РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

24.04.2023Справа № 910/16140/21

За позовомОСОБА_1
до1. Державної іпотечної установи 2. Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Ліберо»
треті особи:1. Товариство з обмеженою відповідальністю «Гарант Ойл Груп» 2. Комунальне підприємство «Реєстраційний центр реєстрації нерухомості та бізнесу» 3. Державний реєстратор Прошкін Олександр Васильович 4. ОСОБА_2 5. ОСОБА_3
провизнання незаконним набуття права власності та витребування майна
Суддя Босий В.П.

секретар судового засідання Єрмак Т.Ю.

Представники сторін:

від позивача:Голубок А.В.
від відповідача 1:Подольський А.Ю.
від відповідача 2:не з`явився
від третьої особи 1:не з`явився
від третьої особи 2:не з`явився
від третьої особи 3:не з`явився
від третьої особи 4:не з`явився
від третьої особи 5:Мельничук І.В.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

ОСОБА_1 звернулась до Господарського суду міста Києва з позовом до Державної іпотечної установи, Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Ліберо», треті особи - Товариство з обмеженою відповідальністю «Гарант Ойл Груп», Комунальне підприємство «Реєстраційний центр реєстрації нерухомості та бізнесу», державний реєстратор Прошкін Олександр Васильович, ОСОБА_4 про визнання зобов`язання припиненим та витребування майна.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 01.12.2015 між ПАТ «Банк народний капітал» та ТОВ «Ю.С.А» (після зміни найменування - ТОВ «Гарант Ойл Групп»), як позичальником було укладено кредитний договір №53/15-к, в забезпечення виконання якого між банком та позивачем було укладено договір іпотеки №53/15-І.1 від 01.12.2015, відповідно до якого ОСОБА_1 передано в іпотеку належну їй квартиру АДРЕСА_1 з реєстраційним номером 00 вартістю 1 598 000 грн., а також договір іпотеки №53/15-І.2 від 01.12.2015, відповідно до якого ОСОБА_5 передано в іпотеку належну їй квартиру АДРЕСА_2 з реєстраційним номером 00 вартістю 2 152 000 грн.

Як зазначає позивач, 07.11.2018 ТОВ «Фінансова компанія «Ліберо» як новий кредитор за кредитним договором №53/15-к та іпотекодержатель за договорами іпотеки набуло право власності на квартиру АДРЕСА_3 , а тому іпотека на квартиру АДРЕСА_4 підлягала припиненню у строк до 21.11.2018, проте ТОВ «Фінансова компанія «Ліберо» в порушення вимог законодавства набуло право власності на належну їй квартиру.

На підставі викладеного, позивач просив суд визнати припиненими з 07.11.2018 всі зобов`язання ОСОБА_1 перед ТОВ «Фінансова компанія «Ліберо», які виникли з договору іпотеки №53/15-І.1 від 01.15.2015, укладено в забезпечення виконання зобов`язань по кредитним договором №53/15-І.1 від 01.15.2015, а іпотеку такою, що припинена 07.11.2018 та витребувати з незаконного володіння Державної іпотечної установи на користь ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 з реєстраційним номером об`єкту нерухомого майна 00.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 22.10.2021 відкрито провадження у справі, вирішено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання.

В подальшому позивач своєю заявою про зміну предмету позову від 04.05.2022 відмовився від вимоги про визнання припиненими з 07.11.2018 всіх зобов`язань ОСОБА_1 перед ТОВ «Фінансова компанія «Ліберо», які виникли з договору іпотеки №53/15-І.1 від 01.15.2015, укладеного в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором №53/15-І.1 від 01.15.2015, а іпотеку такою що припинена 07.11.2018 та виклав позовні вимоги в новій редакції, в якій просить суд визнати незаконним набуття 20.03.2019 ТОВ «Фінансова компанія «Ліберо» права власності на квартиру АДРЕСА_1 , з реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна 00 та витребувати з незаконного володіння Державної іпотечної установи на користь ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 з реєстраційним номером об`єкту нерухомого майна 00.

Заперечуючи проти позовних вимог відповідач 1 подав до суду відзив на позовну заяву, в якому вказав, що Державна іпотечна установа набула право власності на спірне нерухоме майно на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна від 03.06.2020, який є дійсним та недійсним в судовому порядку не визнавався, що свідчить про добросовісність володіння таким майном та відсутність підстав для витребування його на користь позивача.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.12.2022 закрито провадження у справі.

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 06.12.2022 ухвалу Господарського суду міста Києва від 06.12.2022 скасовано, а матеріали справи №910/16140/21 направлено для продовження розгляду до Господарського суду міста Києва.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу справи між суддями від 02.01.2023 справу №910/16140/21 передано для розгляду судді Босому В.П.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 09.01.2023 справу прийнято до свого провадження суддею Босим В.П. та призначено підготовче засідання.

Протокольною ухвалою суду від 06.03.2023 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

Представник позивача в судове засідання 24.04.2023 з`явився, надав пояснення по суті спору, позовні вимоги підтримав та просив позов задовольнити повністю.

Представники відповідача 1 та третьої особи 5 в судове засідання з`явилися, надали пояснення по справі, проти задоволення позовних вимог заперечували повністю.

В судове засідання представники відповідача 2 та третіх осіб 1-4 не з`явилися, про причини неявки суд не повідомили, хоча про час та місце розгляду справи буди належним чином повідомлені, що підтверджується відмітками на звороті ухвал суду.

В силу положення пункту 5 частини 6 статті 242 Господарського суду міста Києва, день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про невручення поштового відправлення за адресою місцезнаходження відповідача 2 та третіх осіб, які зареєстрована у встановленому законом порядку, вважається днем вручення ухвали суду.

У даному випаду судом також враховано, що за приписами частини 1 статті 9 Господарського процесуального кодексу України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи. Будь-яка особа, яка не є учасником справи, має право на доступ до судових рішень у порядку, встановленому законом.

Відповідно до частини 2 статті 2 Закону України «Про доступ до судових рішень» усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення і підписання.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 3 Закону України «Про доступ до судових рішень» для доступу до судових рішень судів загальної юрисдикції Державна судова адміністрація України забезпечує ведення Єдиного державного реєстру судових рішень. Єдиний державний реєстр судових рішень - автоматизована система збирання, зберігання, захисту, обліку, пошуку та надання електронних копій судових рішень.

Судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України (ч. 1 ст. 4 Закону України «Про доступ до судових рішень»).

Відповідно до ч. 1-3, 5 ст. 216 Господарського процесуального кодексу України суд відкладає розгляд справи у випадках, встановлених частиною другою статті 202 цього Кодексу.

Якщо спір, розгляд якого по суті розпочато, не може бути вирішено в даному судовому засіданні, судом може бути оголошено перерву в межах встановлених цим Кодексом строків розгляду справи, тривалість якої визначається відповідно до обставин, що її викликали, з наступною вказівкою про це в рішенні або ухвалі.

З урахуванням викладеного, неявка представника відповідача 2 та третіх осіб 1-4, належним чином повідомлених про час та місце судового засідання, не є перешкодою для розгляду даної справи по суті.

В судовому засіданні 24.04.2023 судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників учасників справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

01.12.2015 між Публічним акціонерним товариством «Банк Народний Капітал» (кредитор) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Ю.С.А.» (після зміни найменування - ТОВ «Гарант Ойл Групп») (позичальник) був укладений кредитний договір №53/15-К (надалі - «Кредитний договір»), відповідно до п. 1.1 якого кредитор з 01.12.2015 відкриває позичальнику поновлювальну відкличну кредитну лінію, а саме надає останньому грошові кошти у загальній сумі 2 500 000,00 грн. на поповнення обігових коштів, а позичальник зобов`язується повністю повернути кредитору отриманий кредит до 29.11.2016 та сплачувати 24% річних від суми кредиту у порядку, визначеному цим договором.

Пунктом 2.1 Кредитного договору передбачено, що в забезпечення виконання зобов`язань позичальника за цим договором сторони укладають договори іпотеки.

За змістом п. 7.5 Кредитного договору у разі порушення позичальником умов цього договору кредитор має право достроково розірвати цей договір, звернути стягнення на предмет застави та задовольнити за рахунок заставленого майна в повному обсязі, визначеному на момент фактичного задоволення, включаючи суму кредиту, проценти за користування кредитом, пеню, збитки, іншу заборгованість, платежі та санкції, які передбачені та/або випливають з цього договору, а також втрати, пов`язані зі зверненням стягнення на заставлене майно.

01.12.2015 між Банком (іпотекодержатель) та ОСОБА_1 (іпотекодавець) був укладений договір іпотеки №53/15-І.1, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Харченко Л.В. за реєстровим №2340 (надалі - «Іпотечний договір №53/15-І.1»), згідно з п. 1.1 якого у відповідності до даного договору іпотекодержатель має право у випадку невиконання ТОВ «Ю.С.А.» (позичальник) зобов`язань за Кредитним договором в повному обсязі, визначених у п. 1.1 Кредитного договору, отримати задоволення за рахунок майна, заставленого іпотекодавцем, яке складається з двокімнатної квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 76,5 кв.м, загальною вартістю 1 722 800,00 грн.

Пунктом 6.2 даного договору сторони погодили, що звернення стягнення на предмет іпотеки та його реалізація здійснюється або за рішенням суду, або на підставі виконавчого напису нотаріуса, або згідно з домовленістю сторін про задоволення вимог іпотекодержателя, згідно умов п. 6.2.1, 6.2.2 цього договору. Право вибору способу задоволення вимог іпотекодержателя, визначеного цим договором, належить іпотекодержателю.

Також 01.12.2015 між Банком (іпотекодержатель) та ОСОБА_5 (іпотекодавець) був укладений договір іпотеки №53/15-І.2, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Харченко Л.В. за реєстровим №2338 (надалі - «Іпотечний договір №53/15-І.2»), згідно з п. 1.1 якого у відповідності до даного договору іпотекодержатель має право у випадку невиконання ТОВ «Ю.С.А.» (позичальник) зобов`язань за Кредитним договором в повному обсязі, визначених у п. 1.1 Кредитного договору, отримати задоволення за рахунок майна, заставленого іпотекодавцем, яке складається з трьохкімнатної квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 99,9 кв.м, загальною вартістю 2 152 000,00 грн.

Як вказує позивач, 31.07.2018 між ПАТ «Банк Народний Капітал» та ТОВ «Фінансова компанія «Ліберо» було укладено договір відступлення права вимоги №2 за кредитними зобов`язаннями ТОВ «Гарант Ойл Груп» перед Банком за Кредитним договором.

У зв`язку з укладенням даного договору, між Банком та ТОВ «Фінансова компанія «Ліберо» були укладені відповідні договори відступлення права вимоги за Іпотечними договорами №53/15-І.1 та №53/15-І.2, відомості про що були внесені до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

07.11.2018 у зв`язку з невиконанням ТОВ «Гарант Ойл Груп» грошових зобов`язань за Кредитним договором, ТОВ «Фінансова компанія «Ліберо» було звернуто стягнення на предмети іпотеки за Іпотечними договорами №53/15-І.1 та №53/15-І.2 шляхом реєстрації права власності на нерухоме майно, що підтверджується Інформаційними довідками №207827170 та №226203440 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Спір у справі виник у зв`язку з неправомірним, на її думку, зверненням стягнення на предмет іпотеки за Іпотечним договором №53/15-І.1, а також витребуванням такого майна у її власність.

Зокрема, позивач вважає, що заборгованість за Кредитним договором перед ТОВ «Фінансова компанія «Ліберо» була повністю погашена шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки за Іпотечним договором №53/15-І.2, оскільки вартість об`єкту нерухомого майна перевищувала розмір нарахованої заборгованості, а відтак з цього моменту припинилось основне зобов`язання за Кредитним договором, і, відповідно, іпотека за Іпотечним договором №53/15-І.1.

В той же час, шляхом здійснення незаконних реєстраційних дій та реєстрації права власності за ТОВ «Фінансова компанія «Ліберо» на предмет іпотеки за Іпотечним договором №53/15-І.1, позивача було позбавлено її права власності, володіння та користування на належне їй майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 76,5 кв.м.

У зв`язку з викладеним, позивач просить суд визнати незаконним набуття 20.03.2019 ТОВ «Фінансова компанія «Ліберо» права власності на спірне майно та витребувати таке майно з незаконного володіння Державної іпотечної установи на користь ОСОБА_1 .

За змістом статей 317, 318 Цивільного кодексу України власнику належить право володіти, користуватися і розпоряджатися своїм майном.

У системі правових норм, що регулюють цивільно-правовий захист права власності, центральне місце займають норми, які передбачають такий речово-правовий спосіб захисту права, як витребування майна із чужого незаконного володіння - віндикація.

Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (частина 1 статті 387 Цивільного кодексу України).

Віндикацією є передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульний володілець), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правоморчностей.

Тобто витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речево-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і таке майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

Якщо майно за відплатним договором придбано в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у випадках, передбачених частиною 1 статті 388 ЦК України, зокрема якщо майно вибуло із володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом (було загублено, викрадено, вибуло з їхнього володіння іншим шляхом).

У разі коли відчуження майна мало місце два і більше разів після недійсного правочину, це майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, від добросовісного набувача на підставі частини 1 статті 388 Цивільного кодексу України. У такому випадку діюче законодавство не пов`язує можливість витребування майна у добросовісного набувача з обставинами щодо наявності у відчужувача за останнім у ланцюгу договором права відчужувати це майно. Витребування майна від добросовісного набувача у такому випадку залежить від наявності волі на передачу цього майна у власника майна - відчужувача за першим договором у ланцюгу договорів.

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини 1 статті 388 Цивільного кодексу України залежить від того, у який спосіб майно вибуло із його володіння. Ця норма передбачає вичерпний перелік підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.

Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.

Отже, вирішуючи спір про витребування майна із чужого незаконного володіння, суди повинні встановити, чи вибуло спірне майно із володіння власника в силу обставин, передбачених частиною 1 статті 388 Цивільного кодексу України, зокрема, чи з волі власника майно вибуло із його володіння.

Судом встановлено, що спірне у даній справі нерухоме майно - квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 76,5 кв.м, вибула із власності позивача шляхом набуття іпотеко держателем за Іпотечним договором №53/15-І.1 права власності на таке майно.

Відповідно до ч. 1 ст. 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

За змістом ч. 1 та 2 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді.

Враховуючи вищезазначене, передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відповідно до ст.ст. 36, 37 Закону є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду.

Відповідно до пункту 6.2 даного договору сторони погодили, що звернення стягнення на предмет іпотеки та його реалізація здійснюється або за рішенням суду, або на підставі виконавчого напису нотаріуса, або згідно з домовленістю сторін про задоволення вимог іпотекодержателя, згідно умов п. 6.2.1, 6.2.2 цього договору. Право вибору способу задоволення вимог іпотекодержателя, визначеного цим договором, належить іпотекодержателю.

Так, приписами п. 6.2.1 Іпотечного договору №53/15-І.1 визначено, що у випадку набуття іпотекодержателем права звернення стягнення на предмет іпотеки, іпотекодавець передає іпотекодержателю право власності на предмет іпотеки в рахунок виконання своїх зобов`язань за основним договором.

Сторони домовились, що з моменту прийняття іпотекодержателем письмового рішення про придбання предмета іпотеки у власність іпотекодержатель набуває право зареєструвати своє право власності на предмет іпотеки.

Підписанням цього договору іпотекодавець засвідчує, що він надає іпотекодержателю згоду на перехід права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя за власним одноосібним письмовим рішенням іпотекодержателя про придбання предмета іпотеки у власність. Іпотекодавець підписанням цього договору засвідчує, що наявність будь-яких інших документів, крім цього договору та письмового рішення іпотекодержателя про придбання у власність предмета іпотеки, для реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки не вимагається.

Таким чином, уклавши Іпотечний договір №53/15-І.1, позивач надала свою згоду на відчуження власного нерухомого майна (предмета іпотеки) в рахунок погашення заборгованості за Кредитним договором, тобто погодилася із вибуттям такого майна зі своєї власності.

Суд відзначає, що в матеріалах справи відсутні, а позивачем в свою чергу не надано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження факту відсутності заборгованості ТОВ «Гарант Ойл Груп» за Кредитним договором станом на момент звернення стягнення на предмет іпотеки іпотекодержателем (07.11.2018).

Твердження позивача про те, що існуюча заборгованість за Кредитним договором була повністю погашена за рахунок звернення стягнення на предмет іпотеки за Іпотечним договором №53/15-І.2 судом відхиляються з огляду на наступне.

Так, обґрунтовуючи вказані твердження, позивач вказує, що розмір заборгованості за Кредитним договором був визначений у повідомленні-вимозі на ім`я ОСОБА_5 і становив 1 862 402,49 грн., в той час як вартість предмету іпотеки, який вона передала в забезпечення виконання грошового зобов`язання за Іпотечним договором №53/15-І.2, становила 2 152 000,00 грн. Тобто, за рахунок набуття ТОВ «Фінансова компанія «Ліберо» права власності на об`єкт нерухомості за вказаним договором, заборгованість за Кредитним договором була повністю погашена.

Відповідно до ч. 5 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) якщо предметом іпотеки є два або більше об`єкти нерухомого майна, стягнення звертається в обсязі, необхідному для повного задоволення вимог іпотекодержателя. Якщо предметом іпотеки є об`єкти, які належать різним особам, та задоволення отримується за рахунок частини переданого в іпотеку майна, ті іпотекодавці, на майно яких було звернено стягнення, мають право на пропорційне відшкодування від іпотекодавців, на майно яких не зверталось стягнення, і набувають прав іпотекодержателя на частину майна, на яку не було звернено стягнення, для забезпечення такого відшкодування.

За змістом ч. 3 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов`язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя.

Відтак, набуття права власності на предмет іпотеки на підставі вказаних норм відбувається з урахуванням вартості майна, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності.

Згідно з частинами першою, третьою статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків (стаття 73 Господарського процесуального кодексу України).

Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, якими суд має керуватися при вирішенні справи. Стандарт доказування - це та ступінь достовірності наданих стороною доказів, за яких суд має визнати тягар доведення знятим, а фактичну обставину - доведеною. Тобто в цьому разі мається на увазі достатній рівень допустимих сумнівів, при якому тягар доведення вважається виконаним.

Стандарт доказування «вірогідності доказів», на відміну від «достатності доказів», підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Відповідно до статті 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

В той же час, позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження вартості предметів іпотеки за Іпотечними договорами, визначеної у відповідності до вимог ч. 3 ст. 37 Закону України «Про іпотеку», а саме оцінки предметів іпотеки суб`єктом оціночної діяльності, станом на момент звернення на них стягнення.

Вказані обставини спростовують твердження позивача про те, що за рахунок звернення стягнення на предмет іпотеки за Іпотечним договором №53/15-І.2 була повністю погашена заборгованість за Кредитним договором, а відтак іпотека за Іпотечним договором №53/15-І.1 припинилася.

Твердження позивача про те, що реєстрація права власності ТОВ «Фінансова компанія «Ліберо» на спірне нерухоме майно 07.11.2018 відбулася з порушенням норм чинного законодавства, що було встановлено під час розгляду скарги ОСОБА_1 . Міністерством юстиції України та за наслідками чого винесений наказ №670/5 від 04.03.2019, судом не приймається до уваги з огляду на те, що згідно приписів ч. 2 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді.

В той же час, доказів оскарження набуття рішень про реєстрацію права власності ТОВ «Фінансова компанія «Ліберо» саме в судовому порядку позивачем не надано.

Таким чином, враховуючи викладене в сукупності, суд приходить до висновку про недоведеність позивачем того, що спірне майно вибуло із його в силу обставин, передбачених частиною 1 статті 388 Цивільного кодексу України, що виключає можливість витребування такого майна від відповідача 1.

Більш того, За змістом статті 15 Цивільного кодексу України право кожної особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу визначено статтею 16 цього Кодексу.

Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист ? це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

При цьому, під порушенням права слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду відповідно до частини першої статті 16 Цивільного кодексу України.

Статтею 16 Цивільного кодексу України, положення якої кореспондуються з положеннями статті 20 Господарського кодексу України, встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Вказаними нормами матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним

Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, судам слід виходити із його ефективності, і це означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Суд звертає увагу позивача на приписи ст. ч. 3 ст. 37 Закону України «Про іпотеку», відповідно до якої у разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов`язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя.

Тобто, належним способом захисту в даному випадку суд вважає стягнення з іпотекодавця грошових коштів у випадку, якщо позивач доведе факт перевищення вартості майна, на яке було звернуто стягнення, над розміром грошового зобов`язання за Кредитним договором.

Позовна вимога про визнання незаконним набуття 20.03.2019 ТОВ «Фінансова компанія «Ліберо» права власності на квартиру АДРЕСА_1 , з реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна 00 сама по собі є встановленням юридичного факту неправомірності вибуття спірного майна із власності позивача та неспроможна самостійно захистити порушені, на думку позивача, права.

За приписами статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Таким чином, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про те, позивачем не доведено суду порушення відповідачами його прав та/або законних інтересів, у зв`язку з чим позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 129, 226, 233, 237-240 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити повністю.

2. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

3. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 12.05.2023.

Суддя В.П. Босий