ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 травня 2023 року

м. Київ

cправа № 910/3202/20

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Колос І.Б. (головуючий), Бенедисюка І.М., Селіваненка В.П.,

за участю секретаря судового засідання Гибало В.О.,

представників учасників справи:

позивача - приватного акціонерного товариства «Юнікон» - Колодочка Г.В., адвокат (дов. від 10.01.2023),

відповідача - Антимонопольного комітету України - Пащенко М.В., в порядку самопредставництва,

розглянувши у відкритому судовому засіданні

касаційну скаргу приватного акціонерного товариства «Юнікон»

на рішення господарського суду міста Києва від 09.02.2021 (суддя Мандриченко О.В.)

та постанову Північного апеляційного господарського суду від 16.01.2023 (головуючий суддя: Алданова С.О., судді: Зубець Л.П., Гаврилюк О.М.)

у справі № 910/3202/20

за позовом приватного акціонерного товариства «Юнікон» (далі - ПрАТ «Юнікон»)

до Антимонопольного комітету України (далі - АМК, Комітет)

про визнання рішення частково недійсним,

ВСТАНОВИВ:

1. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

ПрАТ «Юнікон» звернулося до суду з позовом про визнання недійсним рішення АМК від 19.12.2019 № 831-р «Про порушення законодавства про захист економічної конкуренції та накладення штрафу» (далі - Рішення АМК) в частинах, які стосуються позивача.

В обґрунтування позовних вимог ПрАТ «Юнікон» посилалося, зокрема, на: неповне з`ясування Комітетом обставин, які мають значення для справи; недоведення обставин, які мають значення для справи і які визнано встановленими; невідповідність висновків, викладених у Рішенні АМК обставинам справи; порушення та неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції

Рішенням господарського суду міста Києва від 09.02.2021 зі справи № 910/3202/20 у позові відмовлено, з посиланням на його необґрунтованість.

Судом апеляційної інстанції справа розглядалася неодноразово.

За результатом нового розгляду справи постановою Північного апеляційного господарського суду від 16.01.2023 рішення суду першої інстанції зі справи залишено без змін.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі ПрАТ «Юнікон» з посиланням на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить суд касаційної інстанції скасувати судові рішення попередніх інстанцій, а справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

2. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

В обґрунтування доводів касаційної скарги ПрАТ «Юнікон» посилається на пункт 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), вказуючи на неправильне застосування (тлумачення) судом норм матеріального права, а саме: статті 59 Закону України «Про захист економічної конкуренції» (далі - Закон) та Правил розгляду заяв і справ про порушення законодавства про захист економічної конкуренції, без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду 13.01.2022 та від 08.11.2022 у цій справі, які є ключовими для її розгляду, а також висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 10.09.2020 у справі № 910/23375/17, від 01.10.2020 у справі № 908/540/19, від 30.09.2021 у справі № 910/13451/20, від 28.10.2021 у справі № 910/20229/20, згідно з якими саме на суд покладено обов`язок перевірити та оцінити наявність/доведеність/обґрунтованість підстав, передбачених статтею 59 Закону щодо кожного порушення (закупівлі, торгів) окремо; доведення обставин вчинення правопорушення шляхом встановлення та оцінки фактів у їх сукупності можливе у розрізі складу конкретного інкримінованого правопорушення; врахування доказів та встановлених обставин іншого правопорушення, які не є частиною об`єктивної сторони цього правопорушення, є безпідставним; а також порушення судами норм процесуального права, зокрема приписів статей 2, 13, 86, 236, 238 ГПК України, що полягає в недотриманні загальних засад господарського судочинства, принципу змагальності сторін, обов`язку суду досліджувати вірогідність доказів у їх сукупності та взаємозв`язку, в тому числі, з доказами наданими позивачем, недотриманні вимог щодо законності, обґрунтованості та вмотивованості рішення суду, допущених внаслідок неврахування правових висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 13.01.2022, від 08.11.2022 у цій справі, від 07.11.2019 у справі № 914/1696/18, від 13.08.2019 у справі № 916/2670/18, від 05.08.2019 у справі № 922/2513/18, від 04.02.2021 у справі № 910/17126/19, від 23.03.2021 у справі № 910/4542/20, в яких Суд зазначив про необхідність дослідження вірогідності і взаємного зв`язку доказів у справі у їх сукупності, забезпечення принципу змагальності та балансу прийняття доводів і заперечень сторін, при перевірці дотримання Комітетом вимог законодавства при прийнятті ним рішень на підставі, у спосіб та у межах повноважень, передбачених законодавством України, та наявності/доведеності/обґрунтованості підстав, передбачених статтею 59 Закону, необхідних для визнання рішення Комітету недійсним.

Скаржник також вказує на порушення судами права на справедливий суд, передбачене положеннями статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, статями 2, 11 ГПК України, Законом України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», статтею 8 Конституції України та необхідність відступлення від усталеної практики Верховного Суду, згідно з якою сформована правова позиція стосовно того, що «питання про наявність/відсутність узгоджених антиконкурентних дій має досліджуватися судами, виходячи з усієї сукупності обставин і доказів, з`ясованих і досліджених у справі, враховуючи їх вірогідність і взаємозв`язок, у відповідності до статті 86 ГПК України» (постанови Верховного Суду від 13.04.2021 у справі № 921/120/20; від 07.11.2019 у справі № 914/1696/18; від 13.08.2019 у справі № 916/2670/18).

Скаржник посилається на неправильне застосування судом норм матеріального права, зокрема, не застосування частини другої статті 6 Закону в поєднанні з вимогами статті 8 цього Закону, якими передбачено, що положення статті 6 Закону не застосовуються до узгоджених дій щодо постачання товарів, якщо учасник узгоджених дій стосовно іншого учасника узгоджених дій встановлює обмеження, зокрема, на формування цін або інших умов договору про продаж товару іншим суб`єктам господарювання (частина перша статті 8 Закону) та, що для визначення таких дій як антиконкурентних, в обов`язковому порядку необхідно встановлювати і доводити, чи призводять такі дії до настання таких негативних наслідків як:

- суттєве обмеження конкуренції на всьому ринку чи в значній його частині, в тому числі, монополізації відповідних рішень;

- обмеження доступу на ринок інших суб`єктів господарювання;

- настання економічно необґрунтованого підвищення цін або дефіциту товарів (частина друга статті 8 Закону), -

для унеможливлення порушення зазначених норм Закону, на думку скаржника, необхідно відступити від усталеної практики Верховного Суду, згідно з якою сформована правова позиція стосовно того, що «для кваліфікації дій суб`єкта господарювання як антиконкурентних узгоджених дій не є обов`язковим фактичне настання наслідків у формі відповідно недопущення, усунення чи обмеження конкуренції, ущемлення інтересів інших суб`єктів господарювання (конкурентів, покупців) чи споживачів, зокрема, через заподіяння їм шкоди (збитків) або іншого реального порушення їх прав чи інтересів, чи настання інших відповідних наслідків, оскільки достатнім є встановлення самого факту погодження конкурентної поведінки, яка може мати негативний вплив на конкурентів» (постанови Верховного Суду від 13.01.2022 та від 08.11.2022 року у цій справі, від 13.03.2018 у справі № 924/381/17, від 12.06.2018 у справі № 922/5616/15, від 18.10.2018 у справі № 916/3214/17, від 18.12.2018 у справі № 922/5617/15, від 05.03.2020 у справі № 924/552/19, від 08.04.2021 у справі № 916/191/20, від 11.06.2020 у справі № 910/10212/19, від 22.10.2019 у справі № 910/2988/18, від 05.08.2019 у справі № 922/2513/18, від 07.11.2019 у справі № 914/1696/18, від 02.07.2020 у справі № 927/741/19), що підпадає під пункт 2 частини другої статті 287 ГПК України.

Скаржник також вказує на неправильне застосування судами попередніх інстанцій вимог абзацу 1 частини другої статті 52 Закону та принципу пропорційності і балансу приватних та публічних інтересів, визначених статтею 15 ГПК України та, відповідно, і права на мирне володіння майном, захищене статтею 1 Першого Протоколу до Європейської конвенції з прав людини, здійсненого за відсутності висновку Верховного Суду щодо застосування зазначених норм в частині максимально допустимої величини штрафу, який може бути встановлений Антимонопольним комітетом України у справі за інкриміновані порушення незалежно від їх кількості, що підпадає під пункт 3 частини другої статті 287 ГПК України.

Доводи інших учасників справи

У відзиві на касаційну скаргу Комітет проти доводів касаційної скарги заперечив, зазначаючи про її необґрунтованість і просив Суд касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення судів попередніх інстанцій - без змін.

10.05.2023 від ПрАТ «Юнікон» надійшла відповідь на відзив на касаційну скаргу.

Клопотання учасників справи

ПрАТ «Юнікон» подало клопотання (додано до касаційної скарги) про передачу даної справи № 910/3202/20 на розгляд Великої Палати Верховного Суду на підставі приписів статті 302 ГПК України у зв`язку з наявністю, на думку заявника, виключної правової проблеми, необхідністю забезпечити розвиток права та сформувати єдину правозастосовчу практику, з метою недопущення порушення принципу верховенства права, наявністю підстав для відступу щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду колегією суддів цієї палати у цій же справі (постанови Верховного Суду від 13.01.2022 та від 08.11.2022 у даній справі № 910/3202/20).

Так, за доводами ПрАТ «Юнікон», виходячи з критеріїв «Тесту Енгеля», які визначені у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Енгель та інші проти Нідерландів», справа № 910/3202/20 носить кримінальний характер в автономному значенні Європейської конвенції з прав людини. Зазначене зобов`язує державний орган довести наявність правопорушення та вину за стандартом доведення «поза розумним сумнівом». Проте в ГПК України відсутня пряма норма, яка б регулювала зазначені правовідносини за вказаним стандартом доведення. Наведене свідчить про необхідність застосування до вказаних правовідносин аналогії права та/або закону, передбачених норм Європейської конвенції з прав людини та усталеної практики Європейського суду, норм Кримінального кодексу України (далі - КК України) і Кримінально-процесуального кодексу України (далі - КПК України). Аналогічні спори носять непоодинокий характер та пов`язані з покладанням на сторону значних штрафів за порушення антимонопольного законодавства. Зазначене, на думку заявника, підтверджується тим, що підхід до призначення сумарної величини санкції за сукупністю порушень вимог Закону, які є менш суспільно небезпечними, ніж кримінальні, на практиці сформувався таким, що насправді є більш жорстокішим ніж підхід до призначення санкцій за сукупністю порушень, встановлених в кримінальному порушенні, що є недопустимим з огляду на гарантії, захищені Європейською конвенцією з прав людини.

3. СТИСЛИЙ ВИКЛАД ОБСТАВИН СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНИХ СУДАМИ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ

Рішення судів попередніх судових інстанцій мотивовані, зокрема, такими фактичними встановленими обставинами та висновками.

Згідно з Рішенням АМК визнано, зокрема, що:

- ПрАТ «Юнікон» вчинило порушення, передбачене пунктом 4 частини другої статті 6, пунктом 1 статті 50 Закону, у вигляді антиконкурентних узгоджених дій, які стосуються спотворення результатів торгів на закупівлю запасних частин до пасажирських вагонів (оголошення в системі електронних закупівель «Prozorro» № UA-2017-03-14-001597-а), проведених філією «Центр забезпечення виробництва «ПАТ «Укрзалізниця» (пункт 1);

- за порушення, зазначене в пункті 1 резолютивної частини рішення на ПрАТ «Юнікон» накладено штраф у розмірі 4 955 927 грн (пункт 3);

- ПрАТ «Юнікон» вчинило порушення, передбачене пунктом 4 частини другої статті 6, пунктом 1 статті 50 Закону, у вигляді антиконкурентних узгоджених дій, які стосуються спотворення результатів торгів на закупівлю запасних частин до пасажирських вагонів (оголошення в системі електронних закупівель «Prozorro» № UA-2017-06-02-000689-с), проведених філією «Центр забезпечення виробництва» ПАТ «Укрзалізниця» (пункт 4);

- за порушення, зазначене в пункті 4 резолютивної частини рішення на ПрАТ «Юнікон» накладено штраф у розмірі 3 056 877 грн (пункт 6);

- ПрАТ «Юнікон» вчинило порушення, передбачене пунктом 4 частини другої статті 6, пунктом 1 статті 50 Закону, у вигляді антиконкурентних узгоджених дій, які стосуються спотворення результатів торгів на закупівлю запасних частин до пасажирських вагонів (оголошення в системі електронних закупівель «Prozorro» № UA-2017-06-06-001977-b), проведених філією «Центр забезпечення виробництва» ПАТ «Укрзалізниця» (пункт 7);

- за порушення, зазначене в пункті 7 резолютивної частини рішення на ПрАТ «Юнікон» накладено штраф у розмірі 13 191 833 грн (пункт 9);

- ПрАТ «Юнікон» вчинило порушення, передбачене пунктом 4 частини другої статті 6, пунктом 1 статті 50 Закону, у вигляді антиконкурентних узгоджених дій, які стосуються спотворення результатів торгів на закупівлю запасних частин до пасажирських вагонів за лотом № 1 (оголошення в системі електронних закупівель «Prozorro» № UA-2017-07-25-001778-b), проведених філією «Центр забезпечення виробництва» ПАТ «Укрзалізниця» (пункт 10);

- за порушення, зазначене в пункті 10 резолютивної частини рішення на ПрАТ «Юнікон» накладено штраф у розмірі 6 331 772 грн (пункт 12).

Так, судами попередніх інстанцій встановлено, що Комітетом 19.12.2019 за результатами розгляду матеріалів справи № 143-26.13/48-19/55-18/19-19 про порушення, зокрема, ПрАТ «Юнікон» законодавства про захист економічної конкуренції (пункту 4 частини другої статті 6, пункту 1 статті 50 Закону) встановлені порушення при проведенні таких торгів:

- ТОРГИ № 1

Філія «Центр забезпечення виробництва» ПАТ «Укрзалізниця» провела відкриті торги на закупівлю запасних частин до пасажирських вагонів згідно з оголошенням № UA-2017-03-14-001597-а, розміщеним у системі електронних закупівель «Prozorro» на офіційному сайті https://prozorro.gov.ua/tender (далі - Торги № 1 або Процедура закупівлі № 1).

Місце поставки товарів, виконання робіт чи надання послуг - 03049, Україна, Київська обл., м. Київ, згідно з рознарядкою замовника.

Строк поставки товарів, виконання робіт чи надання послуг - до 31.12.2017.

Очікувана вартість предмета закупівлі - 29 735 565,24 UAH.

Строк подання тендерних пропозицій - 09.06.2017 до 10:00.

Дата розкриття тендерних пропозицій - 09.06.2017 о 10:00.

Свої пропозиції щодо закупівлі запасних частин до пасажирських вагонів подали 2 учасники:

- товариство з обмеженою відповідальністю «Науково-виробниче підприємство «Ріст» (далі - ТОВ «НВП «Ріст», цінова пропозиція - 29 420 232,00 грн (з ПДВ);

- ПрАТ «Юнікон», цінова пропозиція - 29 735 565,24 грн (з ПДВ).

Переможцем у Процедурі закупівлі № 1 визнано ТОВ «НВП «Ріст», з яким замовником укладений договір від 20.07.2017 № ЦЗВ-03-04117-01 на загальну суму 29 420 232,00 грн (з ПДВ).

До цього договору 29.12.2017 внесені зміни згідно з додатковою угодою № 2.

Відповідно до цієї додаткової угоди № 2, була включена до договору поставки від 20.07.2017 № ЦЗВ-03-04117-01 специфікація № 2 на суму 5 859 984,00 грн з ПДВ і, відповідно, збільшена загальна вартість продукції, яка становить 35 280 216,00 грн з ПДВ, та термін дії договору продовжено до 31.03.2018;

- ТОРГИ № 2

Філія «Центр забезпечення виробництва» ПАТ «Укрзалізниця» провела відкриті торги на закупівлю запасних частин до пасажирських вагонів згідно з оголошенням № UA-2017-06-02-000689-с, розміщеним у системі електронних закупівель «Prozorro» на офіційному сайті https://prozorro.gov.ua/tender (далі - Торги № 2 або Процедура закупівлі № 2).

Місце поставки товарів, виконання робіт чи надання послуг - 03049, Україна, Київська обл., м. Київ, згідно з рознарядкою замовника.

Строк поставки товарів, виконання робіт чи надання послуг - до 31.12.2017.

Очікувана вартість предмета закупівлі - 18 344 540,64 грн.

Строк подання тендерних пропозицій - 11.07.2017 до 10:00.

Дата розкриття тендерних пропозицій - 11.07.2017 о 10:02.

Свої пропозиції щодо закупівлі запасних частин до пасажирських вагонів подали 3 учасники:

за лотом № 1:

- ТОВ «НВП «Ріст», цінова пропозиція - 12 783 918,00 грн (з ПДВ);

- ПрАТ «Юнікон», цінова пропозиція - 12 750 064,80 грн (з ПДВ);

- товариство з обмеженою відповідальністю «НВО А.Т.О.Р» (далі - ТОВ «НВО А.Т.О.Р»), цінова пропозиція - 11 980 167,60 грн (з ПДВ).

Пропозиція ТОВ «НВО А.Т.О.Р» була відхилена (на підставі пункту 4 частини першої статті 30 Закону України «Про публічні закупівлі» - пропозиція не відповідає умовам тендерної документації);

за лотом № 2:

- ТОВ «НВП «Ріст», цінова пропозиція - 5 557 344,00 грн (з ПДВ);

- ПрАТ «Юнікон», цінова пропозиція - 5 539 885,20 грн (з ПДВ);

- ТОВ «НВО А.Т.О.Р», цінова пропозиція - 5 188 832,80 грн (з ПДВ).

Пропозиція ТОВ «НВО А.Т.О.Р» була відхилена (на підставі пункту 4 частини першої статті 30 Закону України «Про публічні закупівлі» - пропозиція не відповідає умовам тендерної документації).

Переможцем у Процедурі закупівлі № 2 за лотом № 1 та за лотом № 2 було визнано ПрАТ «Юнікон», з яким замовником укладений договір від 18.09.2017 № ЦЗВ-03-07117-01 на загальну суму 18 289 950,00 грн (з ПДВ). До цього договору 29.12.2017 були внесені зміни згідно з додатковою угодою № 1.

Відповідно до цієї додаткової угоди № 1, були включені до договору поставки від 18.09.2017 № ЦЗВ-03-07117-01 специфікація № 3 на суму 2 540 449,20 грн з ПДВ та специфікація № 4 на суму 1 102 072,80 грн з ПДВ і, відповідно, збільшена загальна вартість продукції, яка становить 21 932 472,00 грн з ПДВ, та термін дії договору продовжено до 31.03.2018;

- ТОРГИ № 3

Філія «Центр забезпечення виробництва» ПАТ «Укрзалізниця» провела відкриті торги на закупівлю запасних частин до пасажирських вагонів згідно з оголошенням № UA-2017-06-06-001977-b, розміщеним у системі електронних закупівель «Prozorro» на офіційному сайті https://prozorro.gov.ua/tender (далі - Торги № 3 або Процедура закупівлі № 3).

Місце поставки товарів, виконання робіт чи надання послуг - 03049, Україна, Київська обл., м. Київ, згідно з рознарядкою замовника.

Строк поставки товарів, виконання робіт чи надання послуг - до 31.12.2017.

Очікувана вартість предмета закупівлі - 79 156 014,00 UAH.

Строк подання тендерних пропозицій - 11.07.2017 до 10:00.

Дата розкриття тендерних пропозицій - 11.07.2017 о 10:00.

Свої пропозиції щодо закупівлі запасних частин до пасажирських вагонів подали:

- ТОВ «НВП «Ріст», цінова пропозиція - 79 150 998,00 грн (з ПДВ);

- ПрАТ «Юнікон», цінова пропозиція - 78 986 496,00 грн (з ПДВ);

- ТОВ «НВО А.Т.О.Р», цінова пропозиція - 74 584 827,00 грн (з ПДВ).

Пропозиція ТОВ «НВО А.Т.О.Р» була відхилена (на підставі пункту 4 частини першої статті 30 Закону України «Про публічні закупівлі» - пропозиція не відповідає умовам тендерної документації).

Переможцем у Процедурі закупівлі № 3 було визнано ПрАТ «Юнікон», з яким замовником укладений договір від 18.09.2017 № ЦЗВ-03-07217-01 на загальну суму 78 986 496,00 грн (з ПДВ).

До цього договору 29.12.2017 внесені зміни згідно з додатковою угодою № 1.

Відповідно до цієї додаткової угоди № 1, була включена до договору поставки від 18.09.2017 № ЦЗВ-03-07217-01 специфікація № 2 на суму 15 797 299,20 грн з ПДВ і, відповідно, збільшена загальна вартість продукції, яка становить 94 783 795,20 грн з ПДВ, та термін дії договору продовжено до 31.03.2018;

- ТОРГИ № 4

Філія «Центр забезпечення виробництва» ПАТ «Укрзалізниця» провела відкриті торги на закупівлю запасних частин до пасажирських вагонів згідно з оголошенням № UA-2017-07-25-001778-b, розміщеним у системі електронних закупівель «Prozorro» на офіційному сайті https://prozorro.gov.ua/tender (далі - Торги № 4 або Процедура закупівлі № 4).

Місце поставки товарів, виконання робіт чи надання послуг - 03049, Україна, Київська обл., м. Київ, згідно з рознарядкою замовника.

Строк поставки товарів, виконання робіт чи надання послуг - до 31.12.2017.

Очікувана вартість предмета закупівлі за лотом № 1 - 37 990 634,88 UAH з ПДВ.

Строк подання тендерних пропозицій - 07.09.2017 до 10:00.

Дата розкриття тендерних пропозицій - 07.09.2017 до 10:00.

Свої пропозиції щодо закупівлі запасних частин до пасажирських вагонів подали 2 учасники:

за лотом № 1:

- ТОВ «НВП «Ріст», цінова пропозиція - 37 752 000,00 грн (з ПДВ);

- ПрАТ «Юнікон», цінова пропозиція - 37 990 634,88 грн (з ПДВ).

Переможцем у Процедурі закупівлі № 4 за лотом № 1 було визнано ТОВ «НВП «Ріст», з яким замовником укладений договір від 12.10.2017 № ЦЗВ-03-08717-01 на загальну суму 37 752 000,00 грн (з ПДВ).

До зазначеного договору 28.12.2017 внесені зміни згідно з додатковою угодою № 1.

Відповідно до додаткової угоди № 1, була включена до договору поставки від 12.10.2017 № ЦЗВ-03-08717-01 специфікація № 2 на суму 6 864 000,00 грн з ПДВ і, відповідно, збільшена загальна вартість продукції, яка становить 44 616 000,00 грн з ПДВ, та термін дії договору продовжено до 31.03.2018.

У Рішенні АМК як підстава для притягнення, зокрема, позивача до передбаченої законом відповідальності визначено наявність у його діях антиконкурентних узгоджених дій, зокрема:

- у Торгах № 1 ПрАТ «Юнікон» та ТОВ «НВП «Ріст» запропонували до постачання продукцію одного й того ж виробника (ТОВ «НВП «Ріст»);

- у складі пропозицій конкурсних торгів ПрАТ «Юнікон» та ТОВ «НВП «Ріст» надали документи, які завірені печаткою та підписом ПрАТ «Юнікон» та ТОВ «НВП «Ріст», а саме: висновок державної санітарно-епідеміологічної експертизи від 16.11.2012 № 05.03.02-04/112778; висновок державної санітарно-епідеміологічної експертизи від 28.05.2013 № 05.03.02-04/44697; лист Головного пасажирського управління від 17.07.2014 № ЦЛ-11/1362, який адресований генеральному директору ТОВ «НВП «Ріст» Міщенку М.М.; лист департаменту приміських пасажирських перевезень від 12.05.2015 № ЦРП-9/178, який адресований генеральному директору ТОВ «НВП «Ріст» Шульженку Є.В.; лист головного управління Держсанепідслужби на залізничному транспорті від 29.07.2014 № 978, який адресований генеральному директору ТОВ «НВП «Ріст» Міщенку М.М.; лист головного управління воєнізованої охорони від 05.08.2014 № ЦУО-15/101, який адресований генеральному директору ТОВ «НВП «Ріст» Міщенку М.М.; паспорт на вікна від ТОВ «НВП «Ріст»; паспорт на наличник від ТОВ «НВП «Ріст»; паспорт якості від ТОВ «НВП «Ріст»; інструкція з експлуатації РЭ У 28.1-5-2004 від ТОВ «НВП «Ріст»; технічні умови; сертифікат відповідності на продукцію виробів із склопластику для вагонів рухомого складу та споруд; сертифікат відповідності на продукцію вікна вагонів рухомого складу; сертифікат на систему управління якістю та додаток до нього; технологічна інструкція з ремонту виробів із склопластику; лист Головного пасажирського управління від 17.10.2013 № ЦЛ-11/1833, який адресований генеральному директору ТОВ «НВП «Ріст» Міщенку М.М.; лист департаменту приміських пасажирських перевезень від 27.11.2013 № ЦРП-9/614, який адресований генеральному директору ТОВ «НВП «Ріст» Міщенку М.М.; лист головного державного санітарного лікаря на залізничному транспорті від 08.10.2013 № 1221, який адресований генеральному директору ТОВ «НВП «Ріст» Міщенку М.М.; лист головного управління воєнізованої охорони від 24.03.2014 № ЦУО-15/33, який адресований генеральному директору ТОВ «НВП «Ріст» Міщенку М.М.;

- у Торгах № 2 ПрАТ «Юнікон» та ТОВ «НВП «Ріст» запропонували товар, виробником якого є фізична особа-підприємець Жук О.Ю. (далі - ФОП Жук О.Ю.), м. Дніпро, Україна; ДНВП «Об`єднання Коммунар», м. Харків, Україна; ТОВ «ІК «Візеріон» та фізична особа -підприємець Савков Д.Ю. (далі - ФОП Савков Д.Ю.);

- у складі пропозицій конкурсних торгів ПрАТ «Юнікон» та ТОВ «НВП «Ріст» надали документи: лист від 26.06.2017 № 10 про те, що ПрАТ «Юнікон» є офіційним представником ФОП Жук О.Ю; лист від 29.06.2017 № 131/034 про те, що ПрАТ «Юнікон» є офіційним представником ДНВП «Об`єднання Коммунар»; сертифікат ДНВП «Об`єднання Коммунар»; довідку про наявність обладнання та матеріально-технічної бази ФОП Жук О.Ю. від 26.06.2017 № 11; паспорт складальні одиниці комплекту стель ДНВП «Об`єднання Коммунар»; паспорт складальні одиниці комплекту виробів з фанери, облицьованої пластиком, ФОП Жук О.Ю.; лист департаменту пасажирських перевезень далекого сполучення від 20.06.2017 № ЦЛ - 16/254; висновок державної санітарно-епідеміологічної експертизи від 15.06.2016 № 05.03.02-03/20172; довідку про наявність працівників відповідної кваліфікації ТОВ «ІК «Візеріон» від 27.06.2017 № 27.06.17-03; сертифікат з якості № 1/10-2016 ТОВ «ІК «Візеріон»; лист від 10.10.2016 № 2/10-2016 про те, що ТОВ «ІК «Візеріон» надає право ПрАТ «Юнікон» реалізувати продукцію виробництва ТОВ «ІК «Візеріон»; лист від 27.06.2017 № 56 про те, що ПрАТ «Юнікон» є офіційним представником ФОП Савкова Д.Ю.; лист від 27.06.2017 № 57 від ФОП Савкова Д.Ю., який адресований заступнику генерального директора ПрАТ «Юнікон» Мальованому Ю.О.; сертифікат якості від 27.06.2017 № 20 від ФОП Савкова Д.Ю.;

- у складі пропозицій конкурсних торгів ПрАТ «Юнікон» та ТОВ «НВП «Ріст» надали документи, які завірені печаткою та підписом ПрАТ «Юнікон», а саме: лист головного управління Держсанепідслужби на залізничному транспорті від 29.07.2014 № 979; лист департаменту пасажирських перевезень далекого сполучення від 22.09.2014 № ЦЛ-11/239; висновок державної санітарно-епідеміологічної експертизи від 10.09.2013 № 05.03.02-03/82043; лист головного управління воєнізованої охорони від 25.09.2014 № ЦУО-15/133; лист управління воєнізованої охорони від 02.09.2013 № ЦУО-15/164; сертифікат відповідності серії ВГ № 550785; лист департаменту пасажирських перевезень далекого сполучення від 04.08.2016 № ЦЛ-11/1831; лист департаменту приміських пасажирських перевезень від 17.08.2016 № ЦРП-18/51; лист головного управління воєнізованої охорони від 01.08.2016 № ЦУО-15/112;

- у Торгах № 3 обома учасниками запропоновано товар, виробником якого є ФОП Жук О.Ю., м. Дніпро, Україна; ДНВП «Об`єднання Коммунар»;

- у складі пропозицій конкурсних торгів ПрАТ «Юнікон» та ТОВ «НВП «Ріст» надали однакові документи, які зазначені в Рішенні АМК;

- у Торгах № 4 ПрАТ «Юнікон» та ТОВ «НВП «Ріст» запропонували до постачання продукцію одного й того ж виробника (ТОВ «НВП «Ріст»);

- ПрАТ «Юнікон» під час участі в Торгах № 1 та № 4 надало у складі своїх пропозицій документи, які належать ТОВ «НВП «Ріст» та завірені печатками ТОВ «НВП «Ріст», та деякі адресовані генеральному директору ТОВ «НВП «Ріст»;

- свідоцтво про дилерство від 07.04.2017 № 165/1 передбачало, що ТОВ «НВП «Ріст» надає право ПрАТ «Юнікон» представляти інтереси ТОВ «НВП «Ріст» саме в тендері № UA-2017-03-14-001597-a (Торги № 1), з метою подальшої реалізації продукції виробництва ТОВ «НВП «Ріст»;

- ПрАТ «Юнікон» надало копію листа від ТОВ «НВП «Ріст» від 07.04.2017 № 164/1, в якому ТОВ «НВП «Ріст» не заперечує проти участі ПрАТ «Юнікон» як офіційного представника ТОВ «НВП «Ріст» у тендері, що проводить ПрАТ «Укрзалізниця», згідно з № UA-2017-03-14-001597-a, та надає комерційну пропозицію;

- під час участі в Торгах № 4 ПрАТ «Юнікон» у складі пропозицій конкурсних торгів надало свідоцтво про дилерство від 06.09.2017 № 445, в якому зазначено, що ТОВ «НВП «Ріст» надає ПрАТ «Юнікон» право реалізації продукції виробництва ТОВ «НВП «Ріст», такої як електрообладнання для пасажирських вагонів (шафа управління і контролю електрообладнання пасажирського вагона ШУ СТ 50.10.000, ящик високовольтний підвагонний ЯВ СТ 50.30.000исп.1, ящик низьковольтний підвагонний ЯН СТ 50.20.000 исп.1);

- ТОВ «НВП «Ріст» як виробник продукції, що була предметом закупівлі Торгів, надало ПрАТ «Юнікон» право реалізовувати продукцію власного виробництва, яка була предметом закупівлі № UA-2017-07-25-001778-b та в якій ТОВ «НВП «Ріст» теж брало участь;

- ТОВ «НВП «Ріст» під час участі в Торгах № 2 та № 3 у складі пропозицій конкурсних торгів надало свідоцтва про дилерство від 29.06.2017 № 1590 і від 29.06.2017 № 1589, в яких було зазначено, що ПрАТ «Юнікон» надає право ТОВ «НВП «Ріст» представляти інтереси ПрАТ «Юнікон» у тендерах № UA-2017-06-02-000689-C і № UA-2017-06-06-001977-b, що організовуються ПАТ «Укрзалізниця» з метою подальшої реалізації продукції виробництва ПрАТ «Юнікон», а також продукції підприємств України, які надали ПрАТ «Юнікон» право реалізації продукції свого виробництва, а саме: ФОП Жук О.Ю., ДНВП «Об`єднання Коммунар», ФОП Савков Д.Ю., ТОВ «ІК «Візеріон»;

- ТОВ «НВП «Ріст» надало право представляти свої інтереси ПрАТ «Юнікон» саме в тендері № UA-2017-03-14-001597-a, в якому ТОВ «НВП «Ріст» теж брало участь.

За висновками Комітету, вказані факти в їх сукупності та встановлені ним у розгляді антимонопольної справи обставини свідчать про узгодження, зокрема, ПрАТ «Юнікон» своєї поведінки при підготовці та участі у торгах №№ 1-4 шляхом заміни ризику, який породжує конкуренція, на координацію своєї економічної поведінки. Така координація економічної поведінки названих юридичних осіб призвела до усунення між ними конкуренції під час проведення торгів №№ 1-4. У результаті наведеного спотворений основний принцип торгів - здійснення конкурентного відбору учасників, що спотворило результати цих торгів.

За кожне з названих порушень на ПрАТ «Юнікон» накладено штраф: за порушення у вигляді вчинення антиконкурентних узгоджених дій у Торгах № 1 - 4 955 927 грн, за порушення у вигляді вчинення антиконкурентних узгоджених дій у Торгах № 2 - 3 056 877 грн, за порушення у вигляді вчинення антиконкурентних узгоджених дій у Торгах № 3 - 13 191 833 грн, за порушення у вигляді вчинення антиконкурентних узгоджених дій у Торгах № 4 - 6 331 772 грн.

Суди попередніх інстанцій у розгляді справи, встановивши:

- подання учасниками торгів у складі своїх тендерних пропозицій однакових документів та посвідчення деяких з них підписами і печатками підприємства учасника торгів;

- надання учасниками процедури закупівлі свідоцтв про дилерство, які надають учасникам право представництва інтересів одне одного у процедурах закупівель;

- завантаження учасниками процедури закупівлі своїх пропозицій в один день та майже в один і той самий час;

- наявність однакових властивостей файлів із документами тендерних пропозицій учасників у Торгах №№ 1-4;

- подання цінової пропозиції, яка збігається з очікуваною вартістю;

- наявність господарських відносин у вигляді договорів, взаємних розрахунків, -

дійшли висновку про те, що характер та кількість виявлених співпадінь виключають можливість того, що пропозиції конкурсних торгів готувалися окремо та без обміну інформацією між учасниками торгів, відповідно, наявні докази у їх сукупності та взаємозв`язку підтверджують вчинення антиконкурентних узгоджених дій, зокрема, позивачем у справі.

4. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Джерела права та акти їх застосування. Оцінка аргументів учасників справи і висновків попередніх судових інстанцій

Як встановлено судами попередніх інстанцій, дії ПрАТ «Юнікон» кваліфіковані за пунктом 4 частини другої статті 6 та пунктом 1 статті 50 Закону, у зв`язку з чим на назване товариство АМК накладено штраф (за кожне вчинене порушення).

Відповідно до приписів Закону:

- економічна конкуренція (конкуренція) - це змагання між суб`єктами господарювання з метою здобуття завдяки власним досягненням переваг над іншими суб`єктами господарювання, внаслідок чого споживачі, суб`єкти господарювання мають можливість вибирати між кількома продавцями, покупцями, а окремий суб`єкт господарювання не може визначати умови обороту товарів на ринку (абзац другий статті 1);

- антиконкурентними узгодженими діями є узгоджені дії, які призвели чи можуть призвести до недопущення, усунення чи обмеження конкуренції (частина перша статті 6);

- антиконкурентними узгодженими діями, зокрема, визнаються узгоджені дії, які стосуються спотворення результатів торгів, аукціонів, конкурсів, тендерів (пункт 4 частини другої статті 6);

- порушеннями законодавства про захист економічної конкуренції є антиконкурентні узгоджені дії (пункт 1 статті 50);

- порушення законодавства про захист економічної конкуренції тягне за собою відповідальність, встановлену законом (стаття 51);

- за порушення, передбачені, зокрема, пунктом 1 статті 50 цього Закону, накладаються штрафи у розмірі, встановленому частиною другою статті 52 Закону.

Суд, забезпечуючи реалізацію основних засад господарського судочинства закріплених у частини третій статті 2 ГПК України, зокрема, ураховуючи принцип рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальності сторін, та дотримуючись принципу верховенства права, на підставі встановлених фактичних обставин здійснює перевірку застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.

Верховний Суд звертає увагу на те, що касаційне провадження у справах залежить виключно від доводів та вимог касаційної скарги, які наведені скаржником і стали підставою для відкриття касаційного провадження.

Касаційне провадження у справі відкрито, зокрема, на підставі пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України, за змістом якого підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

При цьому самим скаржником у касаційній скарзі з огляду на принцип диспозитивності визначаються підстава, вимоги та межі касаційного оскарження, а тому тягар доказування наявності підстав для касаційного оскарження, передбачених, зокрема, пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України (що визначено самим скаржником), покладається на скаржника.

Отже, відповідно до положень пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України касаційний перегляд з указаних мотивів може відбутися за наявності таких складових: (1) суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду; (2) спірні питання виникли у подібних правовідносинах.

При цьому наявності самих лише висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у певній справі не достатньо, обов`язковою умовою для касаційного перегляду судового рішення є незастосування правових висновків, які мали бути застосовані у подібних правовідносинах у справі, в якій Верховних Суд зробив висновки щодо застосування норми права, з правовідносинами у справі, яка переглядається.

Що ж до визначення подібних правовідносин, то в силу приписів статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Верховний Суд звертається до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19, в якій визначено критерій подібності правовідносин.

Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19 задля юридичної визначеності у застосуванні приписів процесуального закону, які зобов`язують визначати подібність правовідносин конкретизувала висновки Верховного Суду щодо тлумачення поняття «подібні правовідносини», що полягає у тому, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

При цьому, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що термін «подібні правовідносини» може означати як ті, що мають лише певні спільні риси з іншими, так і ті, що є тотожними з ними, тобто такими самими, як інші. Таку спільність або тотожність рис слід визначати відповідно до елементів правовідносин. Із загальної теорії права відомо, що цими елементами є їх суб`єкти, об`єкти та юридичний зміст, яким є взаємні права й обов`язки цих суб`єктів. Отже, для цілей застосування приписів процесуального закону, в яких вжитий термін «подібні правовідносини», зокрема пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України та пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України таку подібність слід оцінювати за змістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями.

З-поміж цих критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків учасників) є основним, а два інші - додатковими.

У кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що таку подібність суд касаційної інстанції визначає з урахуванням обставин кожної конкретної справи [див. постанови від 27 березня 2018 року у справі № 910/17999/16 (пункт 32); від 25 квітня 2018 року у справі № 925/3/17 (пункт 38); від 16 травня 2018 року у справі № 910/24257/16 (пункт 40); від 5 червня 2018 року у справі № 243/10982/15-ц (пункт 22); від 31 жовтня 2018 року у справі № 372/1988/15-ц (пункт 24); від 5 грудня 2018 року у справах № 522/2202/15-ц (пункт 22) і № 522/2110/15-ц (пункт 22); від 30 січня 2019 року у справі № 706/1272/14-ц (пункт 22)]. Це врахування слід розуміти як оцінку подібності насамперед змісту спірних правовідносин (обставин, пов`язаних із правами й обов`язками сторін спору, регламентованими нормами права чи умовами договорів), а за необхідності, зумовленої специфікою правового регулювання цих відносин, - також їх суб`єктів (видової належності сторін спору) й об`єктів (матеріальних або нематеріальних благ, щодо яких сторони вступили у відповідні відносини).

У доводах касаційної скарги скаржник зазначає, зокрема, про неправильне застосування (тлумачення) судом норм матеріального права, а саме: статті 59 Закону та Правил розгляду заяв і справ про порушення законодавства про захист економічної конкуренції, без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду 13.01.2022 та від 08.11.2022 у цій справі, які є ключовими для її розгляду, а також висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 10.09.2020 у справі № 910/23375/17, від 01.10.2020 у справі № 908/540/19, від 30.09.2021 у справі № 910/13451/20, від 28.10.2021 у справі № 910/20229/20, згідно з якими саме на суд покладено обов`язок перевірити та оцінити наявність/доведеність/обґрунтованість підстав, передбачених статтею 59 Закону щодо кожного порушення (закупівлі, торгів) окремо; доведення обставин вчинення правопорушення шляхом встановлення та оцінки фактів у їх сукупності можливе у розрізі складу конкретного інкримінованого правопорушення; врахування доказів та встановлених обставин іншого правопорушення, які не є частиною об`єктивної сторони цього правопорушення, є безпідставним; а також порушення судами норм процесуального права, зокрема приписів статей 2, 13, 86, 236, 238 ГПК України, що полягає в недотриманні загальних засад господарського судочинства, принципу змагальності сторін, обов`язку суду досліджувати вірогідність доказів у їх сукупності та взаємозв`язку, в тому числі, з доказами наданими позивачем, недотриманні вимог щодо законності, обґрунтованості та вмотивованості рішення суду, допущених внаслідок неврахування правових висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 13.01.2022, від 08.11.2022 у цій справі, від 07.11.2019 у справі № 914/1696/18, від 13.08.2019 у справі № 916/2670/18, від 05.08.2019 у справі № 922/2513/18, від 04.02.2021 у справі № 910/17126/19, від 23.03.2021 у справі № 910/4542/20, в яких Суд зазначив про необхідність дослідження вірогідності і взаємного зв`язку доказів у справі у їх сукупності, забезпечення принципу змагальності та балансу прийняття доводів і заперечень сторін, при перевірці дотримання Комітетом вимог законодавства при прийнятті ним рішень на підставі, у спосіб та у межах повноважень, передбачених законодавством України, та наявності/доведеності/обґрунтованості підстав, передбачених статтею 59 Закону, необхідних для визнання рішення Комітету недійсним.

Так, у розгляді справ, пов`язаних з оскарженням рішень АМК, які стосувалися встановлених органом порушень у процедурах закупівель та кваліфікації порушення за пунктом 4 частини другої статті 6, пунктом 1 статті 50 Закону (зокрема, і у справах, на які посилається скаржник), Верховний Суд викладав сталу та послідовну правову позицію, згідно з якою тенденційно зазначав, що:

- рішення АМК має бути максимально вичерпним, ґрунтовним, повинно розкривати мотиви його ухвалення;

- при розгляді справи про порушення законодавства про захист економічної конкуренції органами АМК мають проводитись дії, направлені на всебічне, повне і об`єктивне з`ясування дійсних обставин справи, прав і обов`язків сторін шляхом збирання і аналізу документів, висновків експертів, пояснень осіб, іншої інформації, що є доказом у справі, та в межах своїх повноважень органи АМК приймають рішення у справі, в якому наводяться мотиви його прийняття, зазначаються встановлені органом АМК обставини справи з посиланням на відповідні докази, а також положення законодавства, якими орган АМК керувався, приймаючи рішення;

- саме на орган АМК покладено обов`язок навести відповідні докази у своєму рішенні, на підставі яких орган дійшов висновку про обставини справи, а суд покликаний дослідити та оцінити наведені органом докази, і, в разі їх підтвердження, вони можуть бути достатніми для висновків органу, викладених у Рішенні АМК;

- законодавчими приписами хоч і не регламентовано чіткого обов`язку АМК щодо викладення структури рішення АМК (останній не зобов`язаний давати детальну відповідь на кожен аргумент особи, яка бере участь у справі, а межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру порушення), однак Суд наголошує, що рішення АМК має бути максимально вичерпним, ґрунтовним та повинно розкривати заявникові мотиви його ухвалення. Обов`язком АМК при розгляді справи є саме дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Тобто, з`ясування всіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язками, відносинами і залежностями;

- з огляду на завдання та основні засади господарського судочинства, закріплені у статті 2 ГПК України, перевірка правильності кваліфікації дій позивача щодо порушення ним законодавства про захист економічної конкуренції, передбаченого пунктом 1 статті 50 та пунктом 4 частини другої статті 6 Закону (щодо кожного інкримінованого порушення окремо) перебуває поза межами компетенції суду, визначеної статтею 59 Закону. Аналіз норм статей 124, 19 Конституції України, статті 59 Закону, норм процесуального права, які закріплені в ГПК України щодо компетенції суду, дає підстави для висновку, що останній не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу;

- до повноважень органів АМК віднесено здійснення розгляду справ про порушення законодавства про захист економічної конкуренції, встановлення та кваліфікації правопорушення, в тому числі й об`єктивної його сторони. А на суд покладено обов`язок перевірки дотримання органом АМК вимог законодавства та прийняття ним рішення на підставі, у спосіб та у межах повноважень, передбачених законодавством України, та, за наявності/доведеності/обґрунтованості підстав, передбачених статтею 59 Закону, - змінити, скасувати чи визнати недійсним рішення АМК, з урахуванням доводів та меж заявлених позивачем вимог;

- господарським судам першої та апеляційної інстанцій під час вирішення справ щодо визнання недійсними рішень АМК про порушення законодавства про захист економічної конкуренції, зокрема, за антиконкурентні узгоджені дії, які стосуються спотворення результатів торгів та накладення штрафу, належить здійснювати оцінку доказів за своїм внутрішнім переконанням у порядку частини другої статті 86 ГПК, зокрема, досліджувати також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у справі у їх сукупності. Тобто питання про наявність/відсутність узгоджених антиконкурентних дій має досліджуватися судами, виходячи з усієї сукупності обставин і доказів, з`ясованих і досліджених у справі, в їх взаємозв`язку.

Суд апеляційної інстанції, виконуючи вказівки Верховного Суду, викладені у постанові від 08.11.2022 у даній справі, та на виконання припису статті 59 Закону проаналізував зміст оскаржуваного рішення АМК, перевірив дотримання АМК вимог законодавства, дослідив та оцінив наведені сторонами доводи та аргументи, докази, дійшов висновку про повноту дослідження АМК дійсних обставин справи, можливість встановити мотиви його прийняття, які можуть бути достатніми для висновків органу, викладених у Рішенні АМК і не встановив підстав, передбачених статтею 59 Закону для визнання недійсним Рішення у частині, що стосується позивача.

Верховний Суд зазначає, що оскаржуване судове рішення не суперечить правовим висновкам, на які у касаційній скарзі посилається скаржник, та відповідає їм після нового розгляду справи.

Неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права, зокрема, має місце тоді, коли суд апеляційної інстанції, посилаючись на норму права, застосував її інакше (не так, в іншій спосіб витлумачив тощо), ніж це зробив Верховний Суд в іншій справі.

Відмінність у судових рішеннях, на які посилається скаржник та у цій справі зумовлена не неправильним (різним) застосуванням норми, а неоднаковою фактично-доказовою базою, тобто за інших обставин, встановлених попередніми судовими інстанціями, і за іншими поданими сторонами та оціненими судами доказами, у залежності від яких (обставин і доказів) й прийнято судове рішення.

Наведені у касаційній скарзі доводи у цій частині фактично зводяться до незгоди з висновками суду апеляційної інстанції стосовно оцінки доказів і встановлених на їх підставі обставин, та спрямовані на доведення необхідності переоцінки цих доказів та встановленні інших обставин у тому контексті, який, на думку скаржника, свідчить про наявність підстав для визнання оспорюваного Рішення АМК недійсним в частині, що стосується позивача.

ПрАТ «Юнікон» не мотивовано та не доведено, що суд апеляційної інстанції порушив норми процесуального права щодо порядку надання та отримання доказів (стаття 80 ГПК України), та/або встановлення обставин, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих (стаття 77 ГПК України), неналежних (стаття 76 ГПК України), недостовірних (стаття 78 ГПК України) чи невірогідних (стаття 79 ГПК України) доказів.

Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційний суд не встановив, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 зі справи №373/2054/16-ц).

З огляду на наведене, колегія суддів зазначає, що не знайшли свого підтвердження доводи касаційної скарги в частині підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України. Верховний Суд не вбачає порушень у застосуванні норм права, на які посилається скаржник.

У доводах касаційної скарги ПрАТ «Юнікон» також вказує на порушення, на його думку, судами права на справедливий суд, передбачене положеннями статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, статями 2, 11 ГПК України, Законом України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», статтею 8 Конституції України та необхідність відступлення від усталеної практики Верховного Суду, згідно з якою сформована правова позиція стосовно того, що «питання про наявність/відсутність узгоджених антиконкурентних дій має досліджуватися судами, виходячи з усієї сукупності обставин і доказів, з`ясованих і досліджених у справі, враховуючи їх вірогідність і взаємозв`язок, у відповідності до статті 86 ГПК України» (постанови Верховного Суду від 13.04.2021 у справі № 921/120/20; від 07.11.2019 у справі № 914/1696/18; від 13.08.2019 у справі № 916/2670/18).

Скаржник посилається на неправильне застосування судом норм матеріального права, зокрема, не застосування частини другої статті 6 Закону в поєднанні з вимогами статті 8 цього Закону, якими передбачено, що положення статті 6 Закону не застосовуються до узгоджених дій щодо постачання товарів, якщо учасник узгоджених дій стосовно іншого учасника узгоджених дій встановлює обмеження, зокрема, на формування цін або інших умов договору про продаж товару іншим суб`єктам господарювання (частина перша статті 8 Закону) та, що для визначення таких дій як антиконкурентних, в обов`язковому порядку необхідно встановлювати і доводити, чи призводять такі дії до настання таких негативних наслідків як:

- суттєве обмеження конкуренції на всьому ринку чи в значній його частині, в тому числі, монополізації відповідних рішень;

- обмеження доступу на ринок інших суб`єктів господарювання;

- настання економічно необґрунтованого підвищення цін або дефіциту товарів (частина друга статті 8 Закону), -

для унеможливлення порушення зазначених норм Закону, на думку скаржника, необхідно відступити від усталеної практики Верховного Суду, згідно з якою сформована правова позиція стосовно того, що «для кваліфікації дій суб`єкта господарювання як антиконкурентних узгоджених дій не є обов`язковим фактичне настання наслідків у формі відповідно недопущення, усунення чи обмеження конкуренції, ущемлення інтересів інших суб`єктів господарювання (конкурентів, покупців) чи споживачів, зокрема, через заподіяння їм шкоди (збитків) або іншого реального порушення їх прав чи інтересів, чи настання інших відповідних наслідків, оскільки достатнім є встановлення самого факту погодження конкурентної поведінки, яка може мати негативний вплив на конкурентів» (постанови Верховного Суду від 13.01.2022 та від 08.11.2022 року у цій справі, від 13.03.2018 у справі № 924/381/17, від 12.06.2018 у справі № 922/5616/15, від 18.10.2018 у справі № 916/3214/17, від 18.12.2018 у справі № 922/5617/15, від 05.03.2020 у справі № 924/552/19, від 08.04.2021 у справі № 916/191/20, від 11.06.2020 у справі № 910/10212/19, від 22.10.2019 у справі № 910/2988/18, від 05.08.2019 у справі № 922/2513/18, від 07.11.2019 у справі № 914/1696/18, від 02.07.2020 у справі № 927/741/19), що підпадає під пункт 2 частини другої статті 287 ГПК України.

Стосовно наведеного Верховний Суд зазначає таке.

Згідно з абзацом 3 пункту 5 частини другої статті 290 ГПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини другої статті 287 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.

З огляду на зміст наведених вимог процесуального закону при касаційному оскарженні судових рішень з підстави, передбаченої пунктом 2 частини другої статті 287 ГПК України, окрім посилання на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, касаційна скарга має містити належне обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні, з чіткою вказівкою на норму права (абзац, пункт, частина статті), а також зазначенням такого правового висновку, описом правовідносин та змістовного обґрунтування мотивів такого відступлення.

Принцип правової визначеності вимагає чіткості, зрозумілості й однозначності правових норм, зокрема їх передбачуваності (прогнозованості) і стабільності. Єдність однакового застосування закону забезпечує правову визначеність та втілюється шляхом однакового застосування судом того самого закону в подібних справах.

У пункті 70 рішення від 18.01.2001 у справі «Чепмен проти Сполученого Королівства» (Chapman v.United Kingdom) Європейський суд з прав людини наголосив на тому, що в інтересах правової визначеності, передбачуваності та рівності перед законом він не повинен відступати від попередніх рішень за відсутності належної для цього підстави.

Верховний Суд звертає увагу, що обґрунтованими підставами для відступу від уже сформованої правової позиції Верховного Суду є, зокрема: 1) зміна законодавства (існують випадки, за яких зміна законодавства не дозволяє суду однозначно дійти висновку, що зміна судової практики можлива без відступу від раніше сформованої правової позиції); 2) ухвалення рішення Конституційним Судом України; 3) нечіткість закону (невідповідності критерію «якість закону»), що призвело до різного тлумаченням судами (палатами, колегіями) норм права; 4) винесення рішення Європейським судом з прав людини, висновки якого мають бути враховані національними судами; 5) зміни у праворозумінні, зумовлені: розширенням сфери застосування певного принципу права; зміною доктринальних підходів до вирішення складних питань у певних сферах суспільно-управлінських відносин; наявністю загрози національній безпеці; змінами у фінансових можливостях держави.

Задля гарантування юридичної визначеності Велика Палата Верховного Суду має відступати від попередніх висновків Верховного Суду лише за наявності для цього належної підстави. Так, вона може повністю відмовитися від певного висновку на користь іншого, або конкретизувати попередній висновок, застосувавши відповідні способи тлумачення юридичних норм. З метою забезпечення єдності та сталості судової практики причинами для відступу від висловленого раніше висновку можуть бути вади попереднього рішення чи групи рішень (їх неефективність, неясність, неузгодженість, необґрунтованість, незбалансованість, помилковість); зміни суспільного контексту, через які застосований у цих рішеннях підхід повинен очевидно застаріти внаслідок розвитку суспільних відносин в певній сфері або їх правового регулювання (такий висновок сформульовано в постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.09.2018 у справі № 823/2042/16 (пункти 43- 45), від 05.12.2018 у справах № 757/1660/17-ц (пункти 43- 44) і № 818/1688/16 (пункти 44- 45), від 15.05.2019 у справі № 227/1506/18 (пункт 54), від 29.05.2019 у справі № 310/11024/15-ц (пункти 44- 45), від 21.08.2019 у справі № 2-836/11 (пункт 24), від 26.05.2020 у справі № 638/13683/15-ц (пункт 23), від 23.06.2020 у справі № 179/1043/16-ц (пункт 48), від 30.06.2020 у справах № 264/5957/17 (пункт 41) і № 727/2878/19 (пункт 39), від 07.07.2020 у справі № 712/8916/17 (пункт 35), від 09.09.2020 у справі № 260/91/19 (пункти 58- 59), від 29.09.2020 у справі № 712/5476/19 (пункт 40), від 25.05.2021 у справі № 149/1499/18 (пункт 29); від 15.06.2021 у справі № 922/2416/17 (пункт 7.19), від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19 (пункт 34), від 02.11.2021 у справі № 917/1338/18 (пункт 90), від 09.11.2021 у справі № 214/5505/16 (пункт 31), від 14.12.2021 у справі № 147/66/17 (пункт 49), від 08.06.2022 у справі № 362/643/21(пункт 45)).

Отже, підставами для відступу можуть бути вади попереднього рішення чи групи рішень (їх неефективність, неясність, неузгодженість, необґрунтованість, незбалансованість, помилковість); зміни суспільного контексту. Водночас з метою забезпечення єдності та сталості судової практики для відступу від висловлених раніше правових позицій Верховного Суду суд повинен мати ґрунтовні підстави: попередні рішення мають бути помилковими, неефективними чи застосований у цих рішеннях підхід повинен очевидно застаріти внаслідок розвитку в певній сфері суспільних відносин або їх правового регулювання (такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04.09.2018 зі справи № 823/2042/16).

Звертаючись з касаційною скаргою на підставі пункту 2 частини другої статті 287 ГПК України, скаржник вмотивовано не обґрунтував необхідність відступлення від висновків, викладеного у постановах Верховного Суду, на які посилається скаржник, щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, а також не навів вагомих, вмотивованих, обґрунтованих та достатніх аргументів для такого відступлення.

Фактично доводи у цій частині, викладені у касаційній скарзі, зводяться до власного суб`єктивного тлумачення скаржником норм права, якими врегульовано спірні правовідносини та власних заперечень скаржником висновків Верховного Суду, які (висновки) викладені у наведених скаржником постановах. У той же час доводи позивача не містять фундаментальних обґрунтувань щодо підстав для відступу від правових позицій, які містяться у зазначених постановах.

При цьому Верховний Суд враховує те, що з огляду на характер правопорушення у справі, яка розглядається, судами мотивовано зазначено про те, що для кваліфікації дій суб`єкта господарювання як антиконкурентних узгоджених дій не є обов`язковим фактичне настання наслідків у формі відповідно недопущення, усунення чи обмеження конкуренції, ущемлення інтересів інших суб`єктів господарювання (конкурентів, покупців) чи споживачів, зокрема через заподіяння їм збитків або іншого реального порушення їх прав чи інтересів, чи настання інших відповідних наслідків. Колегія суддів апеляційної інстанції також врахувала, що змагання при проведенні торгів забезпечується таємністю інформації, а змагальність учасників процедури закупівлі з огляду на приписи статей 1, 5, 6 Закону передбачає самостійні та незалежні дії (поведінку кожного з учасників та їх обов`язок готувати свої пропозиції окремо без обміну інформацією. У цьому випадку негативним наслідком є сам факт спотворення результатів торгів (через узгодження поведінки конкурсантами).

Судами попередніх інстанцій за своїм внутрішнім переконанням згідно з частиною другою статті 86 ГПК України оцінено докази, які містяться в матеріалах справи, та встановлено відсутність обставин, які є підставами для зміни, скасування чи визнання недійсним рішення АМК згідно зі статтею 59 Закону, зокрема: неповне з`ясування обставин, які мають значення для справи; недоведення обставин, які мають значення для справи і які визнано встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні, обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

При цьому, згідно з Рішенням АМК у торгах №№ 1-4 виступали дві окремо визначені юридичні особи (відповідачі в антимонопольній справі) і сама по собі відповідність дій суб`єктів господарювання цивільному, господарському законодавству не може автоматично свідчити про дотримання ними норм та вимог антимонопольного законодавства.

Скаржник також вказує на неправильне застосування судами попередніх інстанцій вимог абзацу 1 частини другої статті 52 Закону та принципу пропорційності і балансу приватних та публічних інтересів, визначених статтею 15 ГПК України та, відповідно, і права на мирне володіння майном, захищене статтею 1 Першого Протоколу до Європейської конвенції з прав людини, здійсненого за відсутності висновку Верховного Суду щодо застосування зазначених норм в частині максимально допустимої величини штрафу, який може бути встановлений Антимонопольним комітетом України у справі за інкриміновані порушення незалежно від їх кількості, що підпадає під пункт 3 частини другої статті 287 ГПК України.

Так, відповідно до приписів пункту 3 частини третьої статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку, якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.

Отже, по-перше, слід з`ясувати відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, а по-друге, наявність/відсутність подібності правовідносин та наявність/відсутність неправильного застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

При цьому, суд касаційної інстанції наділений повноваженням щодо надання висновку про застосування норм права у конкретних правовідносинах, а не надання висновку щодо тлумачення норми права чи її застосування в цілому безвідносно до конкретних правовідносин.

Так, пунктами 26 та 32 Правил розгляду заяв і справ про порушення законодавства про захист економічної конкуренції встановлено, що при доведенні вчинення порушення залежно від обставин у справі може бути прийнято одне чи декілька рішень згідно зі статтею 48 Закону.

У рішенні наводяться мотиви рішення, зазначаються встановлені органом Комітету обставини справи з посиланням на відповідні докази, а також положення законодавства, якими орган Комітету керувався, приймаючи рішення.

Під час вирішення питання про накладення штрафу у резолютивній частині рішення вказується розмір штрафу.

Зміст Рішення АМК свідчить, що Комітетом встановлено факт вчинення, зокрема, позивачем у справі 4 (чотирьох) порушень, передбачених пунктом 1 статті 50 та пунктом 4 частини другої статті 6 Закону, оскільки предметом закупівлі по 6-ти лотах під час проведення Торгів №№ 1-4 були різні товари і ПрАТ «Юнікон» брало участь у закупівлі по всім лотами. Про зазначені встановлені обставини також вказано в оскаржуваній постанові суду апеляційної інстанції.

Суд у спірному питанні звертається до правової позиції, викладеної у постановах Верховного Суду від 10.09.2020 зі справи № 910/23375/17, від 01.10.2020 зі справи № 908/540/19, від 30.09.2021 у справі № 910/13451/20 та від 28.10.2021 у справі № 910/20229/20, згідно з якою: «Підхід до визначення меж обґрунтованості рішення АМК має бути аналогічним тому, який застосовується, зокрема, самими судами у прийнятті судових рішень. Доведення обставин вчинення правопорушення шляхом встановлення та оцінки фактів у їх сукупності можливе у розрізі складу конкретного інкримінованого правопорушення. Врахування доказів та встановлених обставин іншого правопорушення, які не є частиною об`єктивної сторони цього правопорушення, є безпідставним. У свою чергу саме на суд покладено обов`язок перевірити та оцінити наявність/доведеність/обґрунтованість підстав, передбачених статтею 59 Закону щодо кожного порушення (закупівлі, торгів) окремо».

За приписами частини 2 статті 52 Закону за порушення, передбачене, зокрема, пунктом 1 статті 50 цього Закону, накладається штраф у розмірі до десяти відсотків доходу (виручки) суб`єкта господарювання від реалізації продукції (товарів, робіт, послуг) за останній звітний рік, що передував року, в якому накладається штраф. У разі наявності незаконно одержаного прибутку, який перевищує десять відсотків зазначеного доходу (виручки), штраф накладається у розмірі, що не перевищує потрійного розміру незаконно одержаного прибутку. Розмір незаконно одержаного прибутку може бути обчислено оціночним шляхом.

Судом попередньої інстанції встановлено, що відповідно до інформації, наданої листом Головного управління Державної фіскальної служби у Дніпропетровській області від 20.03.2019 № 31939/10/04-36-12-05-17, дохід ПрАТ «Юнікон» від реалізації продукції (товарів, робіт, послуг) за 2018 рік становить 228 260 203 грн.

В аспекті доводів скаржника про надмірність величини штрафу, який може бути встановлений Антимонопольним комітетом України у справі за інкриміновані порушення, Суд враховує встановлені судами попередніх інстанцій обставини вчинення позивачем у справі 4 (чотирьох) порушень, передбачених пунктом 1 статті 50 та пунктом 4 частини другої статті 6 Закону, а також те, що штраф за кожне вчинене порушення не перевищує розміру 10% від суми виручки, отриманої ПрАТ «Юнікон» за звітний рік, що передував року, в якому накладався штраф, як це і передбачено статтею 52 Закону.

З огляду на викладене, відсутні підстави для формування у спірних правовідносин висновку, про який зазначає скаржник, щодо застосування норм права в частині максимально допустимої величини штрафу, який може бути встановлений АМК у справі за інкриміновані порушення незалежно від їх кількості, оскільки зазначене суперечило б суті інкримінованих позивачу окремих порушень, змісту Закону та Правил розгляду заяв і справ про порушення законодавства про захист економічної конкуренції.

Верховний Суд бере до уваги та вважає прийнятними доводи, викладені у відзиві Комітету на касаційну скаргу, з огляду на вказані вище висновки Верховного Суду, наведені у цій постанові.

Стосовно клопотання скаржника про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, Суд зазначає таке.

Так, у клопотанні скаржник посилається на критерії «Тесту Енгеля», які визначені у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Енгель та інші проти Нідерландів», і які, на думку скаржника, підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

Вирішуючи питання щодо наявності чи відсутності підстав для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, відповідно до частини п`ятої статті 302 ГПК України Суд, керуючись внутрішнім переконанням у кожному конкретному випадку оцінює обґрунтованість доводів заявника щодо існування проблеми у застосуванні відповідної норми права, а також оцінює, чи необхідна така передача для формування єдиної правозастосовчої практики та забезпечення розвитку права. При цьому наявність виключної правової проблеми надає Суду право та, як наслідок, не покладає на нього обов`язку передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що при передачі на її розгляд справ як таких, що містять виключну правову проблему, касаційним судам належить обґрунтовувати відсутність, суперечливість, неповноту, невизначеність (неясність, нечіткість) або неефективність правового регулювання охоронюваних прав, свобод й інтересів та неефективність існуючого їх правового захисту, в тому числі внаслідок неоднакової судової практики.

Виключна правова проблема має оцінюватися з урахуванням кількісного та якісного вимірів. Кількісний ілюструє той факт, що вона наявна не в одній конкретній справі, а у невизначеній кількості спорів, які або вже існують, або можуть виникнути з урахуванням правового питання, щодо якого постає проблема невизначеності. З погляду якісного критерію про виключність правової проблеми свідчать такі обставини, як відсутність сталої судової практики в питаннях, що визначаються, як виключна правова проблема; невизначеність на нормативному рівні правових питань, які можуть кваліфікуватися як виключна правова проблема; необхідність застосування аналогії закону чи права; вирішення правової проблеми необхідне для забезпечення принципу пропорційності, тобто належного балансу між інтересами сторін у справі. Метою вирішення виключної правової проблеми є формування єдиної правозастосовної практики та забезпечення розвитку права (ухвали Великої Палати Верховного Суду від 07.02.2019 у справі № 757/21639/15-ц, від 28.10.2020 у справі № 906/677/19).

Водночас Суд зазначає, що застосування критеріїв «Енгеля», сформованих Європейським судом з прав людини у справі «Engel and Others v. The Netherlands», при кваліфікації обставин справи судами попередніх інстанцій не здійснювалося.

Суд враховує спеціальний статус, законодавче врегулювання повноважень та діяльності органів АМК, а також зміст статті 23 Закону України «Про Антимонопольний комітет України», відповідно до якої діяльність щодо виявлення, запобігання та припинення порушень законодавства про захист економічної конкуренції, у тому числі, законодавства про захист від недобросовісної конкуренції проводиться Антимонопольним комітетом України, його органами та посадовими особами з додержанням процесуальних засад, визначених законодавчими актами України про захист економічної конкуренції.

Колегією суддів також враховується висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 28.01.2020 у справі № 910/6507/19 зокрема: «що кожна зі справ за участю органів АМК є індивідуальною, з притаманною лише даній справі специфікою та особливостями. Доведення порушення у вигляді антиконкурентних узгоджених дій ґрунтується на сукупності обставин, які зазначені в мотивувальній частині рішення, а не на окремому поодинокому факті або обставині».

При цьому, з урахуванням характеру правопорушення у цій справі, оцінки доказів судами попередніх інстанцій за своїм внутрішнім переконанням згідно з частиною другою статті 86 ГПК України, недоведення скаржником наявності неоднакової та суперечливої судової практики з поставленого питання, відповідно, наявності виключної правової проблеми у невизначеній кількості спорів, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Верховний Суд у прийнятті цієї постанови керується принципом res judicata, базове тлумачення якого вміщено в рішеннях Європейського суду з прав людини від 03.12.2003 у справі «Рябих проти Росії», від 09.11.2004 у справі «Науменко проти України», від 18.11.2004 у справі «Праведная проти Росії», від 19.02.2009 у справі «Христов проти України», від 03.04.2008 у справі «Пономарьов проти України», в яких цей принцип розуміється як елемент принципу юридичної визначеності, що вимагає поваги до остаточного рішення суду та передбачає, що перегляд остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду не може здійснюватись лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі, а повноваження судів вищого рівня з перегляду (у тому числі касаційного) мають здійснюватися виключно для виправлення судових помилок і недоліків. Відхід від res judicate можливий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі й непереборні обставини, наявності яких у цій справі скаржник не зазначив й не обґрунтував.

У справі «Трофимчук проти України» (№ 4241/03, §54, ЄСПЛ, 28 жовтня 2010 року) Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

Суд зазначає, що скаржнику надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують вказаного висновку.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини першої статті 309 ГПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Наявності визначених законом підстав для скасування або зміни судових рішень попередніх інстанцій скаржником не доведено.

Судові витрати

З огляду на те, що Верховний Суд залишає касаційну скаргу без задоволення, судовий збір з касаційної скарги покладається на скаржника.

Керуючись статтями 129, 300, 308, 309, 315 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу приватного акціонерного товариства «Юнікон» залишити без задоволення, а рішення господарського суду міста Києва від 09.02.2021 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 16.01.2023 у справі № 910/3202/20 - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя І. Колос

Суддя І. Бенедисюк

Суддя В. Селіваненко