ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" травня 2023 р. Справа№ 910/7446/18

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Корсака В.А.

суддів: Євсікова О.О.

Алданової С.О.

за участю секретаря судового засідання: Заборовської А.О.,

за участю представників учасників справи:

від позивача: Буняк В.С.

від відповідача: Безвенюк В.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги Державної митної служби України

на ухвалу Господарського суду міста Києва від 21.02.2023, повний текст складено 03.03.2023

у справі №910/7446/18 (суддя Шкурдова Л.М.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Холдингова компанія "Енергомонтажвентиляція"

до Державної митної служби України

про стягнення 23 656 869,97 грн

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст заяви про визнання наказів такими, що не підлягають виконанню

08.02.2023 Держмитслужба звернулась до Господарського суду міста Києва із заявою про визнання наказів Господарського суду міста Києва від 14.05.2020 та 18.08.2020 у справі № 910/7446/18 такими, що не підлягають виконанню.

В обґрунтування вказаної заяви заявник зазначає, що Ухвалою Господарського суду міста Києва від 03.05.2022 у справі № 910/7446/18 було затверджено мирову угоду від 29.09.2021, укладену на стадії виконання судового рішення між Держмитслужбою та ТОВ «Холдингова «Енергомонтажвентиляція».

Державна казначейська служба України (далі - Казначейство) відповідно до умов Мирової угоди від 29.09.2021 здійснила 04.11.2021 списання з рахунків Держмитслужби коштів у розмірі 1 803 424,67 грн та 09.11.2021 коштів у розмірі 7389160,36 грн, що становить разом суму, яка визначена в Мировій угоді. Не зважаючи на виконання Держмитслужбою умов Мирової угоди, стягувач до Казначейства для списання коштів з боржника направив накази Господарського суду міста Києва від 18.08.2020 та 14.05.2020 у справі №910/7446/18 щодо стягнення судових витрат по сплаті судового збору. Заявник посилається на те, що у зв`язку із укладеною між сторонами мировою угодою ці накази не підлягають виконанню.

Короткий зміст ухвали місцевого господарського суду та мотиви її прийняття

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 21.02.2023 у справі №910/7446/18 відмовлено у задоволенні заяви Держмитслужби про визнання виконавчих документів такими, що не підлягають виконанню.

Відмовляючи в задоволенні даної заяви, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки умовами мирової угоди не передбачено врегулювання щодо втягнутих сум судового збору, доказів виконання вказаних наказів суду не надано, а відтак обов`язок виконання рішень, на виконання яких вони були видані, продовжує існувати, що виключає можливість визнання наказів такими, що не підлягають виконанню.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погоджуючись із ухваленим судовим рішенням, Держмитслужба звернулась через підсистему Електронний суд до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу Господарського суду міста Києва від 21.02.2023 у справі №910/7446/18 та ухвалити нове рішення, яким заяву про визнання виконавчих документів такими, що не підлягають виконанню, задовольнити. Також, апелянт просить суд апеляційної інстанції зупинити виконання наказів Господарського суду міста Києва від 14.05.2020 на суму 709 706,10 грн. та від 18.08.2020 на суму 235950,32 грн. у справі № 910/7446/18.

В обґрунтування вимог та доводів апеляційної скарги апелянт посилається на те, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваної ухвали порушено норми процесуального права, а саме не застосовано положення, які підлягають застосуванню, зокрема, ч. 4 ст. 130 ГПК України, якою передбачено, що якщо сторони під час укладення мирової угоди не передбачили порядку розподілу судових витрат, кожна сторона у справі несе половину судових витрат, та ч. 2 ст. 328 ГПК України, якою передбачено визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником або з інших причин. Також, Держмитслужба зазначає, що висновки, викладені у спірній ухвалі, не відповідають обставинам справи, оскільки сума основної заборгованості за рішенням Господарського суду міста Києва від 22.01.2019 у справі № 910/7446/18 була погашена Держмитслужбою на підставі досягнутих домовленостей та підписаної Мирової угоди від 29.09.2021.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

Позивач не погодився з апеляційною скаргою та просить залишити її без задоволення, а оскаржену ухвалу без змін, посилаючись на те, що умови укладеної між сторонами мирової угоди не передбачали зміни у розподілі судових витрат, а підстави для застосування вимог ч. 4 ст. 130 ГПК України у даному випадку відсутні.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10.03.2023 апеляційну скаргу передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя - Корсак В.А., судді: Євсіков О.О., Алданова С.О.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 13.03.2023 витребувано у Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/7446/18. Відкладено вирішення питання щодо подальшого руху апеляційної скарги до надходження матеріалів справи.

Після надходження матеріалів справи, ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 27.03.2023 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Державної митної служби України на ухвалу Господарського суду міста Києва від 21.02.2023 у справі №910/7446/18. Закінчено проведення підготовчих дій. Повідомлено учасників справи про призначення апеляційної скарги до розгляду на 19.04.2023. Роз`яснено учасникам справи право подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в письмовій формі до 12.04.2023. Встановлено учасникам справи строк для подачі всіх заяв та клопотань в письмовій формі до 12.04.2023. Явка учасників справи обов`язковою не визнавалась.

У судовому засіданні 19.04.2023 та 26.04.2023 оголошувались перерви у розгляді справи на 26.04.2023 та 10.05.2023 відповідно.

Розгляд клопотань

30.03.2023 скаржником подано клопотання, в якому останній просить зупинити виконання наказів Господарського суду міста Києва від 14.05.2020 на суму 709 706,10 грн та від 18.08.2020 на суму 235950,32 грн.

Це клопотання колегією було відхилено, оскільки при відкритті провадження у цій справі його було залишено без задоволення.

Явка представників сторін

Представники сторін в судове засідання 10.05.2023 з`явились.

Представник позивача в судовому засіданні 10.05.2023 підтримав свій відзив та заперечив проти доводів апелянта та просив оскаржувану ухвалу залишити без змін.

Представник відповідача в судовому засіданні 10.05.2023 підтримав вимоги апеляційної скарги та просив її задовольнити, оскаржувану ухвалу скасувати та прийняти нове рішення, яким заяву відповідача про визнання виконавчих документів такими, що не підлягають виконанню задовольнити.

Межі та строк розгляду справи судом апеляційної інстанції

Згідно із ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Статтею 129 Конституції України та ч. 1 ст. 74 ГПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Суд, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення присутніх представників сторін, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного судового рішення, дійшов висновку апеляційну скаргу задовольнити частково.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

У 2018 році Товариство з обмеженою відповідальністю "Холдингова компанія "Енергомонтажвентиляція" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Державної фіскальної служби України про стягнення 23 656 869,97 грн.

Позовні вимоги про стягнення заборгованості обґрунтовані неналежним виконання відповідачем зобов`язань за договором будівельного підряду №121 від 10.07.2015 з оплати вартості виконаних позивачем робіт.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 22.01.2019 позов задоволено повністю. Стягнуто з Державної фіскальної служби України на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Холдингова компанія "Енергомонтажвентиляція" 23 656 869,97 грн суми боргу, 354 853,05 грн витрат по сплаті судового збору.

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 13.05.2019 у справі № 910/7446/18 апеляційну скаргу Державної фіскальної служби України на рішення Господарського суду міста Києва від 22.01.2019 у справі № 910/7446/18 задоволено частково. Рішенням Господарського суду міста Києва від 22.01.2019 у справі № 910/7446/18 у частині задоволення позовних вимог про стягнення 13 170 189,03 грн скасовано, з ухваленням у вказаній частині нового рішення - про відмову в позові. В решті рішення Господарського суду міста Києва від 22.01.2019 про задоволення позову у справі у справі № 910/7446/18 залишено без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Стягнуто з ТОВ «Холдингова компанія «Енергомонтажвентиляція» на користь ДФС 235 950,32 грн судового збору за розгляд справі в суду апеляційної інстанції.

Додатковою постановою Північного апеляційного господарського суду ввід 28.05.2019 стягнуто з Державної фіскальної служби України на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Холдингова компанія Енергомонтажентиляція» 157 300,21 грн. судового збору за розгляд справи в суду першої інстанції.

Постановою Касаційного господарського суду у складі Об`єднаної палати Верховного Суду від 06.12.2019 у справі № 910/7446/18 касаційну скаргу Державної фіскальної служби України залишено без задоволення. Касаційну скаргу ТОВ «Холдингова компанія «Енергомонтажвентиляція» задоволено частково. Постанову Північного апеляційного господарського суду від 13.05.2019 в частині скасування рішення Господарського суду міста Києва від 22.01.2019 про задоволення позовних вимог про стягнення з Державної фіскальної служби на користь ТОВ «Холдингова компанія «Енергомонтажвентиляція» 13 170 189,03 грн і відмову у позову в цій частині скасовано. У цій частині справу № 910/7446/18 передано на новий розгляд по Північного апеляційного господарського суду. У решті постанову Північного апеляційного господарського суду від 13.05.2019 і рішення Господарського суду міста Києва від 22.01.2019 у справі № 910/7446/2018 залишено без змін.

Північного апеляційного господарського суду від 13.05.2019 в частині скасування рішення Господарського суду міста Києва від 22.01.2019 про задоволення позовних вимог про стягнення з Державної фіскальної служби України на користь ТОВ «Холдингова компанія «Енергомонтажвентиляція» 13 170 189,03 грн і відмову у позові в цій частині скасовано. У цій частині справу № 910/7446/18 передано на новий розгляд до Північного апеляційного господарського суду. У решті постанову Північного апеляційного господарського суду від 13.05.2019 і рішення Господарського суду міста Києва у справі №910/7446/18 залишено без змін.

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 06.05.2020 у справі №910/7446/18 апеляційну скаргу Державної фіскальної служби України на рішення Господарського суду міста Києва від 22.01.2019 у справі № 910/7446/18 залишено без задоволення. Рішення Господарського суду міста Києва від 22.01.2019 у справі №910/7446/18 в частині задоволення позовних вимог про стягнення з Державної фіскальної служби України на користь ТОВ «Холдингова компанія «Енергомонтажвентиляція» 13 170 189,03 грн залишено без змін. Стягнуто з Державної фіскальної служби України на користь ТОВ «Холдингова компанія «Енергомонтажвентиляція» судовий збір за подання касаційної скарги у розмірі 709706,10 грн.

14.05.2020 на виконання рішення Господарського суду міста Києва від 22.01.2019 в частині, залишеній без змін Господарським судом міста Києва видано наказ на суму боргу в розмірі 13 170 189,03 грн.

Також, 14.05.2020 на виконання постанови Північного апеляційного господарського суду від 06.05.2020 Господарським судом міста Києва видано,наказ на суму 709706,10 грн судового збору за подання касаційної скарги.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 18.08.2020 справі № 910/7446/18 заяву ТОВ «Холдингова компанія «Холдингова компанія «Енергомонтажвентиляція» про поворот виконання рішення задоволено частково. Видано наказ на поворот виконання рішення Господарського суду міста Києва від 22.01.2019 у справі №910/7446/18, за яким стягнуто з Державної фіскальної служби України на користь ТОВ «Холдингова компанія «Енергомонтажвентиляція» 235 950,32 грн.

18.08.2020 на виконання ухвали Господарського суду міста Києва від 18.08.2020 видано наказ на суму 235 950,32 грн. сплаченого судового збору за розгляд справи в суді апеляційної інстанції. (т. 14 а.с.202-203, 206)

Державною митною службою України (далі - Держмитслужба), ТОВ «Холдингова компанія «Енергомонтажвентиляція» та Державною фіскальною службою України здійснені заходи з приймання-передачі у власність Держмитслужби об`єкта незавершеного будівництва «Реконструкція міжнародного пункту пропуску для автомобільного сполучення «Дяківці Чернівецька-області» І черга.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.09.2021 у справі № 910/7446/18 було замінено боржника Державну фіскальну службу України на правонаступника - Держмитслужбу.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 03.05.2022 у справі № 910/7446/18 було затверджено мирову угоду від 29.09.2021, укладену між Держмитслужбою та ТОВ «Холдингова «Енергомонтажвентиляція».

08.02.2023 Держмитслужба звернулась до Господарського суду міста Києва із заявою про визнання наказів Господарського суду міста Києва від 14.05.2020 та 18.08.2020 у справі № 910/7446/18 такими, що не підлягають виконанню.

В обґрунтування вказаної заяви, заявник зазначає, що Державна казначейська служба України (далі - Казначейство) відповідно до умов Мирової угоди від 29.09.2021 здійснила 04.11.2021 списання з рахунків Держмитслужби коштів у розмірі 1 803 424,67 грн та 09.11.2021 коштів у розмірі 7389160,36 грн, що становить разом суму, яка визначена в Мировій угоді. Не зважаючи на виконання Держмитслужбою умов Мирової угоди, стягувач до Казначейства для списання коштів з боржника направив накази Господарського суду міста Києва від 14.05.2020 та 18.08.2020 у справі №910/7446/18.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 21.02.2023 у справі №910/7446/18 відмовлено у задоволенні заяви Держмитслужби про визнання виконавчих документів такими, що не підлягають виконанню.

Відмовляючи в задоволенні даної заяви, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки умовами мирової угоди не передбачено врегулювання щодо стягнутих сум судового збору, доказів виконання вказаних наказів суду не надано, а відтак обов`язок виконання рішень, на виконання яких вони були видані, продовжує існувати, що виключає можливість визнання наказів таким, що не підлягають виконанню.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою Господарського суду міста Києва від 03.05.2022 у справі № 910/7446/18 було затверджено мирову угоду від 29.09.2021 у справі №910/7446/18, укладену між Державною митною службою України та ТОВ «Холдингова компанія «Енергомонтажвентиляція».

Згідно п. 2.2 Мирової угоди, з урахуванням добровільної згоди позивача та висновку комісійного експертного будівельно-технічного дослідження Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз ім. Заслуженого професора М.С. Бокаріуса від 30.03.2018 № 22532/7902/7903/7904 (далі - Експертний висновок), сторони дійшли згоди зменшити розмір зобов`язання Держмитслужби зі сплати заборгованості за рішенням Господарським судом міста Києва від 22.01.2019 у справі № 910/7446/18 на суму вартості невиконаних робіт згідно з Експертним висновком.

Відповідно п. 3.1 Мирової угоди позивач погодився, що заборгованість Держмитслужби перед ним на момент укладення цієї мирової угоди складає - 9 192 585,03 грн за рішенням Господарського суду міста Києва від 22.01.2019 у справі № 910/7446/18, де 23 656 869,97 грн (борг за рішенням суду) - (10 486 680,94 грн (погашена сума боргу за рішенням суду) +3 966 530,00 грн (погоджена сторонами зменшена сума вартості згідно з Експертним висновком)) = 9 192 585,03 грн (несплачена сума боргу за рішенням суду).

Згідно до п. 3.2 Мирової угоди Держмитслужба погоджується з розміром та і зобов`язується погасити залишок заборгованості, зазначений в п. 3.1 цієї Мирової угоди, у повному обсязі.

Відповідно до п. 3.4 Мирової угоди позивач заявив, що з моменту підписання Мирової угоди та у випадку належного її виконання не матиме жодних майнових претензій до Держмитслужби з приводу заборгованості, погашення якої є предметом цієї мирової угоди.

Державна казначейська служба України відповідно до умов Мирової угоди від 29.09.2021 здійснила 04.11.2021, списання з рахунків Держмитслужби коштів у розмірі 1 803 424,67 грн та 09.11.2021 коштів у розмірі 7 389 160,36 грн, що становить суму, яка визначена в Мировій угоді.

В обґрунтування своїх вимог Держмитслужба зазначає, що оскільки Казначейство, відповідно до умов Мирової угоди від 29.09.2021 здійснило 04.11.2021 списання з рахунків Держмитслужби коштів у розмірі 1 803 424,67 грн та 09.11.2021 коштів у розмірі 7 389 160,36 грн, що становить разом суму 9 192 585,03 грн, яка визначена в Мировій угоді, то накази Господарського суду міста Києва 14.05.2020 та 18.08.2020 у справі № 910/7446/18 є такими, що не підлягають виконанню.

Суд першої інстанції в оскаржуваній ухвалі зазначив, що дане твердження заявника є помилковим, оскільки предметом Мирової угоди від 29.09.2021 визначено зменшення розміру зобов`язання Держмитслужби зі сплати заборгованості за рішенням Господарського суду міста Києва від 22.01.2019 у справі № 910/7446/18 на суму вартості невиконаних робіт згідно з Експертним висновком.

Колегія суддів Північного апеляційного господарського суду не погоджується з цим висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до п. 5. ч. 3 ст. 2 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) серед основних засад (принципів) господарського судочинства законодавець визначив диспозитивність, зміст якого розкривається в ст. 14 ГПК України. Так, відповідно до ч. 2 ст. 14 ГПК України учасники справи розпоряджаються своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Зміст принципу диспозитивності у господарському судочинстві деталізований в статтях 46, 191, 274 ГПК України. Одним зі способів вирішення господарського спору в (в контексті прояву принципу диспозитивності в господарському процесі) є мирова угода сторін, яка може стосуватися лише прав та обов`язків щодо предмета спору.

Згідно ч. 7 ст. 46 ГПК України результат домовленості сторін може бути оформлений мировою угодою.

Відповідно до ч. 1 ст. 192 ГПК України мирова угода укладається сторонами з метою врегулювання спору на підставі взаємних поступок і має стосуватися лише прав та обов`язків сторін. У мировій угоді сторони можуть вийти за межі предмета спору за умови, якщо мирова угода не порушує прав чи охоронюваних законом інтересів третіх осіб. Після ухвалення судового рішення судовий процес припиняється. Разом з тим процес захисту прав продовжується у формі виконання судового рішення, яке може відбуватися у добровільному чи примусовому порядку (виконавче провадження).

При цьому добровільний порядок, на відміну від примусового, на законодавчому рівні не регулюється.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 «Про виконавче провадження» сторони у процесі виконання рішення відповідно до процесуального законодавства мають право укласти мирову угоду, що затверджується (визнається) судом, який видав виконавчий документ.

З урахуванням викладеного, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що відповідно до п. 3.1 Мирової угоди позивач погодився, що заборгованість Держмитслужби перед ним на момент укладення цієї мирової угоди складає 9 192 585,03 грн за рішенням Господарського суду міста Києва від 22.01.2019 у справі № 910/7446/18, а не визначено зменшення розміру зобов`язання Держмитслужби зі сплати заборгованості за рішенням Господарського суду міста Києва від 22.01.2019 у справі № 910/7446/18.

Щодо доводів відповідача, викладених як в апеляційній скарзі, так і в запереченнях на відзив, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права, а саме не застосовано положення, які підлягають застосуванню, зокрема, ч. 4 ст. 130 ГПК України якщо сторони під час укладення мирової угоди не передбачили порядку розподілу судових витрат, кожна сторона у справі несе половину судових витрат та ч. 2 ст. 328 ГІІК України, яка передбачає визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником або з інших причин, колегія суддів зазначає наступне.

Виконання рішення суду будь-якої інстанції необхідно розглядати як важливу частину «судового провадження» відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, а отже принцип справедливого правосуддя розповсюджується і на цю стадію судового провадження. А положеннями статей першої та другої Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження» як завершальна стадія судового провадження здійснюється з дотриманням серед інших таких засад як верховенства права, диспозитивності, справедливості, неупередженості та об`єктивності.

У цій справі мирова угода дійсно була укладена на стадії виконання судових рішень і навіть після видачі судом відповідних наказів.

Стаття 330 ГПК України не встановлює якихось особливих вимог до мирової угоди, що укладається на цій стадії, водночас у ч. 3 містить банкетну норму,яка відсилає до ст.192 ГПК України.

У свою чергу стаття 192 ГПК України визначає загальні правила і наслідки укладання мирової угоди. Одним із істотних наслідків є закриття провадження у справі (ч.4).

Так само відповідно до п.2 ч. 1 ст. 39 Закону України « Про виконавче провадження» виконавче провадження підлягає закінченню у разі затвердження судом мирової угоди, укладеної сторонами в процесі виконання рішення.

Із системного аналізу наведених норм слідує, що мирова угода має вирішувати всі спірні питання між сторонами, які стосуються не лише основного зобов`язання (щодо предмету спору), а й інших витрат, що виникли у сторін під час судового провадження, тобто судового збору, витрат на правничу допомогу тощо.

У разі якщо у мировій угоді такого не передбачено, то судові витрати мають розподілятись за загальним правилом ч. 4 ст. 130 ГПК України.

Згідно ч. 1 ст. 328 ГПК України суд, який видав виконавчий документ, може за заявою стягувана або боржника виправити помилку, допущену при його оформленні або видачі, чи визнати виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню.

Відповідно до ч. 2 ст. 328 ГПК України суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

В постанові Верховного Суду від 20.02.2019 у справі № 2-4671/11 зазначено: «Наведені підстави для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, поділяються на дві групи: матеріально-правові, зокрема, зобов`язання можуть припинятися внаслідок добровільного виконання обов`язку боржником поза межами виконавчого провадження, припинення зобов`язань переданням відступного, зарахуванням, за домовленістю сторін, прощенням боргу, неможливістю виконання, та процесуально-правові, до яких відносяться обставини, що свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа, зокрема: видача виконавчого листа за рішенням, яке не набрало законної сили (крім тих, що підлягають негайному виконанню); коли виконавчий лист виданий помилково за рішенням, яке взагалі не підлягає примусовому виконанню; видача виконавчого листа на підставі ухвали суду про затвердження мирової угоди, яка не передбачала вжиття будь-яких примусових заходів або можливості її примусового виконання і, як наслідок, видачі за нею виконавчого листа; помилкової видачі виконавчого листа, якщо вже після видачі виконавчого листа у справі рішення суду було скасоване; видачі виконавчого листа двічі з одного й того ж питання у разі віднайдення оригіналу виконавчого листа вже після видачі його дубліката; пред`явлення виконавчого листа до виконання вже після закінчення строку на пред`явлення цього листа до виконання тощо.

Однак, перелік підстав для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, за змістом статті 328 ГПК України, не є виключним, оскільки передбачає також інші підстави для прийняття такого рішення, ніж прямо зазначені у цій норми процесуального права.

Таким чином, саме на суд покладено обов`язок встановити, з яких підстав може бути визнано виконавчий лист таким, що не підлягає виконанню з урахуванням права стягувана на повне виконання рішення суду та права боржника на захист від подвійного стягнення. Суд повинен вирішувати ці питання з урахуванням певних обставин справи, дотримуючись балансу інтересів обох сторін виконавчого провадження.»

Згідно ч. 4 ст. 130 ГПК України якщо сторони під час укладення мирової угоди не передбачили порядку розподілу судових витрат, кожна сторона у справі несе половину судових витрат.

В обґрунтування апеляційної скарги відповідач посилається на те, що судом першої інстанції не застосовано положення, які підлягають застосуванню, зокрема, ч.4 ст. 130 ГПК України та ч. 2 ст. 328 ГПК України, можуть бути наслідком як' повного так и часткового визнання виконавчих документів такими, що не підлягають виконанню, а отже як повного так і часткового задоволення заяви, поданої відповідно до цих норм Закону.

Заперечуючи проти задоволення заяви, позивач у відзиві на апеляційну скаргу зазначив, що відповідач у своїй заяві до Господарського суду міста Києва про визнання виконавчих документів такими, що не підлягають виканню, не посилався на положення ч. 4 ст. 130 ГПК України.

З даними твердженнями позивача колегія суддів не погоджується, оскільки суд не позбавлений права самостійно визначити правову природу спірних правовідносин та застосувати ту норму матеріального чи процесуального права, якою врегульовано спірне у справі питання, незважаючи на наявність відповідних посилань у заяві.

У постанові від 04.12.2019 у справі №917/1739/17 Великої Палати Верховного Суду зазначено, що «правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. При цьому незгода суду з наведеним у позовній заяві правовим обґрунтуванням щодо спірних правовідносин не є підставою для відмови у позові.

Суди, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального та процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини (аналогічну правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2019 у справі №924/1473/15).

Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору (аналогічну правову позицію викладено у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 23.10.2019 у справі №761/6144/15-ц).

Саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту».

Вказаний правовий висновок узгоджується із правовим висновком, викладеним у постанові Верховного суду від 13.02.2020 у справі № 904/349/19.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду неодноразово у своїх рішеннях, зокрема у справах № 265/6582/16-ц, № 487/10128/14-ц, № 487/10132/14-ц, № 924/1473/15 звертала увагу на те, що відповідно до принципу jura novit curia («суд знає закони») навіть неправильна юридична кваліфікація сторонами спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм.

Перелік підстав для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, за змістом статті 328 ГПК України, не є виключним, оскільки передбачає також інші підстави для прийняття такого рішення, ніж прямо зазначені у цій норми процесуального права.

У цьому випадку, саме на суд покладено обов`язок встановити, з яких підстав може бути визнано виконавчий лист таким, що не підлягає виконанню з урахуванням права стягувана на повне виконання рішення суду та права боржника на захист від подвійного стягнення. Суд повинен вирішувати ці питання з урахуванням певних обставин справи, дотримуючись балансу інтересів обох сторін виконавчого провадження.

За своїм змістом частина друга статті 328 ГПК України передбачає визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню як повністю так і частково, а тому підстави, якими заявник обґрунтовує свою заяву, можуть бути наслідком як повного так і часткового визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, а отже як повного так і часткового задоволення заяви, поданої відповідно до цієї норми закону.

Щодо доводів позивача, викладених у відзиві на апеляційну скаргу, а саме: «посилання ДМС України наст. 130 ГПК України є також помилковим по суті. Адже у ст. 130 ГПК України взагалі не згадується стадія виконання судового рішення; вказана стаття регулює розподіл судових витрату при укладенні мирової угоди в суді першої до ухвалення рішення у справі (ч. 1 ст. 130) або на стадії перегляду рішення суду в апеляційній чи касаційній інстанції (ч. 2 ст. 130). Саме із врахуванням частини першої і другої ст. 130 ГПК України необхідно тлумачити і положення ч. 4 ст. 130 ГПК України, на яку помилково в даній справі посилається апелянт».

Колегія суддів не погоджується з даними доводами, оскільки положенням ч. 4 ст. 130 ГПК України не передбачено, саме на якій стадії укладено мирову угоду. Отже, якщо сторони під час укладення мирової угоди не передбачили порядку розподілу судових витрат, кожна сторона у справі несе половину судових витрат.

Відповідно до ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до положень ст. 2 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, згідно положень ст. 74 ГПК України. Згідно зі ст. 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

З приводу висвітлення всіх доводів учасників справи апеляційний суд враховує практику Європейського суду з прав людини, який у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 Європейського суду з прав людини у справі "Руїс Торіха проти Іспанії"). Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення від 18.07.2006 в справі "Проніна проти України). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до ч. 1 ст. 277 ГПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції, при ухваленні судового рішення, порушено норми процесуального права, що призвело до неправильного вирішення заяви про визнання виконавчих документів такими, що не підлягають виконанню, а тому апеляційна скарга підлягає частковому задоволення. Ухвалу Господарського суду міста Києва від 21.02.2023 у справі № 910/7446/18 про відмову в задоволенні заяви про визнання виконавчих документів такими, що не підлягають виконанню слід скасувати.

Судові витрати

Судові витрати пов`язані з розглядом справи слід розподілити відповідно до вимог ст. 129 ГПК України.

Керуючись Главою 1 Розділу IV Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу задовольнити частково.

Ухвалу Господарського суду міста Києва від 21.02.2023 у справі №910/7446/18 скасувати.

Прийняти нове рішення, яким заяву Державної митної служби України №08-10/10-05/8.19/810 від 07.02.2023 про визнання виконавчих документів такими, що не підлягають виконанню задовольнити частково.

Визнати наказ Господарського суду міста Києва від 14.05.2020 у справі № 910/7446/18 про стягнення судового збору за подання касаційної скарги у розмірі 709 706 грн 10 коп. таким, що не підлягає виконанню на суму 354 853,05 грн.

Визнати наказ Господарського суду міста Києва від 18.08.2020 у справі № 910/7446/18 про стягнення 235 950 грн 32 коп. таким, що не підлягає виконанню на суму 117 975,16 грн.

В іншій частині відмовити у задоволенні заяви Державної митної служби України №08-10/10-05/8.19/810 від 07.02.2023 про визнання виконавчих документів такими, що не підлягають виконанню.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Холдингова компанія "Енергомонтажвентиляція" (01030, м. Київ, вул. Івана Франка, буд. 5-Б; ідентифікаційний код: 38619034) на користь Державної митної служби України (04119, м. Київ, вул. Дегтярівська, буд. 11-Г; ідентифікаційний код: 43115923) 1 073,60 грн витрат по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги.

Видачу наказів доручити Господарському суду міста Києва.

Матеріали справи повернути до господарського суду першої інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 287-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено та підписано, - 23.05.2023.

Головуючий суддя В.А. Корсак

Судді О.О. Євсіков

С.О. Алданова