідно п.2.1 розписки у забезпечення належного виконання своїх зобов`язань боржник передає в заставу кредитору майбутній врожай кукурудзи, вирощений на земельній ділянці площею 390,0418 га з кадастровим номером :03:000:0048.

Пунктом 2.3 розписки сторони погодили, що до отримання зерна майбутнього врожаю, що є предметом застави, предметом застави є посіви вищевказаної сільськогосподарської культури з зазначених вище земельних ділянок.

Рішенням господарського суду Житомирської області від 20.06.2022 у справі №906/30/22, залишеним без змін постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 18.10.2022, стягнуто солідарно з Державного підприємства "Грозинське" та Товариства з обмеженою відповідальністю "Лєтол" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Агротехніка" 324720,00 грн пені, 4870,80грн витрат по сплаті судового збору (а.с.130-145).

Розглянувши доводи апеляційної скарги, відзиву, вивчивши матеріали справи, наявні в ній докази, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, Північно-західний апеляційний господарський суд прийшов до висновку про наступне:

Частиною 1 статті 11 Цивільного кодексу України встановлено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

За визначенням ч.1 ст.509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно ч.1 ст.626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ст.ст.6, 627, 628 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 7 статті 179 Господарського кодексу України передбачено, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Частиною 1 статті 181 Господарського кодексу України передбачено, що господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

У письмовій формі належить вчиняти, зокрема правочини між юридичними особами (п.1 ч.1 ст. 208 ЦК України).

Статтею 15 Цивільного кодексу України встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду.

Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів, згідно з ч.2 ст.16 Цивільного кодексу України, є визнання правочину недійсним, який застосовується до оспорюваних правочинів.

За визначенням ст.202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Кожна сторона під час укладення правочину має поводити себе добросовісно, обачливо й розумно, об`єктивно оцінювати ситуацію.

Відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Недійсність правочину зумовлюється наявністю недоліків його складових елементів: незаконність змісту правочину, недотримання форми, невідповідність дефекту суб`єктного складу, невідповідність волевиявлення внутрішній волі (п.63 постанови Великої Палати Верховного Суду від 03.12.2019 у справі №904/10956/16).

Статтею 215 Цивільного кодексу України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1-3, 5 та 6 ст.203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно зі ст.203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Перелік вказаних вимог, додержання яких є необхідним для дійсності правочину, є вичерпним.

При цьому дієздатність юридичної особи реалізується відповідно до ст.92 Цивільного кодексу України через її органи у межах визначених законом та статутом повноважень.

Юридична особа є учасником цивільних відносин і наділяється цивільною правоздатністю і дієздатністю (ст.ст.2, 80, 91, 92 ЦК України).

Особливістю цивільної дієздатності юридичної особи є те, що така особа набуває цивільних прав та обов`язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону (ч.1 ст. 92 ЦК України).

Статтею 238 Цивільного кодексу України встановлено, що представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє.

Якщо договір містить умову (пункт) про підписання його особою, яка діє на підставі статуту підприємства чи іншого документа, що встановлює повноваження зазначеної особи, то наведене свідчить про обізнаність іншої сторони даного договору з таким статутом (іншим документом) у частині, яка стосується відповідних повноважень, і в такому разі суд не може брати до уваги посилання цієї сторони на те, що їй було невідомо про наявні обмеження повноважень представника її контрагента (постанова Верховного Суду від 20.03.2018 у справі № 910/8794/16).

Відповідно до ст.241 Цивільного кодексу України правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов`язки з моменту вчинення цього правочину.

Наступне схвалення юридичною особою правочину, вчиненого від її імені представником з перевищенням повноважень, унеможливлює визнання такого правочину недійсним.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27.06.2018 у справі №668/13907/13-ц зробила такий правовий висновок: "Для визнання недійсним договору з тієї підстави, що його було укладено представником юридичної особи з перевищенням повноважень, необхідно встановити, по-перше, наявність підтверджених належними і допустимими доказами обставин, які свідчать про те, що контрагент такої юридичної особи діяв недобросовісно або нерозумно. При цьому тягар доказування недобросовісності та нерозумності в поведінці контрагента за договором несе юридична особа. По-друге, дії сторін такого договору мають свідчити про відсутність реального наміру його укладення і виконання".

Верховний Суд у постановах від 11.09.2018 у справі №910/18812/17, від 08.07.2019 №910/19776/17, від 04.03.2021 у справі №905/1132/20 дійшов висновку, що зі змісту норми ч.1 ст.241 ЦК України вбачається, що наступним схваленням правочину законодавець не вважає винятково прийняття юридичного рішення про схвалення правочину. Схвалення може відбутися також і в формі мовчазної згоди, і у вигляді певних поведінкових актів (так званих конклюдентних дій) особи - сторони правочину (наприклад, здійснення чи прийняття оплати за товар за договором купівлі-продажу).

Предметом договору поставки майбутнього врожаю 2021 року від 20.07.2021 є поставка кукурудзи врожаю 2021 року у кількості 2400 тонн, що мала бути вирощена ДП "Грозинське" і поставлена для ТОВ "Агротехніка".

Таким чином, як вірно відмічено судом першої інстанції, сторони чітко визначили правові наслідки, які мали настати в результаті укладення та виконання договору поставки майбутнього врожаю 2021 року від 20.07.2021 року: отримання ДП "Грозинське" попередньої оплати від ТОВ "Агротехніка"; здійснення державним підприємством поставки сільськогосподарської продукції товариству; здійснення товариством повного розрахунку за отриману сільськогосподарську продукцію.

Основним видом господарської діяльності ДП "Грозинське" згідно КВЕД є: 01.11 вирощування зернових культур (крім рису), бобових культур і насіння олійних культур, що узгоджується з предметом та метою укладення договору.

Основними видами господарської діяльності ТОВ "Агротехніка" згідно КВЕД є: 10.91 виробництво готових кормів для тварин, що утримуються на фермах; 46.21 оптова торгівля зерном, необробленим тютюном, насінням і кормами для тварин.

Отже, правові наслідки, настання яких передбачалося в результаті укладення та виконання договору, відповідають видам господарської діяльності учасників правочину.

За доводами позивача, згідно звіту про посівні площі сільськогосподарських культур під урожай на 2021 рік форми №4-сг, ДП "Грозинське" у 2021 році засіяно кукурудзи на площі лише 250 гектарів. При найвищій середній урожайності кукурудзи у 2021 році у Житомирській області на рівні 67.73 ц/га, заявлений у договорі поставки результат на рівні 2400 тонн був виробничо неможливим, у зв`язку з чим договір поставки укладений на економічно необґрунтованих та виробничо неможливих умовах.

Згідно опублікованих на офіційному інтернет ресурсі Державної служби статистики України статистичних даних про обсяг виробництва, урожайність та зібрану площу сільськогосподарських культур за їх видами по регіонах, врожайність кукурудзи в господарствах усіх категорій по Житомирській області за 2021 рік склала 92 ц з 1 га (а.с.196 на звороті).

Позивач в підтвердження неможливості поставити 2400 тонн кукурудзи з засіяної площі 250 га посилається на аудиторський звіт за результатами державного фінансового аудиту діяльності ДП "Грозинське" за період з 01.04.2020 по 30.06.2022, згідно якого урожайність кукурудзи у 2021 році склала 58,00 ц/га.

Судом першої інстанції правомірно не прийнято зазначені доводи, оскільки до матеріалів справи долучені вибіркові аркуші проекту такого звіту, складеного 27.01.2023 більш ніж через рік після укладення спірного договору. В проекті звіту також зазначено, що урожайність кукурудзи підприємства у 2021 році на 38,00 ц/га нижча від середньої по Коростенському районі. З посівної площі 250 га зібрано 150 га. Тобто це підтверджує ймовірну урожайність 96 ц/га (58+38) (а.с.161-166) та можливість поставки передбачених договором 2400 тонн (250х9,6т).

Таким чином, місцевий господарський суд цілком обгрунтовано дійшов висновку, що отримання з посівів на земельній ділянці площею 390 га врожаю кукурудзи у кількості 2400 тонн та виконання зобов`язань ДП "Грозинське", передбачених умовами договору поставки майбутнього врожаю від 20.07.2021, було можливим, як і з площі 250 га.

Докази вартості активів підприємства за даними останньої фінансової звітності перед укладенням договору в матеріалах справи відсутні. Отже, позивач не довів належними та допустимим доказами відсутність повноважень у Перехреста М.Ю. на укладення спірного договору, як і відсутність намірів у ДП "Грозинське" щодо його виконання.

При цьому, відповідач на виконання умов договору перерахував 5000000 грн 00 коп., позивач користувався ними більше року, не повернув кошти ні після зміни керівництва підприємства, ні на час розгляду справ про стягнення коштів, ні на день розгляду даної справи.

В матеріалах справи також відсутня переписка та специфікація щодо погодження ціни кукурудзи. Згідно договору позивач зобов`язався поставити 2400 тонн на 13200000 грн. без ПДВ. Сума договору з ПДВ 15840000 грн, що спростовує твердження позивача про заподіяння йому значних збитків укладенням даного правочину. Крім цього, умовами договору передбачено визначення ціни товару на день поставки з врахуванням курсової різниці долара США до гривні. Оцінка договору щодо його недійсності здійснюється станом на момент його укладення. Позивач посилається на переписку після його укладення.

Як вірно відмітив суд першої інстанції, у договорі зазначено лише кількість 2400 тонн, загальна вартість товару - 13200000 грн без ПДВ та порядок визначення ціни на час укладення договору та поставки товару. Площа посівів не зазначена. У товарній розписці зазначена площа земельної ділянки 390,0418 з кадастровим номером :03:000:0048, на якій вирощений майбутній урожай кукурудзи передається в заставу.

Докази погодження відповідачем зменшення засіяної площі, обізнаності про фактичну площу земельної ділянки, на якій буде зібраний майбутній урожай, на день укладення договору відсутні.

Також слід відмітити, що предметом договору була лише кількість та вартість насіння кукурудзи без прив`язки до засіяної площі.

З аграрної розписки не вбачається про використання під кукурудзу меншої площі вказаної земельної ділянки з кадастровим номером :03:000:0048, предметом застави зазначено урожай кукурудзи з усієї площі земельної ділянки, а пунктом 4.2 розписки передбачено штраф за вирощування на ній іншого предмета застави.

Тобто, як вірно встановлено судом першої інстанції, з наявних матеріалів справи вбачається обов`язок позивача засіяти кукурудзою 390,0418 га і можливість зібрати урожай понад 2400 тонн, навіть при меншій урожайності.

Вищевикладене спростовує доводи позивача про відсутність наміру створення правових наслідків, обумовлених правочином.

Колегія суддів звертає увагу, що у разі здійснення підприємницької діяльності особа має усвідомлювати, що господарська діяльність здійснюється нею на власний ризик, особа має здійснювати власний комерційний розрахунок щодо наслідків здійснення відповідних дій, самостійно розраховувати ризики настання несприятливих наслідків в результаті тих чи інших її дій та самостійно приймати рішення про вчинення (чи утримання від) таких дій (аналогічна правова позиція викладена у пункті 6.42 постанови Великої Палати Верховного Суду від 2 липня 2019 року в справі №910/15484/17).

Відповідно до статті 241 Цивільного кодексу України правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов`язки з моменту вчинення цього правочину.

Схвалення стороною правочину, вчиненого від її імені з перевищенням повноважень або без повноважень (стаття 241 Цивільного кодексу України), має юридичне значення також для інших заінтересованих осіб, а сторона оспорюваного правочину, дії якої вказують на її волю зберегти дійсність правочину, не може надалі оспорювати правочин з підстав, про які вона знала або повинна була знати при виявленні цієї волі, що випливає із вказаної норми та засад добросовісності, на яких ґрунтується зобов`язання (частина третя статті 509 Цивільного кодексу України).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 13.11.2018 у справі №910/19179/17.

Зі змісту норми частини першої статті 241 Цивільного кодексу України вбачається, що наступним схваленням правочину законодавець не вважає винятково прийняття юридичного рішення про схвалення правочину.

Схвалення може відбутися також і в формі мовчазної згоди, і у вигляді певних поведінкових актів (так званих конклюдентних дій) особи - сторони правочину (наприклад, здійснення чи прийняття оплати за товар за договором купівлі-продажу).

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 11.09.2018 у справі №910/18812/17, від 08.07.2019 у справі №910/19776/17.

Наступне схвалення юридичною особою правочину, вчиненого від її імені представником з перевищенням повноважень, унеможливлює визнання такого правочину недійсним (стаття 241 ЦК України). Настання передбачених цією статтею наслідків ставиться в залежність від того, чи було в подальшому схвалено правочин особою, від імені якої його вчинено. Доказами такого схвалення можуть бути відповідне письмове звернення уповноваженого органу (посадової особи) такої юридичної особи до другої сторони правочину чи до її представника (лист, телефонограма, телеграма тощо) або вчинення зазначеним органом (посадовою особою) дій, які свідчать про схвалення правочину (прийняття його виконання, здійснення платежу другій стороні, підписання товаророзпорядчих документів тощо).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Північно-західного апеляційного господарського суду №924/925/19 від 19.02.2020.

Спірний договір та аграрна розписка зі сторони ДП "Грозинське" підписані виконуючим обов`язки директора Перехрестом М.Ю.

Дозвіл на вчинення спірного значного господарського зобов`язання наданий суб`єктом управління ДП "Грозинське" - Фондом державного майна України (а.с.14).

При посвідченні аграрної розписки приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Куртою Н.В. встановлено дієздатність та правоздатність ДП "Грозинське" та повноваження його представника (а.с.15-22).

Відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань на ДП "Грозинське" не зазначено обмежень у повноваженнях керівника на укладення договорів.

На виконання умов договору відповідачем здійснено попередню оплату в сумі 5000000 грн 00 коп., що підтверджується платіжним дорученням №9697, та зареєстровано податкову накладну від 21.07.2021 (а.с.123-124).

Докази повернення попередньої оплати позивачем (зокрема і після зміни керівника та призначення Романова М.І., Матюхіної С.) товариству в матеріалах справи відсутні.

Згідно позовної заяви з 01.12.2021 директором ДП "Грозинське" був призначений Романов М.І. (а.с.6), який підписав специфікацію №1, чим схвалив спірний договір. Докази відсутності повноважень у Романова М.І. в матеріалів справи відсутні, зокрема і щодо вартості активів підприємства за даними останньої фінансової звітності.

Таким чином факт засіяння позивачем кукурудзи, здійснення часткової попередньої оплати відповідачем, прийняття цих коштів позивачем, реєстрації податкової накладної, здійснення переписки між учасниками правочину, укладення специфікації до договору (на яку посилається позивач у позовній заяві) свідчить про намір виконання договору, подальше схвалення правочину саме юридичною особою ДП "Грозинське", що виключає можливість визнання правочину недійсним.

Щодо не відображення керівником Перехрестом М.Ю. у фінансовому плані державного підприємства на 2021 рік витрат, що на думку позивача є підставою для визнання договору поставки недійсним, спростовується тим, що ведення фінансової звітності ДП "Грозинське" є внутрішньою діяльність підприємства, неналежне ведення якої немає породжувати негативних наслідків для його контрагентів. При цьому, із звіту не вбачається не відображення у ньому саме спірної фінансової операції.

Також, згідно п. 2.2 договору поставки з метою перевірки стану виконання даного договору сторони домовилися проводити спільний огляд посівів культур, поставка яких є предметом даного договору. Огляд посівів здійснюється комісією у складі представників постачальника та покупця.

В той же час, вказаний пункт наділив відповідача правом, а не обов`язком перевірки стану виконання умов договору. Укладаючи спірний договір ТОВ "Агротехніка" могло розраховувати на добросовісність поведінки ДП "Грозинське" при виконанні своїх юридичних обов`язків і здійсненні своїх суб`єктивних прав.

Посилання позивача на ст.232 ЦК України щодо вчинення правочину внаслідок зловмисної домовленості представників сторін взагалі не обґрунтоване та не доведене доказами.

Твердження, що метою укладення даного договору є створення штучних умов для стягнення з державного підприємства заборгованості, що виникла внаслідок підписання керівництвом підприємства завідомо мнимих угод, не приймається до уваги, оскільки не підтверджене жодними доказами.

Результатом укладення спірного договору державне підприємство несло не витрати, а отримувало дохід у вигляді оплати вартості товару, який підлягав поставці, в тому числі і попередньої оплати в сумі 5000000 грн 00 коп. В той же час, відповідач поніс збитки у вигляді неотримання товару, на який він розраховував в своїй господарській діяльності.

Згідно з ст.ст.73, 74 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи.

Згідно з ст.79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ст.86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Приймаючи до уваги наведене вище, враховуючи, що спірний договір не суперечить положенням чинного законодавства України, містить всі істотні умови встановленні законодавством для даного виду правочину, позивачем не доведено перевищення повноважень представників ДП "Грозинське" щодо укладення спірного договору, зважаючи на підтвердженість фактів прийняття до виконання та вчинення дій щодо схвалення сторонами спірного правочину, виходячи із засад розумності і справедливості, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про відмову у позові Державного підприємства "Грозинське" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Агротехніка" про визнання недійсним договору поставки майбутнього врожаю 2021 року, укладеного 20.07.2021 між ТОВ "Агротехніка" та ДП "Грозинське".

Згідно ч.4 ст.11 Господарського процесуального кодексу України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

За усталеною практикою Європейського суду з прав людини (справи "Серявін та інші проти України", "Пронін проти України", "Кузнєцов та інші проти Російської Федерації" одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Зазначене судом першої інстанції було дотримано в повній мірі.

При цьому, п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Відхиляючи скаргу апеляційний суд у принципі має право просто підтвердити правильність підстав, на яких ґрунтувалося рішення суду нижчої інстанції (рішення у справі Гарсія Руїс проти Іспанії").

В силу приписів ч.1 ст.276 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судова колегія вважає, що суд першої інстанції на підставі сукупності досліджених доказів повно з`ясував обставини справи і дав їм правильну юридичну оцінку. Порушень чи неправильного застосування норм матеріального чи процесуального права при розгляді спору судом першої інстанції, судовою колегією не встановлено, тому мотиви, з яких подана апеляційна скарга не можуть бути підставою для скасування прийнятого у справі рішення, а наведені в ній доводи не спростовують висновків суду.

Відповідно до положень ст.129 ГПК України витрати зі сплати судового збору у справі покладаються на апелянта.

Керуючись ст.ст.252, 269, 270, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державного підприємства "Грозинське" на рішення господарського суду Волинської області від 23.02.2023 у справі №906/1207/22 залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 15.05.2023

Головуючий суддя Саврій В.А.

Суддя Коломис В.В.

Суддя Миханюк М.В.