АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 травня 2023 року м. ОдесаСправа № 916/2357/22
Південно-західного апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Аленіна О.Ю.

суддів: Богатиря К.В., Філінюка І.Г.

секретар судового засідання: Герасименко Ю.С.

За участю представників учасників справи:

від Фірми Полімед у вигляді ТОВ - адвокат Сухінін С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Долфі-Україна

на рішення Господарського суду Одеської області від 28.02.2023

у справі №916/2357/22

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Долфі-Україна

до Фірми Полімед у вигляді товариства з обмеженою відповідальністю

про стягнення 1 547 645,43 грн

ВСТАНОВИВ

Товариство з обмеженою відповідальністю Долфі-Україна звернулось до Господарського суду Одеської області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю Фірма Полімед про стягнення заборгованості за договором поставки в загальній сумі, з урахуванням зменшення, 1 547 645,43 грн, з яких: 1 422 732,44 грн - сума основного боргу, 7070,55 грн - 3% річних та 117 842,44 грн пені.

Позов обґрунтований неналежним виконання відповідачем взятих на себе зобов`язань за договором поставки, а саме в частині повної та своєчасної оплати отриманого від позивача товару.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 28.02.2023 у задоволенні позову відмовлено повністю.

В мотивах оскаржуваного рішення суд першої інстанції зазначив, що позивач на виконання умов договору здійснив поставку товару відповідачеві за період з 01.09.2021 по 19.05.2022 на загальну суму 1 461 942,87 грн. Доказів здійснення поставки відповідачу товару на більшу суму позивачем до суду не надано. В свою чергу, відповідачем за період з 28.09.2021 по 12.10.2022 сплачено на користь позивача грошові кошти у розмірі 1 539 370,89 грн, і згідно із наявними листами відповідача на адресу позивача, де останній просив врахувати призначення платежу вказаного у платіжних дорученнях, дані суми сплачено згідно з договором, що є предметом даного спору.

З огляду на таке суд першої інстанцій дійшов висновку, що заборгованість у розмірі 1 461 942,87 грн Фірмою Полімед у вигляді ТОВ погашено у повному обсязі.

При цьому, як відзначено місцевим господарським судом, доказів поставки позивачем товару на більшу суму та відповідно існування такої заборгованості матеріали справи не містять.

Судом першої інстанції відхилено твердження позивача з приводу того, що надані відповідачем платіжні доручення не закривають борг за договором поставки у повному обсязі, оскільки до укладення спірного договору між сторонами діяли попередні договори за якими у відповідача існує заборгованість, оскільки у матеріалах справи відсутні первинні документи, зокрема, видаткові накладні, які б підтверджували факт будь-якої іншої поставки товару Фірмі Полімед у вигляді ТОВ на підставі таких договорів та існування у відповідача відповідної заборгованості.

З огляду на встановлення судом відсутності у відповідача зобов`язання з оплати за поставку товару за спірними видатковими накладними і самої заборгованості відповідача перед позивачем, на переконання місцевого господарського суду, відповідно відсутнє і прострочення такого зобов`язання, що в свою чергу виключає можливість застосування до відповідача такої міри відповідальності як нарахування 3% річних та пені, що заявлені до стягнення.

Не погодившись із даним рішенням до Південного-західного апеляційного господарського суду звернувся позивач з апеляційною скаргою в якій просить скасувати рішення Господарського суду Одеської області у справі № 916/2357/22 від 28.02.2023 та прийняти нове рішення про стягнення з відповідача на користь позивача суму заборгованості у розмірі 1 547 645,43 грн, з них: 1 422 732,44 грн - сума основного боргу; 7 070.55 грн - 3% річних, 117 842,44 грн - пеня, витрати по оплаті судового збору у розмірі 25 233, 51 та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 84 000,00 грн та 10 000 грн в якості відшкодування гонорару успіху.

Апелянт вважає рішення суду першої інстанції необґрунтованим та незаконним, оскільки судом були неповно з`ясовані обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи, крім того судом були неправильно застосовані норми матеріального права, які підлягають застосуванню у даних правовідносинах, у зв`язку з чим, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню на підставі ст. 275 Господарського процесуального кодексу України, з урахуванням нижченаведених обставин.

Як стверджує апелянт, суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні дійшов висновку, що відповідачем були надані платіжні доручення на загальну суму 1 539 370.89 грн, як підтвердження оплати видаткових накладних в період з 01.09.2021 р. по 19.05.2022 р., що виключає факт наявності заборгованості. Однак, поза увагою суду залишилось те, що у відомостях про призначення платежу нічого не вказано, що, у свою чергу, унеможливлює достеменно встановити та стверджувати, за якими саме видатковими накладними здійснювалась оплата, ураховуючи те, що правовідносини між сторонами є сталими та триваючими.

Скаржник зазначає, що оскільки, сторонами у договорі не погоджені відповідні застереження щодо зарахування платежів, які не містять посилання на реквізити відповідного договору, то оплати, які надходили без призначення платежу, позивач зараховував в рахунок погашення заборгованості за попередній період.

При цьому, як стверджує апелянт, ним неодноразово під час розгляду справи у суді першої інстанції наголошувалось, що між сторонами існують сталі та тривалі господарські відносини, і оплати, на які посилається відповідач, були зараховані за іншими видатковими накладними. Однак, суд першої інстанції залишив поза увагою вищенаведені факти та не надав їм належної правової оцінки.

З приводу посилання суду першої інстанції на лист відповідача щодо зарахування сплачених грошових коштів саме за спірним договором, скаржник зазначає, що такий лист був надісланий відповідачем на адресу позивача після подачі позову до суду та задовго після того, як позивачем були враховані всі проведені оплати відповідно до правил бухгалтерського обліку. Відповідачем не було надано до суду інших доказів, які б підтверджували факт звернення до позивача до моменту подання позовної заяви, а тому, на думку апелянта, такий лист не можна вважати належним та достатнім доказом, оскільки він був наданий вже після проведення та зарахування оплат від відповідача.

Аналогічна ситуація, як вказує апелянт, склалася і з звітами про обсяг реалізації придбаного товару, які були надані відповідачем до суду першої інстанції, але раніше не надсилалися позивачу всупереч умовам договору, як і докази того, що товар не був реалізований.

Крім того скаржник відзначає, що в оскаржуваному рішенні суд першої інстанції послався на те, що крім наданих видаткових накладних за період з 01.09.2021 по 19.05.2022, інших доказів здійснення поставки відповідачу на іншу суму позивачем надано не було, однак, суд не позбавлений права з урахуванням встановлених обставин справи, у разі виникнення в нього сумнівів щодо підтвердження здійснення поставок за договором, наявності/відсутності у відповідача заборгованості за договором, витребувати докази, що можуть підтверджувати такі операції (заборгованість).

Отже, як стверджує апелянт, протягом досить тривалого розгляду справи, у суду була можливість звернутися до позивача з вимогою про надання доказів (видаткових накладних, що були підписані за весь період дії договору) з метою повного та всебічного дослідження всіх обставин справи та винесення справедливого рішення, однак таких дій суд не вчинив, а тому з метою повного та всебічного розгляду справи, позивач вважає за необхідне надати суду апеляційної інстанції копії всіх видаткових накладних за період співпраці з відповідачем.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 10.04.2023 відкрито апеляційне провадження у справі №916/2357/22 за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю Долфі-Україна на рішення Господарського суду Одеської області від 28.02.2023 та призначено справу до розгляду на 18.05.2023.

Судом апеляційної інстанції отримано відзив на апеляційну скаргу в якому відповідач просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги у повному обсязі, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

В обґрунтування своїх заперечень відповідач посилаючись на умови укладеного між сторонами договору та протокол узгодження розбіжностей зазначає, що в позивача відсутні правові підстави вимагати здійснення повної оплати товару (непроданого товару) від покупця у разі, ненадання останнім звіту про обсяг реалізації покупцем придбаного товару в строки встановлені договором.

За твердженням відповідача, згідно з звітом про обсяг реалізації покупцем придбаного товару, що було отримано на підставі видаткових накладних станом на 04.10.2022 року, тобто на час звернення позивача до суду з урахуванням зменшення позовних вимог, відповідачем було реалізовано (продано) товару на загальну суму в розмірі 1 187 823,78 грн. Однак, відповідно до умов укладеного Договору, конкретний строк виконання грошового зобов`язання покупця щодо оплати вартості отриманого товару після його продажу, не встановлений, а тому враховуючи приписи ч. 2 ст. 530 ЦК України, виконання грошового зобов`язання покупця щодо оплати вартості отриманого товару після його продажу повинно бути виконано у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги постачальником.

Однак, як стверджує відповідач, позивачем будь-яких вимог щодо виконання грошового зобов`язання за Договором з зазначенням реквізитів видаткових накладних та строків настання грошових зобов`язань за кожною видатковою накладною, що є предметом спору у даній справі Фірмі «Полімед» у вигляді ТОВ не заявлялось, у зв`язку з чим в Покупця не виникло грошове зобов`язання перед Постачальником за Договором на підставі заявлених видаткових накладних.

Відповідач також стверджує, що в період з 28 вересня 2021 року по 12 жовтня 2021 року сплатив позивачу за поставлений та проданий товар грошову суму в розмірі 1 539 370,89 грн, що підтверджується наявними матеріалами справи та у листах на адресу позивача повідомив останнього, що у платіжних дорученнях відповідачем було допущено помилку в призначенні платежу та зазначив, що правильним призначення платежу вважати: «оплата за товар згідно договору № 51/0 від 15.03.2021, у т.ч. ПДВ», а також вказав, що програмний комплекс, за допомогою якого було сформовано платіжні доручення, у графі «призначення платежу» обмежує набраний текст, що унеможливило зазначити перелік видаткових накладних за які фактично проводилась оплата, у зв`язку з чи відповідач зазначив, що проведену ним оплату на загальну суму 1 189 987,48 грн вважати оплатою за товар, що було поставлено згідно договору № 51/0 від 15.03.2021, а також зазначив перелік відповідних видаткових накладних за які фактично здійснена ця оплата, що співпадають з переліком видаткових накладних оплата за якими є предметом спору по даній справі.

Посилання позивача на те, що зазначені вище оплати відповідача були зараховані за іншими видатковими накладними, за твердженням відповідача, не доведено належними та допустимими доказами, зокрема договорами поставки, іншими первинними документами бухгалтерського обліку, що підтверджують виникнення та наявність непогашеного грошового зобов`язання, узгодженими з обох сторін актами звірки взаєморозрахунків тощо.

При цьому, як відзначає відповідача, доказів існування у Фірми «Полімед» (у вигляді ТОВ) перед ТОВ «Долфі- Україна» у період з 28.09.2021 по 12.10.2022 непогашеної заборгованості за іншими видатковими накладними згідно з договором № 51/0 від 15.03.2021 чи іншими договорами, що були укладені сторонами спору раніше та не є предметом даного спору матеріали справи не містять.

А тому, відповідач вважає, що доводи апелянта про те, що здійсненні відповідачем оплати були зараховані за іншими видатковими накладними є необґрунтованими та такими, що спростовуються матеріалами справи.

Враховуючи викладене відповідач вважає, що товар на підставі видаткових накладних, що є предметом спору був оплачений відповідачем повністю, а тому заявлені позовні вимоги не підлягають задоволенню.

У судове засідання від 18.05.2023 представник апелянта не з`явився, однак у власній заяві від 01.05.2023 апелянт просив суд апеляційної інстанції розглянути справу за відсутності свого представника за наявними у матеріалах справи доказами.

Представник відповідача у судовому засіданні надав пояснення у відповідності до яких не погоджується із доводами апеляційної скарги, просить залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Відповідно до ст. 240 ГПК України у судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини постанови.

Обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши наявні матеріали справи на предмет їх юридичної оцінки господарським судом Одеської області та проаналізувавши застосування норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до приписів ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Як вбачається з наявних матеріалів справи, 15.03.2021 року між Товариством з обмеженою відповідальністю Долфі-Україна (постачальник) та Фірмою Полімед (у вигляді товариства з обмеженою відповідальністю) (покупець) укладено договір поставки № 51/О (далі - договір).

Відповідно до умов п. 1.1. договору, в порядку та на умовах, визначених цим договором, постачальник зобов`язується передавати (постачати) покупцеві непродовольчі товари (далі товар), а покупець зобов`язується приймати та оплачувати такий товар.

Кількість, ціна і асортимент товару узгоджуються сторонами в видатковій та/або товарно-транспортній накладній (надалі - накладна), яка складається постачальником на підставі замовлення покупця (пункт 1.2. договору).

Загальна вартість цього договору складає суму всіх поставок здійснених Сторонами в межах даного Договору (пункт 1.3 Договору).

Згідно п. 2.3. договору поставка товару за цим договором здійснюється окремими партіями, на підставі накладної. Оформлення специфікації є необов`язковим.

Постачальник здійснює поставку кожної партії товару на умовах DDP (Інкотермс 2010), за адресою вказаною в заявці покупця, якщо інші умови поставки не визначені сторонами (пункт 2.4 договору).

Відповідно до п. 4.1. договору ціна на кожне найменування товару за ним договором визначається виходячи з відпускних цін встановлених постачальником на дату отримання заявки від покупця та вважається остаточно узгодженою в розмірі, вказаному у документах, що підтверджують передачу товару (видаткові, товаро-транспортні накладні). В ціну (вартість) товару включено вартість пакування, маркування та доставки товару.

Пунктом 4.2. договору встановлено, що розрахунок за товар здійснюється в національній валюті України (гривні), в безготівковому порядку, шляхом перерахування покупцем коштів на банківський рахунок постачальника.

При цьому, пунктом 4.3. сторони передбачили, що покупець сплачує за поставлений йому постачальником товар, по мірі його реалізації. Звіт про обсяг реалізації покупцем придбаного товару надається постачальнику до 5 (п`ятого) числа кожного місяця, наступного за звітним. При ненаданні покупцем постачальнику даного звіту, у вказаний термін, весь поставлений товар вважається реалізованим. Постачальник має право вимагати повної оплати товару, а покупець, в свою чергу, після отримання такої вимоги зобов`язується протягом 7 (семи) календарних днів сплатити 100 (сто)% вартість отриманого товару.

Відповідно до п. 4.5. договору при заборгованості за товар по декількох накладних, отримані кошти будуть зараховуватися як погашення заборгованості за раніше отриманий товар покупцем, незалежно від призначення оплати (платежу), вказаного в платіжному дорученні.

У разі невиконання або неналежного виконання зобов`язань за даним договором, сторони несуть відповідальність, передбачену цим договором та чинним законодавством України. Сторони несуть відповідальність за порушення своїх зобов`язань за цим договором незалежно від їх вини, якщо не доведуть, шо порушення сталося внаслідок непередбаченого випадку або непереборної сили. Не вважається непередбаченим випадком відсутність у боржника необхідних коштів (пункт 5.1 договору).

Пунктом 5.2. договору сторони погодили, що за несвоєчасну оплату товару, покупець сплачує постачальнику неустойку у вигляді пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожен день прострочення платежу.

За прострочення виконання грошового зобов`язання щодо оплати товарів, покупець сплачує постачальнику 30% (тридцять) річних від простроченої суми заборгованості відповідно до ст.625 ЦК України (пункт 5.5 договору).

В свою чергу, сплата штрафу і пені не звільняє Сторони від виконання своїх зобов`язань за даним договором (пункт 5.7 договору).

Згідно п. 7.1. договору, він набирає чинності з дати його підписання уповноваженими представниками сторін і діє до 31 грудня 2021р. Сторони дійшли згоди, без укладання будь-яких додаткових угод, вважати даний договір пролонгованим на кожний наступний рік на тих самих умовах, якщо жодна із сторін за 30 (тридцять) календарних днів до дати закінчення строку дії договору, письмово не повідомить іншу сторону про його припинення.

15.03.2021 сторони погодили розбіжності за договором поставки № 51/О від 15.03.2021, про що Товариством з обмеженою відповідальністю Долфі-Україна (постачальник) та Фірмою Полімед (у вигляді товариства з обмеженою відповідальністю) підписано протокол узгодження розбіжностей.

Так, згідно даного протоколу п. 4.5. виключений з договору.

Також, у погодженій редакції викладений п. 4.3. договору, зокрема: покупець сплачує за поставлений йому постачальником товар по мірі його реалізації. Звіт про обсяг реалізації покупцем придбаного товару надається постачальнику до 5 числа кожного місяця, наступного за звітним.

Окрім того, п. 5.5. викладено у наступній редакції: за прострочення виконання грошового зобов`язання щодо оплати товарів, покупець сплачує постачальнику 3% річних від простроченої суми заборгованості відповідно до ст.625 ЦК України.

Договір а відповідний протокол узгодження підписано уповноваженими представниками сторін та скріплено печатками контрагентів.

За ствердженням позивача, на виконання умов Договору та відповідно до видаткових накладних він поставив відповідачу товар на загальну суму 2 668 926,93 грн, а у відповідності до проведених оплат, відповідач частково розрахувався з позивачем за товар на загальну суму 1 104 836,39 грн.

Таким чином, як вказує позивач, сума заборгованості відповідача перед позивачем за Договором складає 1 564 090,54 грн.

08.07.2022 ТОВ Долфі-Україна звернулось до відповідача з претензією, відповідно до якої позивач просив виконати свої договірні зобов`язання розрахуватись в повному обсязі за поставлений товар протягом 7 календарних днів з моменту отримання даної претензії. Вказану претензію отримано відповідачем 12.07.2022, докази відповідного отримання наявні в матеріалах справи.

Звертаючись із позовом до суду першої інстанції, позивач зазначив, що відповідач своєчасно та в повному обсязі не оплатив поставлений товар у зв`язку з чим за останнім рахується заборгованість на яку позивачем нараховано три проценти річних та пеню.

Приймаючи оскаржуване рішення, місцевий господарський суд дійшов висновку щодо необґрунтованості заявлених позовних вимог та відмовив у їх задоволенні у повному обсязі.

Колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду з цього приводу зазначає таке.

Статтею 11 ЦК України визначено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочин.

Відповідно до ст. 174 ГК України договір є підставою для виникнення цивільних прав і обов`язків (господарських зобов`язань).

Приписами ст. 193 ГК України встановлено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином, відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання, відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно з ст. 509 ЦК України зобов`язання є правовідношенням, у якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь іншої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші), чи утриматися від виконання певних дій, а інша сторона має право вимагати виконання такого обов`язку.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).

Згідно з ст.ст. 530, 610 - 612 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не виконав зобов`язання у строк, встановлений договором.

У відповідності до ч. 1, 6 ст. 265 ГК України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму. До відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу.

За приписами ч. 2 ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Статтею 663 ЦК України встановлено, що продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень ст. 530 цього Кодексу.

Таким чином, двосторонній характер договору купівлі-продажу зумовлює взаємне виникнення у кожної зі сторін прав та обов`язків. Тобто, з укладенням такого договору продавець приймає на себе обов`язок передати покупцеві певну річ і водночас набуває права вимагати її оплати, а покупець у свою чергу зобов`язаний здійснити оплату придбаної речі та водночас набуває права вимагати від продавця її передачі.

Як вбачається з наявних матеріалів справи, позивачем на виконання умов укладеного між сторонами договору поставки було поставлено відповідачеві товар на загальну суму 1 461 942,87 грн, що підтверджується наданими позивачем та наявними у матеріалах справи видатковими накладними у загальній кількості 1705 штук за період з 01.09.2021 по 19.05.2022 (а.с. 18 т.с. 1 а.с. 231 т.с. 7).

Зазначені видаткові накладні на відпуск ТОВ Долфі-Україна відповідачу товару та його отримання Фірмою Полімед у вигляді ТОВ підписані уповноваженими представниками сторін, скріплені відтисками печаток суб`єктів господарювання, містять в собі всі визначені законодавством обов`язкові реквізити, в повному об`ємі відображають зміст та обсяги здійснених сторонами на їх підставі, згідно умов підписаного договору поставки, господарських операцій.

В свою чергу, як підтверджується наявними матеріалами справи, відповідачем за період з 28.09.2021 по 12.10.2022 на виконання умов укладеного між сторонами договору було сплачено позивачу 1 539 370,89 грн, що підтверджується платіжними дорученнями, зокрема: № 10650 від 28.09.2021 на суму 152692,00 грн; № 10677 від 29.09.2021 на суму 50000,00 грн; № 10699 від 30.09.2021 на суму 15863,00 грн; № 11123 від 26.10.2021 на суму 131775,14 грн; № 11167 від 28.10.2021 на суму 47355,00 грн; № 11640 від 29.11.2021 на суму 100000,00 грн; № 11662 від 30.11.2021 на суму 160989,00 грн; № 11983 від 28.12.2021 на суму 163747,01 грн; № 12426 від 27.01.2022 на суму 63873,41 грн; № 12444 від 28.01.2022 на суму 162159,33 грн; № 12882 від 23.02.2022 на суму 100000,00 грн; № 13076 від 24.03.2022 на суму 17000,00 грн; № 13088 від 25.03.2022 на суму 1500,00 грн; № 13130 від 31.03.2022 на суму 8000,00 грн; № 13132 від 01.04.2022 на суму 100,00 грн; № 13140 від 04.04.2022 на суму 24000,00 грн; № 13260 від 15.04.2022 на суму 81829,00 грн; № 13253 від 15.04.2022 на суму 13750,00 грн; № 13316 від 21.04.2022 на суму 15778,00 грн; № 13381 від 28.04.2022 на суму 33960,00 грн; № 13408 від 04.05.2022 на суму 10000,00 грн; № 13428 від 05.05.2022 на суму 10000,00 грн; № 13502 від 12.05.2022 на суму 10000,00 грн; № 13554 від 19.05.2022 на суму 10000,00 грн; № 13601 від 25.05.2022 на суму 10000,00 грн; № 13610 від 26.05.2022 на суму 25000,00 грн; № 13625 від 01.06.2022 на суму 5000,00 грн; № 13865 від 17.06.2022 на суму 5000,00 грн; № 13920 від 21.06.2022 на суму 1000,00 грн; № 14003 від 27.06.2022 на суму 5000,00 грн; № 14092 від 04.07.2022 на суму 2000,00 грн; № 14104 від 05.07.2022 на суму 2000,00 грн; № 14124 від 07.07.2022 на суму 2000,00 грн; № 14164 від 08.07.2022 на суму 2000,00 грн; № 14210 від 12.07.2022 на суму 4000,00 грн; № 14219 від 13.07.2022 на суму 2000,00 грн; № 14237 від 14.07.2022 на суму 2000,00 грн; № 14254 від 15.07.2022 на суму 2000,00 грн; № 14267 від 18.07.2022 на суму 2000,00 грн; № 14301 від 19.07.2022 на суму 2000,00 грн; № 14314 від 20.07.2022 на суму 2000,00 грн; № 14341 від 21.07.2022 на суму 2000,00 грн; № 14376 від 25.07.2022 на суму 2000,00 грн; № 14395 від 26.07.2022 на суму 2000,00 грн; № 14425 від 28.07.2022 на суму 2000,00 грн; № 14449 від 29.07.2022 на суму 2000,00 грн; № 14466 від 01.08.2022 на суму 2000,00 грн; № 14499 від 02.08.2022 на суму 2000,00 грн; № 14506 від 03.08.2022 на суму 2000,00 грн; № 14520 від 04.08.2022 на суму 2000,00 грн; № 14550 від 05.08.2022 на суму 2000,00 грн; № 14569 від 08.08.2022 на суму 2000,00 грн; № 14604 від 09.08.2022 на суму 2000,00 грн; № 14653 від 11.08.2022 на суму 2000,00 грн; № 14685 від 15.08.2022 на суму 2000,00 грн; № 14757 від 17.08.2022 на суму 2000,00 грн; № 14776 від 18.08.2022 на суму 2000,00 грн; № 14801 від 19.08.2022 на суму 2000,00 грн; № 14866 від 23.08.2022 на суму 2000,00 грн; № 14925 від 29.08.2022 на суму 2000,00 грн; № 15001 від 01.09.2022 на суму 2000,00 грн; № 15021 від 02.09.2022 на суму 2000,00 грн; № 15045 від 05.09.2022 на суму 2000,00 грн; № 15115 від 07.09.2022 на суму 2000,00 грн; № 15141 від 08.09.2022 на суму 2000,00 грн; № 15175 від 09.09.2022 на суму 2000,00 грн; № 15264 від 14.09.2022 на суму 2000,00 грн; № 15288 від 15.09.2022 на суму 2000,00 грн; № 15314 від 16.09.2022 на суму 2000,00 грн; № 15335 від 19.09.2022 на суму 2000,00 грн; № 15379 від 21.09.2022 на суму 2000,00 грн; № 15413 від 22.09.2022 на суму 2000,00 грн; № 15442 від 23.09.2022 на суму 2000,00 грн; № 15477 від 27.09.2022 на суму 2000,00 грн; № 15516 від 28.09.2022 на суму 2000,00 грн; № 15540 від 29.09.2022 на суму 2000,00 грн; № 15626 від 04.10.2022 на суму 2000,00 грн; № 15645 від 05.10.2022 на суму 2000,00 грн; № 15715 від 10.10.2022 на суму 2000,00 грн; № 15736 від 11.10.2022 на суму 2000,00 грн; № 15774 від 12.10.2022 на суму 2000,00 грн.

Окрім того, на підтвердження реалізації поставленого позивачем товару, відповідачем до матеріалів справи додані звіти про обсяг реалізації покупцем придбаного товару на підставі договору № 51/О від 15.03.2021 (а.с. 189 т.с. 8 а.с. 112 т.с.16).

В матеріалах справи наявний лист Фірми Полімед у вигляді ТОВ за вих № 58 від 01.11.2022 на адресу ТОВ Долфі-Україна, з якого вбачається, що відповідач повідомив позивача що у вищезазначених платіжних дорученнях відповідачем було допущено помилку в призначенні платежу, а саме зазначено оплата за товар згідно договору поставки, та просив уважати правильним призначення платежу як: оплата за товар згідно договору № 51/О від 15.03.2021, у т.ч. ПДВ. Вказаний лист разом із доданими копіями відповідних платіжних доручень був направлений на адресу позивача 04.11.2022 з описом вкладення, належні докази направлення містяться в матеріалах справи.

13.01.2023 Фірма Полімед у вигляді ТОВ звернулась до ТОВ Долфі-Україна з листом № 05, де відповідач зазначив, що в період з 26.10.2021 по 12.10.2022 здійснив оплату за товар згідно договору № 51/О від 15.03.2021 на загальну суму в розмірі 1 189 987,48 грн на підтставі зазначених платіжних доручень. Окрім того, у листі відповідач зауважив, що програмний комплекс, за допомогою якого ним було сформовано зазначені платіжні доручення, у графі призначення платежу обмежує набраний текст, що унеможливило зазначити перелік видаткових накладних, за які фактично проводилась оплата, у зв`язку з чим відповідач просив проведену ним оплату на загальну суму 1 189 987,48 грн вважати оплатою за товар, що було поставлено згідно договору № 51/О від 15.03.2021, а також зазначив перелік відповідних накладних.

Колегія суддів зауважує, що наявні матеріли справи не містять, а позивачем не надано доказів на підтвердження того, що останній заперечував проти зарахування таких коштів у рахунок оплати за договором поставки договору № 51/О від 15.03.2021.

Відтак, з наданих сторонами та наявних у матеріалах справи первинних документів вбачається, що відповідачем поставлений позивачем товар за укладеним між сторонами договором було сплачено у повному обсязі, що свідчить про відсутність будь-якої заборгованості у відповідача перед позивачем.

При цьому, колегія суддів зауважує, що інших первинних документів, які б свідчили про наявність у відповідача невиконаного зобов`язання щодо сплати вартості поставленого товару за період з 01.09.2021 о 19.05.2022, позивачем до суду першої інстанції надано не було.

З огляду на наведене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення вимог позивача про стягнення з відповідача суми основного боргу.

Відповідно, за відсутності доказів на підтвердження існування основного боргу, відсутнє і прострочення такого зобов`язання, що в свою чергу виключає можливість застосування до відповідача такої міри відповідальності як нарахування 3% річних та пені, що заявлені до стягнення.

Колегія суддів відхиляє твердження апелянта з приводу того, що відповідачем у наданих до суду платіжних дорученнях не вказано призначення платежу, що виключає можливість встановлення за якими саме видатковими накладними здійснювалась така оплата, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 534 ЦК України, у разі недостатності суми проведеного платежу для виконання грошового зобов`язання у повному обсязі ця сума погашає вимоги кредитора у такій черговості, якщо інше не встановлено договором або законом: 1) у першу чергу відшкодовуються витрати кредитора, пов`язані з одержанням виконання; 2) у другу чергу сплачуються проценти і неустойка; 3) у третю чергу сплачується основна сума боргу.

Тобто, дана стаття встановлює порядок стягнення заборгованості в разі, якщо на рахунку боржника недостатньо коштів для повного покриття зобов`язання перед кредитором.

Відповідно до пункту 30.1 статті 30 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» встановлено, що у випадку, якщо грошові кошти вже були списані з рахунку платника та зараховані на рахунок отримувача, переказ набуває статусу завершеного.

Згідно з пунктом 3.8 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженою постановою Правління НБУ від 21.01.2004 за № 22, одним з таких інструментів є платіжне доручення, форма якого встановлюються Національним банком України (пункт 6 частини 1 статті 7, пункт 17.1 статті 17 Закону України Про платіжні системи та переказ коштів в Україні) і обов`язковим реквізитом якого є призначення платежу, який заповнюється платником так, щоб надавати повну інформацію про платіж та документи, на підставі яких здійснюється перерахування коштів отримувачу. Цим же пунктом встановлено, що повноту інформації визначає платник з урахуванням вимог законодавства України. Платник відповідає за дані, що зазначені в реквізиті платіжного доручення Призначення платежу. Банк перевіряє заповнення цього реквізиту на відповідність установленим вимогам лише за зовнішніми ознаками.

Пунктом 1.7 зазначеної Інструкції передбачено, що кошти з рахунків клієнтів банки списують лише за дорученнями власників цих рахунків (включаючи договірне списання коштів згідно з главою 6 цієї Інструкції) або на підставі розрахункових документів стягувачів згідно з главами 5 та 12 цієї Інструкції.

Згідно з п. 1.8 даної Інструкції, платники та стягувачі оформляють доручення/розпорядження про списання коштів з рахунків на відповідних бланках розрахункових документів, форма та порядок оформлення яких визначаються цією Інструкцією.

З системного правового аналізу наведених норм вбачається, що право визначати призначення платежу відповідно до чинного законодавства України належить виключно платнику, особі, що здійснює відповідний платіж.

Водночас, відповідно до пункту 2.29 зазначеної Інструкції, платник має право в будь-який час до списання платежу з рахунку відкликати з банку, що його обслуговує, платіжні доручення в порядку, визначеному внутрішніми правилами цього банку. Платіжні доручення відкликаються лише в повній сумі. Для цього платникові необхідно подати до банку, що його обслуговує, документ на відкликання (пункт 23.1 статті 23 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні»). Таке відкликання здійснюється у порядку, визначеному внутрішніми правилами банку, і виключно у повній сумі.

Тобто, до списання грошових коштів з рахунку платник наділений правом змінити реквізит Призначення платежу шляхом відкликання платіжного доручення.

Однак, у випадку, якщо грошові кошти вже були списані з рахунку платника та зараховані на рахунок отримувача, переказ набуває статусу завершеного (пункт 30.1 статті 30 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні»). Тобто ,з моменту перерахування грошових коштів на рахунок отримувача обов`язок банку з виконання доручення платника вважається виконаним. Внесення змін до призначення платежу такого платіжного доручення є неможливим. А питання уточнення інформації, вказаної у реквізиті «призначення платежу» виконаного платіжного доручення вирішується сторонами у порядку, узгодженому між ними, без участі банку. Зазначене підтверджується листом Національного Банку України від 09.06.2011 №25-111/1438-7141 «Про заміну інформації у реквізиті «призначення платежу»», яким встановлено, що після списання коштів з рахунку платника питання щодо уточнення інформації, зазначеної у реквізиті «призначення платежу», вирішується між сторонами без участі банку.

У випадку, коли в графі платіжного доручення "призначення платежу" відсутні посилання на період, дату, номер договору, згідно якого здійснюється платіж, тощо, такий період має визначатись одержувачем відповідно до умов договору між платником та одержувачем коштів.

Якщо відповідні застереження у договорі відсутні, то у разі наявності заборгованості платежі мають відноситись на погашення заборгованості в хронологічному порядку: починаючи з тієї, що виникла у найдавніший період, до повного її погашення. Можливість застосування положень статті 534 Цивільного кодексу України безпосередньо залежить від змісту реквізиту "призначення платежу" платіжного доручення, згідно з яким боржник здійснював платіж кредиторові на виконання грошового зобов`язання. Це означає, що якщо платник (боржник) здійснює переказ коштів, чітко зазначаючи призначення платежу - погашення основного боргу (оплата товару, робіт, послуг), черговість, встановлена статтею 534 цього Кодексу, застосовуватися не може.

Розподіл коштів може здійснюватися кредитором відповідно до ст. 534 ЦК України у випадку, коли стягнення заборгованості проводиться в порядку виконавчого провадження, або платіж буде отримано без реквізиту «призначення платежу» чи із зазначенням загальної підстави на виконання договору або погашення кредиторської заборгованості тощо. Відповідний порядок наведено у пункті 3.8 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Національного банку Україні від 21.01.2004 № 22 та пункті 1.2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 № 88, згідно з якими отримувач коштів, якщо інше не передбачено договором, не вправі самостійно визначати порядок зарахування коштів, якщо платник чітко визначив призначення платежу.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 18.04.2018 у справі № 904/12527/16, від 26.09.2019 у справі № 910/12934/18.

За твердженням відповідача, програмний комплекс, за допомогою якого ним було сформовано наявні у матеріалах справи платіжні доручення, у графі призначення платежу обмежує набраний текст, що унеможливило зазначити перелік видаткових накладних, за які фактично проводилась оплата

У зв`язку з чим відповідач звернувся з листом за вих № 58 від 01.11.2022 на адресу ТОВ Долфі-Україна в якому повідомив позивача, що у платіжних дорученнях відповідачем було допущено помилку в призначенні платежу, а саме зазначено оплата за товар згідно договору поставки, та просив уважати правильним призначення платежу як: оплата за товар згідно договору № 51/О від 15.03.2021, у т.ч. ПДВ.

Вказаний лист разом із доданими копіями відповідних платіжних доручень був направлений на адресу позивача 04.11.2022 з описом вкладення, належні докази направлення містяться в матеріалах справи.

Також, 13.01.2023 Фірма Полімед у вигляді ТОВ звернулась до ТОВ Долфі-Україна з листом № 05, в якому відповідач зазначив, що в період з 26.10.2021 по 12.10.2022 здійснив оплату за товар згідно договору № 51/О від 15.03.2021 на загальну суму в розмірі 1 189 987,48 грн на підставі платіжних доручень, які, зокрема містяться у наявних матеріалах справи та просив проведену ним оплату на загальну суму 1 189 987,48 грн вважати оплатою за товар, що було поставлено згідно договору №51/О від 15.03.2021, а також зазначив перелік відповідних накладних.

Отже, відповідач чітко визначив призначення платежу, надав повну інформацію про платіж (спрямування коштів), зазначивши в рахунок чого мають бути спрямовані сплачені ним кошти, зазначивши дату та номер конкретного документа.

Суд апеляційної інстанції зауважує, що названі листи були отримані позивачем, що не заперечується останнім, однак, як свідчать наявні матеріли справи жодних заперечень, відповідей, тощо на такі листи позивачем надано не було, що відповідно свідчить про відсутність з боку позивача заперечень щодо визначених відповідачем призначень здійснених оплатах.

При цьому, колегія суддів зазначає, що у матеріалах справи відсутні докази надання відповідачем згоди на зміну призначення платежу, а тому зарахування цього платежу згідно зі ст. 534 ЦК України в односторонньому порядку позивачем не ґрунтується на нормах закону.

З урахуванням вищевикладеного, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що сплачені відповідачем на користь позивача грошові кошти згідно з наявними у матеріалах справи платіжними дорученнями мають бути зараховані в якості погашення заборгованості за товар, який був поставний позивачем у спірний період за видатковими накладними, що надані позивачем під час звернення із даним позовом до суду.

Відхиляються судом апеляційної інстанції й твердження апелянта з приводу того, що між сторонами існували інші господарські відносини, зокрема з поставки товару, в рахунок заборгованості за якими й було зараховано отримані від відповідача грошові кошти.

За приписами ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (ст. 74 ГПК України).

Обов`язок із доказування варто розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи (аналогічні висновки викладено в постанові Верховного Суду від 04.03.2021 у справі №908/1879/17).

Відповідно до ст.ст. 76, 77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з ст. 80 ГПК України, учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Переконливість кожного доказу доводиться у змагальній процедурі безпосередньо перед тим складом суду, який дає цьому доказу юридично значущу оцінку. Зазначена правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду від 21 січня 2018 року у справі №5-249кс15.

Відповідно до ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

При оцінці достатності доказів діють спеціальні правила - стандарти доказування, якими має керуватися суд при вирішенні справи. Стандарти доказування є важливим елементом змагальності процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведеність.

Система доказування у господарському процесі, засновується на розподілі тягаря доказування між сторонами у справі. Посилаючись на ту, чи іншу обставину або спростовуючи їх у суді, сторона повинна доводити такі обставини відповідними належними та допустимими доказами. При чому, ключовим фактором у тому, як сторона користується стандартами доказування виступає, її зацікавленість у вирішенні господарського спору на свою користь.

Якщо існує певний юридичний факт, який входить до предмету доказування по справі, то мають бути наявні відповідні докази на підтвердження цього факту або об`єктивні причини та розумне пояснення їх відсутності.

Так, колегія суддів зазначає, що у порушення наведених процесуальних приписів, скаржником під час розгляду справи у суді першої інстанції не було надано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження існування між сторонами інших договірних відносин, поставок товару за ними, наявність у відповідача заборгованості за поставку такого товару, та відповідно необхідність зарахування сплачених відповідачем грошових коштів в рахунок погашення попередньо існуючої заборгованості.

При цьому, колегія суддів вважає безпідставними посилання апелянта на те, що суд першої інстанції не був позбавлений можливості звернутися до позивача та витребувати відповідні докази, з огляду на таке.

Частиною 4 ст. 74 ГПК України визначено, що суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів.

Одним з основних принципів господарського судочинства є принцип змагальності, що полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається на підтвердження чи заперечення вимог. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (близька за змістом правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 18 листопада 2019 року у справі № 902/761/18, від 20 серпня 2020 року у справі № 914/1680/18).

З огляду на викладене колегія суддів зазначає про те, що збирання судом доказів з власної ініціативи без обґрунтування, в чому саме полягають сумніви суду у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо подання витребуваних у них судом доказів, свідчить про порушення судом таких принципів господарського судочинства, як змагальність та диспозитивність.

Судова колегія звертає увагу на те, що лист за вих № 58 від 01.11.2022 в якому відповідач повідомив позивача, що у платіжних дорученнях відповідачем було допущено помилку в призначенні платежу було надано відповідачем до відзиву на позову заяву, а лист від 13.01.2023 № 05, в якому відповідач просив проведену ним оплату на загальну суму 1 189 987,48 грн вважати оплатою за товар, що було поставлено згідно договору №51/О від 15.03.2021, а також зазначив перелік відповідних накладних було надано відповідачем до клопотання від 18.01.2023.

Як відзив на позову заяву, так й клопотання до яких догадано відповідні листи в яких відповідач визначив призначення платежів, були надіслані відповідачем на адресу позивача та отриманні останнім, про що свідчать наявні у матеріалах справи описи вкладення та фіскальні чеки.

До того ж, позивач у власних поясненнях від 14.02.2023 зазначив, що між сторонами існували інші правовідносини за якими у відповідача існує непогашена заборгованість, однак, позивач не скористався своїм правом на подання доказів та не надав до суду першої інстанції відповідні докази на підтвердження існування у відповідача заборгованості за попередні періоди.

З огляду на таке, колегія суддів вважає, що позивач не був позбавлений можливості, протягом розгляду справи у суді першої інстанції, надати відповідні докази на підтвердження існування у відповідача заборгованості за минулі періоди, однак такий дій останнім вчинено не було, а також не повідомлено суд про неможливість надання таких документів, необхідність додаткового часу на їх подання, тощо.

Колегія суддів зазначає, що позивачем було додано до апеляційної скарги копії видаткових накладних за весь період співпраці з відповідачем на 3647 аркушах.

Втім, судом апеляційної інстанції такі докази залишаються поза увагою та не враховуються під час прийняття даної постанови, оскільки за приписами ч.3 ст. 269 ГПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього

Верховний Суд неодноразово викладав висновки щодо застосування положень наведеної норми процесуального права, зокрема в постанові від 01.07.2021 у справі №46/603, положення якої передбачають наявність таких критеріїв для вирішення питання про прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів, як: "винятковість випадку" та "причини, що об`єктивно не залежать від особи", і тягар доведення покладений на учасника справи, який звертається з відповідним клопотанням (заявою).

Верховний Суд у вказаній постанові також зауважив, що докази, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, повинні існувати на момент звернення до суду з відповідним позовом, і, виходячи з принципу змагальності сторін (який відноситься до засад господарського судочинства), сторони повинні подати всі докази на підтвердження своєї позиції саме в суді першої інстанції.

Єдиний винятковий випадок, коли можливим є прийняття судом, у тому числі апеляційної інстанції, доказів з порушеннями встановленого процесуальним законом порядку, - це наявність об`єктивних обставин, які унеможливлюють своєчасне вчинення такої процесуальної дії з причин, що не залежали від нього, тягар доведення яких покладений на учасника справи.

При цьому за імперативним приписом частини 4 статті 13 названого Кодексу кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних, зокрема, з невчиненням нею процесуальних дій.

Принцип рівності сторін у процесі у розумінні "справедливого балансу" між сторонами вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони.

Прийняття судом апеляційної інстанції додатково поданих доказів без урахування наведених вище критеріїв у вирішенні питання про прийняття судом апеляційної інстанції таких доказів матиме наслідком порушення приписів статті 269 ГПК України, а також принципу правової визначеності, ключовим елементом якого є однозначність та передбачуваність.

У даному випадку, позивач не навів жодних об`єктивних обставин, із посиланням на відповідні докази, які б дійсно свідчили про неможливість своєчасного подання доданих до апеляційної скарги доказів під час розгляду справи у суді першої інстанції, з причин, що не залежали від позивача.

Натомість, як вже було наголошено судом апеляційної інстанції вище, під час розгляду справи у суді першої інстанції позивач у власних поясненнях від 14.02.2023 зазначав про наявність заборгованості у відповідача за минулі періоди, однак своїм правом на подання доказів на підтвердження таких обставин не скористався.

З урахуванням вищевикладеного, а також враховуючи приписи ч.3 ст. 269 ГПК України, колегія суддів не приймає до уваги додані скаржником до апеляційної скарги докази, оскільки вони не буди предметом розгляду у суді першої інстанції, а скаржник не обґрунтування неможливість їх подання до місцевого господарського суду.

Згідно з статтею 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини в рішенні у справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України").

Тому інші доводи скаржника, що викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів не бере до уваги, оскільки вони висновків суду не спростовують та з урахуванням всіх обставин даної справи, встановлених судом, не впливають на правильність вирішення спору по суті та остаточний висновок.

Статтею 276 ГПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відтак, колегія суддів вважає, що наведені скаржником порушення допущені судом першої інстанції не знайшли свого підтвердження, а тому підстави для скасування рішення Господарського суду Одеської області від 28.02.2023 відсутні, що зумовлює залишення апеляційної скарги без задоволення, а оскаржуваного рішення без змін.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за апеляційний перегляд судового рішення покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Рішення Господарського суду Одеської області від 28.02.2023 по справі №916/2357/22 залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Постанова, згідно ст. 284 ГПК України, набуває законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного суду у випадках передбачених Господарським процесуальним кодексом України.

Повний текст постанови складено та підписано 23.05.2023.

Головуючий суддя Аленін О.Ю.

Суддя Богатир К.В.

Суддя Філінюк І.Г.