РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

01.05.2023Справа № 910/1745/22

За позовомОСОБА_1
до1. Товариства з обмеженою відповідальністю «ХДМ-Сервіс» 2. ОСОБА_2 3. ОСОБА_3
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні
відповідача 1ОСОБА_4
прозобов`язання вчинити дії
Суддя Босий В.П.

секретар судового засідання Єрмак Т.Ю.

Представники сторін:

від позивача:Гетіков В.М.
від відповідача 1:не з`явився
від відповідача 2:не з`явився
від відповідача 3:не з`явився
від третьої особи:не з`явився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

ОСОБА_1 звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ХДМ-Сервіс» (надалі - «Товариство»), ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про переведення прав і обов`язків покупця, визнання розміру статутного капіталу та розміру часток учасників.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що переважне право позивача як учасника Товариства було порушене внаслідок відчуження ОСОБА_2 частки в статутному капіталі такого товариства на користь ОСОБА_3 , у зв`язку з чим позивач має право на переведення на нього прав і обов`язків покупця за договором від 20.08.2020 про продаж належної ОСОБА_2 частки у розмірі 9 281,25 грн., що становить 99% статутного капіталу Товариства.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 17.08.2022 відкрито провадження у справі, вирішено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження, призначено у справі підготовче засідання.

Заперечуючи проти позовних вимог у відзиві на позовну заяву, відповідач 3 вказує на те, що задоволення позовних вимог у даній справі призведе до необґрунтованого порушення права власності відповідача 3 на корпоративні права в Товаристві, а також відповідачем 3 було заявлено про пропуск позивачем строку позовної давності та застосування наслідків пропуску такого строку.

У відповіді на відзив на позовну заяву позивач проти доводів відповідача 3 заперечує з огляду на те, що ним не був пропущений строк позовної давності для звернення до суду із даним позовом, а також відповідачем не спростовано факт порушення законодавчих та статутних положень про переважне право позивача на купівлю спірної частки Товариства у разі її продажу.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 21.11.2022 зупинено провадження у даній справі до набрання рішенням у справі Господарського суду міста Києва №910/22027/21 законної сили.

23.01.2023 до Господарського суду міста Києва від представника позивача надійшло повідомлення про усунення обставини, яка була підставою для зупинення провадження у справі, в якому заявник вказує на те, що рішення у справі Господарського суду міста Києва №910/22027/21 набрало законної сили.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 31.01.2023 поновлено провадження у справі, призначено підготовче засідання.

14.03.2023 представником позивача подано до суду заяву про залучення ОСОБА_4 в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.03.2023 залучено ОСОБА_4 до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача 1, відкладено підготовче засідання на 10.04.2023.

Протокольною ухвалою суду від 10.04.2023 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 01.05.2023.

Представник позивача в судове засідання з`явився, надав пояснення по суті спору, позовні вимоги підтримав та просив задовольнити.

Представники відповідачів та третьої особи в судове засідання не з`явилися, про причини неявки суд не повідомили, хоча про час та місце розгляду справи були належним чином повідомлені, що підтверджується відмітками на звороті ухвали суду.

В силу положення пункту 5 частини 6 статті 242 Господарського суду міста Києва, день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про невручення поштового відправлення за адресою місцезнаходження відповідача 1, місцем проживання відповідачів 2 та 3, а також третьої особи, які зареєстровані у встановленому законом порядку, вважається днем вручення ухвали суду.

У даному випадку судом також враховано, що за приписами частини 1 статті 9 Господарського процесуального кодексу України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи. Будь-яка особа, яка не є учасником справи, має право на доступ до судових рішень у порядку, встановленому законом.

Відповідно до частини 2 статті 2 Закону України «Про доступ до судових рішень» усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення і підписання.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 3 Закону України «Про доступ до судових рішень» для доступу до судових рішень судів загальної юрисдикції Державна судова адміністрація України забезпечує ведення Єдиного державного реєстру судових рішень. Єдиний державний реєстр судових рішень - автоматизована система збирання, зберігання, захисту, обліку, пошуку та надання електронних копій судових рішень.

Судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України (ч. 1 ст. 4 Закону України «Про доступ до судових рішень»).

Відповідно до ч. 1-3, 5 ст. 216 Господарського процесуального кодексу України суд відкладає розгляд справи у випадках, встановлених частиною другою статті 202 цього Кодексу.

Якщо спір, розгляд якого по суті розпочато, не може бути вирішено в даному судовому засіданні, судом може бути оголошено перерву в межах встановлених цим Кодексом строків розгляду справи, тривалість якої визначається відповідно до обставин, що її викликали, з наступною вказівкою про це в рішенні або ухвалі.

З урахуванням викладеного, неявка представників відповідачів та третьої особи, належним чином повідомлених про час та місце судового засідання, не є перешкодою для розгляду даної справи по суті.

В судовому засіданні 01.05.2023 судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представника позивача, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Станом на 30.07.2020 учасниками Товариства були: ОСОБА_1 з часткою в статутному капіталі у розмірі 93,75 грн., що становить 1% статутного капіталу Товариства; ОСОБА_4 з часткою в статутному капіталі у розмірі 9 281,25 грн., що становить 99% статутного капіталу Товариства, що підтверджуються Статутом Товариства в редакції, затвердженій протоколом Загальних зборів учасників №21/06/19 від 21.06.2019.

З витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань №35 вбачається, що станом на 03.08.2020 учасниками Товариства був ОСОБА_1 з часткою в статутному капіталі у розмірі 93,75 грн. та ОСОБА_2 з часткою в статутному капіталі у розмірі 9 281,25 грн.; директором Товариства зазначено ОСОБА_2

20.08.2020 між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 був підписаний акт приймання-передачі частки в статутному капіталі Товариства, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Меженською К.С. за реєстровими №№1611, 1612, за яким ОСОБА_2 передав на користь ОСОБА_3 частку в статутному капіталі Товариства у розмірі 9 281,25 грн., що становить 99% статутного капіталу.

Відповідні відомості про зміни у складі учасників були внесені до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, що підтверджується витягом №57.

Спір у справі виник у зв`язку з порушенням, на думку позивача, його переважного права на придбання частки ОСОБА_2 в статутному капіталі Товариства.

Положеннями ч. 1,3 ст. 167 Господарського кодексу України визначено, що корпоративні права - це права особи, частка якої визначається у статутному капіталі (майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами.

Під корпоративними відносинами маються на увазі відносини, що виникають, змінюються та припиняються щодо корпоративних прав.

Згідно із ст. 190 Цивільного кодексу України майном як особливим об`єктом вважаються, зокрема, майнові права та обов`язки, в тому числі і частка в статутному капіталі господарського товариства (постанова Великої Палати Верховного Суду від 01.10.2019 у справі № 909/1294/15).

У відповідності до ч. 1 ст. 21 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» учасник товариства має право відчужити свою частку (частину частки) у статутному капіталі товариства оплатно або безоплатно іншим учасникам товариства або третім особам.

Нормами статті ст. 21 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» учаснику товариства надано право на відчуження частки у статутному капіталі виключно у тому розмірі, в якому така частка належить учаснику товариства.

Відчуження власником свого майна визначене ч. 1 ст. 346 Цивільного кодексу України як одна з підстав припинення права власності, які залежать від волі власника.

За змістом статей 15 та 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання або оспорювання.

За змістом ч. 1 ст. 20 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» учасник товариства має переважне право на придбання частки (частини частки) іншого учасника товариства, що продається третій особі.

Частиною 3 вказаної статті передбачено, що учасник товариства, який має намір продати свою частку (частину частки) третій особі, зобов`язаний письмово повідомити про це інших учасників товариства та поінформувати про ціну та розмір частки, що відчужується, інші умови такого продажу. Якщо жоден з учасників товариства протягом 30 днів з дати отримання повідомлення про намір учасника продати частку (частину частки) не повідомив письмово учасника, який продає частку (частину частки), про намір скористатися своїм переважним правом, вважається, що такий учасник товариства надав свою згоду на 31 день з дати отримання повідомлення, і така частка (частина частки) може бути відчужена третій особі на умовах, які були повідомлені учасникам товариства.

Відповідно до ч. 5 ст. 20 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» учасник товариства має право вимагати в судовому порядку переведення на себе прав і обов`язків покупця частки (частини частки), якщо переважне право такого учасника товариства є порушеним. Позовна давність за такими вимогами становить один рік.

20.08.2020 між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 був підписаний акт приймання-передачі частки в статутному капіталі Товариства, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Меженською К.С. за реєстровими №№1611, 1612, за яким ОСОБА_2 передав на користь ОСОБА_3 частку в статутному капіталі Товариства у розмірі 9 281,25 грн., що становить 99% статутного капіталу. Також, за твердженням позивача, в цей же день був укладений відповідний договір про відчуження спірної частки на користь ОСОБА_3 .

Позивач зазначає, що ОСОБА_2 , маючи намір відчужити свою частку в статутному капіталі Товариства на користь третьої особи ( ОСОБА_5 ), не звертався до позивача із повідомленням (пропозицією) про можливість скористатися своїм переважним правом на придбання такої частки, чим порушив приписи ст. 20 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» та п.п. 7.9.1 - 7.9.4 Статуту Товариства.

У зв`язку з викладеним, позивач просить суд перевести на нього права і обов`язки покупця спірної частки в статутному капіталі Товариства та визначити розмір статутного капіталу наступним чином: розмір статутного капіталу Товариства становить 9 375,00 грн., розмір частки ОСОБА_1 становить 100% статутного капіталу.

Так, у пунктах 60 - 61 постанови Велика Палата Верховного Суду від 22.10.2019 у справі № 923/876/16 (провадження № 12-88гс19) зробила висновок, що позовні вимоги про визнання рішення загальних зборів товариства з обмеженою відповідальністю недійсним, визнання недійсним статуту чи недійсними змін до нього, визнання права власності на частку в статутному капіталі товариства не відповідають належним та ефективним способам захисту, оскільки їх задоволення не може бути підставою для внесення змін до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань. Вичерпний перелік способів захисту учасників товариств з обмеженою відповідальністю або з додатковою відповідальністю міститься у статті 17 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань», норми якого є спеціальними для зазначених товариств. Належним способом захисту у цьому разі є позов про визначення розміру статутного капіталу товариства та розмірів часток учасників товариства (підпункт "д" пункту 3 частини п`ятої статті 17 цього Закону).

У пункті 32 постанови від 18.03.2020 у справі № 466/3221/16-а та пункті 43 постанови від 01.04.2020 у справі № 813/1056/18 Велика Палата Верховного Суду також вказала, що вичерпний перелік способів захисту особи, яка вважає, що її право чи законний інтерес порушені змінами у складі чи розподілі часток учасників товариства з обмеженою відповідальністю або з додатковою відповідальністю, міститься у статті 17 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань», норми якого є спеціальними для зазначених товариств. У разі, якщо позивач прагне відновити склад учасників товариства, який існував до стверджуваного порушення його прав або інтересів, і таке відновлення не може бути здійснене шляхом стягнення (витребування з володіння) з відповідача частки (частини частки) у статутному капіталі товариства (підпункт "е" пункту 3 частини п`ятої статті 17 цього Закону), то належним способом захисту в цьому разі є позов про визначення розміру статутного капіталу товариства та розмірів часток учасників товариства (підпункт "д" пункту 3 частини п`ятої статті 17 цього Закону). Відповідачами за таким позовом є не тільки господарське товариство, але й особи - учасники товариства, які внаслідок задоволення позову можуть бути позбавлені своїх часток у статутному капіталі або їх частин у грошовому або відсотковому виразі.

Відтак, суд погоджується із тим, що у випадку порушення переважного права учасника на придбання частки в статутному капіталі товариства, належним способом захисту є позов про визначення розміру статутного капіталу товариства та розмірів часток учасників товариства.

В той же час, хоча позивачем і був обраний належний спосіб захисту порушених, на його думку, прав, суд відзначає наступне.

На розгляді Господарського суду міста Києва перебувала справа №910/22027/21 за позовом ОСОБА_4 до Товариства, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про:

- визнання недійсною довіреності від 18.11.2020, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Єдігаровим Ельвіром Михайловичем за №3638;

- визнання недійсним договору від 28.07.2020, укладеного між позивачем та ОСОБА_2 , про відчуження частки в статутному капіталі Товариства;

- визнання недійсним договору від 31.07.2020, укладеного між позивачем та ОСОБА_2 , про відчуження частки в статутному капіталі Товариства;

- визнання недійсним акту приймання-передачі частки в статутному капіталі Товариства від 31.07.2020;

- визнання недійсними рішень загальних зборів учасників Товариства від 30.07.2020, оформлених протоколом №30/07/2020 від 30.07.2020;

- визнання недійсними рішень загальних зборів учасників Товариства від 03.08.2020, оформлених протоколом №03/08/2020 від 03.08.2020;

- визнання недійсними рішень загальних зборів учасників Товариства від 30.07.2020, оформлених протоколом №20/08/2020 від 20.08.2020;

- визнання протиправними та скасування записів в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань про вчинення реєстраційних дій щодо Товариства за №9004630, №0004630 та №1004630;

- витребування від ОСОБА_3 на користь позивача частки в статутному капіталі Товариства в розмірі 9 281,25 грн., що становить 99% статутного капіталу.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 16.08.2022 позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено частково, витребувано від ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 частку в статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю «ХДМ-Сервіс» в розмірі 9 281,25 грн., що становить 99% статутного капіталу.

Вказане рішення обґрунтовано тим, що станом на 30.07.2020 ОСОБА_4 був власником частки в статутному капіталі Товариства у розмірі 9 281,25 грн., що становить 99% статутного капіталу Товариства, що підтверджується Статутом Товариства в редакції, затвердженій протоколом Загальних зборів учасників №21/06/19 від 21.06.2019, а також витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань №97; при цьому, ОСОБА_4 , як власник частки в статутному капіталі, внаслідок вчинення ОСОБА_2 та ОСОБА_3 неправомірних дій, в тому числі, складення незаконних актів приймання-передачі від 30.07.2020 та 20.08.2020, був поза своєю волею позбавлений своєї частки, якою без належної підстави заволодів ОСОБА_2 , і в подальшому відчужив їх на користь ОСОБА_3 .

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 29.11.2022 рішення Господарського суду міста Києва від 16.08.2022 у справі №910/22027/21 залишене без змін.

Так, в межах справи Господарського суду міста Києва №910/22027/21 досліджувалися обставини вибуття частки в статутному капіталі ТОВ «ХДМ-Сервіс» від ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 , який в подальшому відчужив їх на користь ОСОБА_3 , та яка є предметом спору у даній справі.

Судами було встановлено обставини відсутності волевиявлення та необхідного вираження волі ОСОБА_4 - власника частки у статутному капіталі Товариства на відчуження належної йому частки, та доведено факт належності його права власності на спірну частку.

Суд зазначає, що одним з основних елементів верховенства права є принцип правової визначеності, який серед іншого передбачає, що рішення суду з будь-якої справи, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів.

Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу res judicata, тобто поваги до остаточного рішення суду. Згідно з цим принципом жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі. Повноваження судів вищого рівня з перегляду мають здійснюватися для виправлення судових помилок і недоліків, а не задля нового розгляду справи. Таку контрольну функцію не слід розглядати як замасковане оскарження, і сама лише ймовірність існування двох думок стосовно предмета спору не може бути підставою для нового розгляду справи. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі й непереборні обставини (рішення Європейського суду з прав людини у справах «Христов проти України», no. 24465/04, від 19.02.2009р., «Пономарьов проти України», no. 3236/03, від 03.04.2008р.).

Даний принцип тісно пов`язаний з приписами ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до якої обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиційні факти є обов`язковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність встановлено у рішенні, у зв`язку з чим немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву істинність та стабільність судового акту, який набрав законної сили.

Отже, обставини неправомірного вибуття частки ОСОБА_4 в статутному капіталі Товариства у розмірі 9 281,25 грн., що становить 99% статутного капіталу, та подальшого його незаконного відчуження на користь ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є преюдиційними та повторному доведенню не підлягають.

З огляду на викладене, внаслідок відчуження ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 спірної частки в статутному капіталі Товариства не було та не могло бути порушене право позивача у даній справі на переважне придбання частки, передбачене приписами ст. 20 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю», оскільки у ОСОБА_2 взагалі не існувало жодних прав на таку частку.

Відповідно до частин 1, 2 статті 4 Господарського процесуального кодексу України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Зазначені норми визначають об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес.

Порушенням є такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилось або зникло як таке. Порушення права пов`язане з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Отже, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Особа, права якої порушено, може скористатись не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права, який має відповідати тим фактичним обставинам, які склалися, виходячи із тих відносин, які відповідають відповідним нормам права.

Аналіз наведених норм свідчить про те, що підставою для звернення особи до суду є наявність у неї порушеного права та/або законного інтересу. Таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які б підтверджували наявність порушеного права та/або законного інтересу особи, за захистом якого вона звернулася, є підставою для відмови у задоволенні такого позову.

Особа, яка звертається до суду з позовом, реалізуючи передбачене статтею 55 Конституції України, статтею 4 Господарського процесуального кодексу України право на судовий захист, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право та/або охоронюваний законом інтерес порушені особою, до якої пред`явлений позов, тобто, вказує у позові власне суб`єктивне уявлення про її порушене право та/або охоронюваний інтерес та спосіб його захисту, а також зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права/інтересу. У свою чергу, суд має перевірити ці доводи позивача, на яких ґрунтуються заявлені вимоги.

В той же час, позивачем не доведено належними та допустимими доказами наявності у нього порушеного права, на захист якого спрямований даний позов.

За приписами статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Таким чином, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають задоволенню.

Щодо позовної давності, суд зазначає наступне.

Позовна давність, за визначенням статті 256 Цивільного кодексу України - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом частини п`ятої статті 267 ЦК України позивач вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причин пропуску строку позовної давності.

Згідно з ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

При цьому судом взято до уваги, що відповідно до п. 2.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 №10 «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» визначено, що перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Суд дійшов до висновку про відсутність порушення прав позивача при зверненні з даним позовом до суду, відтак суд відмовив в позові по суті з підстав його необґрунтованості, тому суд не застосовує наслідки пропуску позивачем строку позовної давності у даній справі.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 129, 233, 237-240 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити повністю.

2. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

3. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 22.05.2023.

Суддя В.П. Босий