ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" травня 2023 р. Справа№ 910/14212/22

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Яковлєва М.Л.

суддів: Шаптали Є.Ю.

Станіка С.Р.

за участю секретаря судового засідання: Гончаренка О.С.

за участю представників учасників справи згідно протоколу судового засідання від 16.05.2023 у справі №910/14212/22 (в матеріалах справи)

розглянувши у відкритому судовому засіданні

матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Трансмир ГМБХ»

на рішення Господарського суду міста Києва від 09.03.2023

у справі № 910/14212/22 (суддя Картавцева Ю.В.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Бест Лізинг»

до 1. Товариства з обмеженою відповідальністю «Трансмир ГМБХ»

2. Товариства з обмеженою відповідальністю «Позитив-В»

3. Фізичної особи-підприємця Еберле В`ячеслава

про стягнення 1 106 087,84 грн.

ВСТАНОВИВ:

Позов заявлено про солідарне стягнення з відповідачів простроченої заборгованості за лізинговими платежами в сумі 753 827,27 грн., 24% річних в сумі 70 136,77 грн., інфляційних втрат в сумі 60 615,96 грн. пені в сумі 137 962,84 грн. та штрафу в сумі 83 545,00 грн. за укладеним між позивачем та відповідачем 1 договором фінансового лізингу № 210907-2-ФЛ-Ю-С від 07.09.2021. Вимоги до відповідача 2 ґрунтуються на укладеному між відповідачем 1, відповідачем 2 та позивачем договорі поруки № 210907-6/П від 07.09.2021, а до відповідача 3 - на укладеному між позивачем, відповідачем 1 та відповідачем 3 договорі поруки № 210907-5/П від 07.09.2021.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції відповідачі правом на подання відзиву на позов не скористались.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 09.03.2023 у справі № 910/14212/22 позов задоволений повністю, до стягнення солідарно з відповідача 1, відповідача 2 та відповідача 3 на користь позивача присуджено суму основного боргу у розмірі 753 827,27 грн., інфляційні втрати у розмірі 60 615,96 грн., 24% річних у розмірі 70 136,77 грн., пеню у розмірі 137 962,84 грн. та штраф у розмірі 83 545,00 грн. Крім того, з відповідача 1 на користь позивача присуджено судовий збір у розмірі 16 591,32 грн.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що факт наявності у відповідача 1 простроченої заборгованості за лізинговими платежами у заявленій до стягнення сумі доведений належним чином, з огляду на що позивач має право на солідарне стягнення основного боргу, річних, штрафу, пені та інфляційних втрат у заявлених до стягнення сумах з відповідача 1 (боржника) та відповідачів 2 та 3 (поручителів за спірними договорами поруки).

При цьому, суд першої інстанції судовий збір в сумі 16 591,32 грн. у відповідності до положень ст. 129 ГПК України, поклав на відповідача 1, як на особу, внаслідок неправомірних дій якої виник спір.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, Товариство з обмеженою відповідальністю «Трансмир ГМБХ» звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 09.03.2023 у справі № 910/14212/22 в частині стягнення штрафних санкцій, а саме: 24% річних в сумі 70 136,77 грн., інфляційних втрат в сумі 60 615,96 грн. пені в сумі 137 962,84 грн. та штрафу в сумі 83 545,00 грн. та прийняти нове рішення, яким у задоволенні вказаних позовних вимог відмовити.

У апеляційній скарзі апелянт зазначив про те, що судом першої інстанції не було враховано офіційної позиції України щодо настання форс-мажорних обставин, яка зазначена в листі Торгово-промислової палати України від 28.02.2022 №2024/02.0-7.1, що офіційно засвідчує настання форс-мажорних обставин в країні з 24.02.2022 до дати їх офіційного закінчення. Вказана позиція, за твердженням апелянта, свідчить про безпідставність нарахування штрафних санкцій за спірним договором в період дії воєнного стану.

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30.03.2023, справу № 910/14212/22 передано на розгляд колегії суддів у складі: Яковлєв М.Л. - головуючий суддя; судді: Шаптала Є.Ю., Станік С.Р..

З огляду на те, що апеляційна скарга надійшла до Північного апеляційного господарського суду без матеріалів справи, що у даному випадку унеможливлює розгляд поданої апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність витребування матеріалів даної справи у суду першої інстанції та відкладення вирішення питань, пов`язаних з рухом апеляційної скарги, які визначені главою 1 розділу IV ГПК України, до надходження матеріалів справи.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 03.04.2023 у Господарського суду міста Києва витребувано матеріали справи № 910/14212/22, а також відкладено вирішення питань, пов`язаних з рухом апеляційної скарги, до надходження матеріалів справи № 910/14212/22.

10.04.2023 від Господарського суду міста Києва до Північного апеляційного господарського суду надійшли матеріали даної справи.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 12.04.2023 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Трансмир ГМБХ» на рішення Господарського суду міста Києва від 09.03.2023 у справі № 910/14212/22, розгляд апеляційної скарги призначено на 16.05.2023 об 11:00 год.

24.04.2023 до суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач, з посиланням на те, що:

- за умовами спірного договору відповідач 1 мав повідомити про настання обставин непереборної сили, проте відповідачем 1 відповідних дій вчинено не було;

- лист Торгово-промислової палати України від 28.02.2022 №2024/02.0-7.1 містить посилання на те, що військова агресія Російської Федерації проти України з 24.02.2022 і до її закінчення відноситься до обставин непереборної сили, проте даний лист не звільняє сторін від доведення того, що виконання зобов`язання за договором стало неможливим у встановлений термін саме внаслідок настання таких форс-мажорних обставин;

- відповідачем 1 не доведено наявність прямих причинно-наслідкових зв`язків між військовою агресією Російської Федерації проти України та неможливістю виконання ним своїх обов`язків за спірним договором,

просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

15.05.2023 до суду від відповідача 1 надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, в якому відповідач 1, з посиланням на перебування свого представника на лікарняному та неможливість направлення іншого адвоката, просить понести судове засідання на іншу дату.

Порадившись на місці, колегія суддів не зійшла підстав для задоволення поданого відповідачем 1 клопотання з огляду на наступне.

За приписами ч. 11 ст. 270 ГПК України, яка встановлює порядок розгляду апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, стосовно якого немає відомостей щодо його повідомлення про дату, час і місце судового засідання, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки будуть визнані судом поважними.

Колегія суддів зауважує, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників учасників справи, а неможливість вирішення справи у відповідному судовому засіданні.

Відтак, колегія суддів в цьому випадку не визнає поважними причини неявки у судове засідання 16.05.2023 у цій справі уповноваженого представника відповідача 1 та зауважує відповідачу 1 на тому, що за приписами ч. 3 ст. 256 ГПК України юридична особа бере участь у справі через свого керівника або члена виконавчого органу, уповноваженого діяти від її імені відповідно до закону, статуту, положення (самопредставництво юридичної особи), а відтак, представником відповідача 1 є його керівник, доказів неможливості взяти участь в судовому засіданні якого суду не надано.

Крім того, колегія суддів враховує і те, що відповідачем 1 не надано жодних доказів на підтвердження вказаних у клопотанні обставин, зокрема, як щодо наявності у нього лише одного повноважного представника, так і щодо перебування такої особи на лікарняному.

Окрім того, відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 129 Конституції України однією із засад здійснення судочинства встановлено розумні строки розгляду справи судом.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, учасником якої є Україна, встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Порушення права на розгляд справи упродовж розумного строку було неодноразово предметом розгляду Європейським судом з прав людини у справах проти України.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінку сторін, предмет спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 згаданої Конвенції (рішення ЄСПЛ від 08.11.2005 у справі «Смірнова проти України», рішення ЄСПЛ від 27.04.2000 у справі «Фрідлендер проти Франції»). Роль національних судів полягає у швидкому та ефективному розгляді справ (рішення ЄСПЛ від 30.11.2006 у справі «Красношапка проти України»).

З огляду на викладене, колегія суддів вважає за можливе розглядати апеляційну скаргу в судовому засіданні 16.05.2023 за відсутності уповноваженого представника відповідача 1. Відсутність представника відповідача 1 в цьому випадку не перешкоджає розгляду апеляційної скарги та не повинна заважати здійсненню правосуддя, оскільки процесуальну позицію відповідача 1 викладено у апеляційній скарзі, а участь представників в судовому засіданні не була визнана обов`язковою.

Близька за змістом правова позиції щодо відсутності підстав для задоволення клопотання учасника справи про відкладення розгляду справи викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 19.07.2022 у справі № 910/11818/18.

Станом на 16.05.2023 до Північного апеляційного господарського суду відзивів на апеляційну скаргу та клопотань від учасників справи не надходило.

Позивач представників в судове засідання не направив, про причин неявки суду не повідомив.

Враховуючи належне повідомлення всіх учасників про час і місце судового розгляду апеляційної скарги, а також те, що явка представників учасників в судове засідання не визнана обов`язковою, колегія суддів дійшла висновку про розгляд апеляційної скарги у відсутність представників позивача за наявними матеріалами апеляційного провадження.

Під час розгляду справи відповідач апеляційну скаргу підтримав у повному обсязі та просив її задовольнити, прокурор проти задоволення апеляційної скарги заперечив, просив залишити її без задоволення.

Згідно із ст.269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву, заслухавши пояснення прокурора та відповідача, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного судового рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення суду першої інстанції не підлягає зміні чи скасуванню, з наступних підстав.

07.09.2021 позивач (покупець) та Товариство з обмеженою відповідальністю «Аларіт-Пром-» (продавець) уклали договір купівлі-продажу №07/09/2021ВР за умовами якого позивач придбав навантажувач фронтальний LiuGong CLG855H.

Надалі, позивач (лізингодавець) та відповідач 1 (лізингоодержувач) уклали договір фінансового лізингу №210907-2/ФЛ-Ю-С від 07.09.2021 (далі Договір), в п. 1.1 якого погодили, що лізингодавець набуває у свою власність і передає на умовах фінансового лізингу у платне володіння та користування об`єкт лізингу, найменування, марка, модель, комплектація, рік випуску, ціна одиниці, кількість, вартість і загальна вартість якого на момент укладення Договору наведені в Додатку «Специфікація», а лізингоодержувач зобов`язується прийняти об`єкт лізингу та сплачувати лізингові платежі на умовах цього Договору; по закінченню строку лізингу до лізингоодержувача переходить право власності на об`єкт лізингу згідно умов Договору (за виключенням випадків, передбачених Договором та/або законодавством); найменування фінансової операції: фінансовий лізинг.

Об`єкт лізингу: навантажувач фронтальний LiuGong CLG855H (п. 4 Договору).

Відповідно до п.2.1.6. Загальних умов Договору акт - це акт приймання-передачі об`єкту лізингу в лізинг.

Лізингодавець передав лізингоодержувачу об`єкт лізингу, що підтверджується актом прийому-передачі об`єкту лізингу в користування від 23.09.2021.

Згідно п. 1.2. Загальних умов Договору строк користування лізингоодержувачем об`єктом лізингу (строк лізингу) складається з періодів (місяців) лізингу зазначених в Додатку до Індивідуальної частини Договору «Графік сплати лізингових платежів» (далі Графік) та починається з дати підписання Сторонами Акту приймання-передачі об`єкта лізингу, але в будь-якому випадку не може бути менше одного року.

У п. 2.1.7 Загальних умов Договору визначено, що число сплати - це число (порядковий номер дня у відповідному календарному місяці) сплати чергових лізингових платежів кожного календарного місяця, яке визначається сторонами згідно п. 2.1.7.1 Загальних умов Договору.

Відповідно до п.2.1.8 Загальних умов Договору період лізингу - це період строку лізингу, який дорівнює 1 (одному) місяцю. Перший період лізингу починається з дати підписання Акту.

Відповідно до положень п.2.2 Загальних умов Договору усі платежі за Договором лізингоодержувач зобов`язаний здійснювати у число сплати, в національній валюті України (гривні) відповідно до Графіку та Загальних умов, а також інших положень цього Договору (зокрема, з врахуванням коригування згідно п.2.2.1 Загальних умов Договору) та/або чинного законодавства шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок лізингодавця. Лізингові платежі включають: платежі по відшкодуванню (компенсації) частини вартості Об`єкта лізингу; винагороду (комісію) лізингодавцю за отриманий у лізинг об`єкт лізингу з врахуванням коригування, вказаного в пунктах 2.2.1, 2.7-2.9, 3.5 Загальних умов. При цьому сторони погодили, що такі лізингові платежі за цим Договором не містять покупної ціни, передбаченої цим Договором і, у сукупності, є платою за користування об`єктом лізингу.

Умовами п. 2.3. Загальних умов Договору визначено, що авансовий лізинговий платіж, визначений у Графіку, з урахуванням пункту 2.6 Загальних умов, лізингоодержувач зобов`язаний сплатити протягом трьох банківських днів з моменту відправлення рахунку лізингодавцем, але не пізніше ніж в дату зазначену сторонами в пункті 5.6. Індивідуальної частини Договору та в сумі авансового лізингового платежу, визначеному у Графіку не залежно від отримання рахунку. Сторони домовились, що достатнім доказом відправлення лізингодавцем лізингоодержувачу рахунку є витяг з реєстру рахунків лізингодавця. Дата відправлення зазначеного рахунку визначається за даними реєстру рахунків лізингодавця. Цей рахунок може бути відправлений лізингоодержувачу, в т.ч. факсимільним способом, поштою, кур`єрською доставкою, вручений особисто або в інший спосіб, який обере лізингодавець. Сторони на підставі ч. 3 ст. 631 ЦК України досягли згоди про те, що у випадку сплати лізингоодержувачем лізингодавцю грошових коштів в порядку пункту 2.3. Загальних умов до моменту укладення Договору, такі кошти зараховуються в рахунок сплати лізингоодержувачем авансового лізингового платежу в розмірі, в якому вони були сплачені.

Згідно з п.2.4 Загальних умов Договору, якщо строк сплати будь-якого лізингового платежу припадає на неробочий (вихідний, святковий або ін.) день, то лізингоодержувач зобов`язаний сплатити такий платіж не пізніше останнього робочого дня, який передує такому вихідному (святковому та ін.) дню.

З метою забезпечення виконання зобов`язань лізингоодержувача за Договором, між лізингодавцем, лізингоодержувачем та відповідачем 2 укладено договір поруки №210907-6/П від 07.09.2021, а між лізингодавцем, лізингоодержувачем та відповідачем 3 - договір поруки №210907-5/П від 07.09.2021

Згідно умов п. 2 вказаних договорів поруки відповідач 2 та відповідач 3 зобов`язались відповідати перед позивачем за виконання відповідачем усіх грошових зобов`язань за Договором в повному обсязі, в т.ч.: за сплату лізингових платежів; сплату санкцій (неустойки, штрафів, пені, інших санкцій), процентів річних, збитків та усіх інших витрат та виплат, сплата яких покладається на відповідача1 відповідно до умов Договору та/або чинного законодавства України.

Звертаючись до суду з позовом, позивач посилається на те, що ним на виконання умов Договору відповідачу 1 передано об`єкт лізингу, що підтверджується відповідним актом, проте відповідач 1 обов`язок щодо лізингових платежів за 6 -14 періоди лізингу не виконав, а також не виконав передбачений п. 5.2.1 Договору обов`язок з інформування позивача про стан та адресу базування об`єкта лізингу шляхом направлення звіту у формі встановленою у додатку «довідка», з огляду на що позивач просив стягнути з відповідачів солідарно заборгованість за лізинговими платежами в сумі 753 827,27 грн., 24% річних в сумі 70 136,77 грн., інфляційні втрати в сумі 60 615,96 грн., пеню в сумі 137 962,84 грн. та штраф в сумі 83 545,00 грн.

Суд першої інстанції при розгляді позову:

- встановивши, що на виконання умов Договору позивач передав відповідачу 1 об`єкт лізингу, проте відповідач 1 зі свого боку зобов`язання з сплати лізингових платежів за 6 -14 періоди лізингу не виконав, внаслідок чого у останнього виникла заборгованість по їх оплаті в сумі 753 827,27 грн. та, що з огляду на невиконання відповідачем 1 обов`язку по оплаті лізингових платежів за 6 -14 періоди лізингу, позивач, відповідно до положень Договору має право на стягнення 24 % річних та пені, а відповідно до ст. 625 ЦК України - 3 % річних та інфляційних втрат у заявлених до стягнення сумах;

- встановивши, що відповідачем 1, в порушення умов Договору, позивача щоквартально (не пізніше 10 календарних днів з моменту закінчення відповідного звітного кварталу) не було проінформовано про стан та адресу базування об`єкта лізингу шляхом направлення звіту у формі встановленою у додатку «довідка» до договору, з огляду на що позивач відповідно до положень Договору має право на стягнення штрафу у заявленій до стягнення сумі;

- встановивши, що, з огляду на укладення договору поруки №210907-6/П від 07.09.2021 та договору поруки №210907-5/П від 07.09.2021 позивач має право на стягнення заявлених до стягнення сум солідарно з відповідача 1, відповідача 2 та відповідача 3, задовольнив позовні вимоги у повному обсязі.

За приписами ч. 1 ст. 269 ГПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як слідує зі змісту апеляційної скарги, у цій справі рішення суду першої інстанції відповідачем 1 оскаржується лише в частині задоволених позовних вимог про стягнення 24% річних в сумі 70 136,77 грн., інфляційних втрат в сумі 60 615,96 грн. пені в сумі 137 962,84 грн. та штрафу в сумі 83 545,00 грн., а відтак, враховуючи, що рішення в частині задоволення позовних вимог про солідарне стягнення з відповідачів простроченої заборгованості за лізинговими платежами в сумі 753 827,27 грн. апелянтом не оскаржується, згідно з ч. 1 ст. 269 ГПК України в цих частинах рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку не переглядається.

При цьому колегія суддів зазначає про те, що при апеляційному перегляді не встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права щодо винесення судом першої інстанції рішення в частині в частині задоволення позовних вимог про солідарне стягнення з відповідачів простроченої заборгованості за лізинговими платежами в сумі 753 827,27 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ч. 2 ст. 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 ЦК України.

Відповідно до ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори.

Відповідно до ч.1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно ст. 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Згідно ч. 2 ст. 1 ЗУ «Про фінансовий лізинг» за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов`язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Згідно ст.ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

За правилами ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до п. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно зі ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання, настають наслідки, передбачені договором або законом.

У силу ст. 230 ГК України, штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Згідно п. 7.1.1. Загальних умов Договору за порушення обов`язку зі своєчасної сплати платежів, передбачених даним Договором та/або чинним законодавством України відповідач 1 сплачує пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла в період прострочення, від простроченої заборгованості за платежами за кожен день прострочення, та відшкодовує всі збитки, завдані цим позивачу, понад вказану пеню. Сторони домовились, що нарахування такої пені за прострочення сплати платежів, передбачених цим Договором та/або чинним законодавством України, припиняється через дванадцять місяців, від дня коли сплата мала відбутися.

Пунктом 5.2.1. Загальних умов Договору визначено, що відповідач 1 зобов`язаний щоквартально (не пізніше 10 календарних днів з моменту закінчення відповідного звітного кварталу) інформувати позивача про стан та адресу базування об`єкта лізингу шляхом направлення звіту у формі встановленою у додатку «довідка» до договору.

Матеріали справи не містять доказів виконання відповідачем 1 обов`язку, визначеного пунктом 5.2.1 Договору.

Згідно з пунктом 7.1.3. Загальних умов Договору за порушення умов пункту 5.2 Загальних умов договору відповідач 1 сплачує договірну санкцію (штраф) у розмірі 1 відсоток остаточної загальної вартості об`єкта лізингу. Сторони погодили, що даний штраф є визначеною грошовою сумою, яка не змінюється (після встановлення остаточної загальної вартості об`єкта лізингу) протягом строку дії договору, та для зручності сторін визначається, як один відсоток від розміру остаточної загальної вартості об`єкта лізингу.

Відповідно до пункту 2.1.5. Загальних умов Договору остаточна загальна вартість об`єкта лізингу - вартість об`єкта лізингу вказана в акті, або в останньому по даті акті коригування вартості об`єкта лізингу, направленому позивачем.

Актом прийому-передачі від 23 вересня 2021 року визначено вартість об`єкта лізингу, що складає 2 088 625,00 грн.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом.

Відповідно до п. 2.7. Загальних умов Договору у разі, якщо лізингоодержувач прострочить сплату лізингових платежів, на підставі ст. 625 ЦК України сторони погодили, що лізингодавець має право нарахувати, а лізингоодержувач зобов`язується сплачувати 24 (двадцять чотири) проценти річних від простроченої суми, протягом всього періоду існування простроченої заборгованості. Сторони домовились, що такі проценти в бухгалтерському обліку відносяться на винагороду (комісію) лізингодавцю за отриманий в лізинг об`єкт лізингу, у зв`язку із чим розмір винагороди (комісії) лізингодавцю за отриманий в лізинг об`єкт лізингу збільшується на суму таких сплачених процентів.

Враховуючи, що матеріалами справи підтверджується факт невиконання відповідачем 1 як обов`язку зі сплати лізингових платежів за 6 -14 періоди лізингу, так і передбаченого п. 5.2.1 Договору обов`язку з інформування позивача про стан та адресу базування об`єкта лізингу шляхом направлення звіту у формі встановленою у додатку «довідка», позивач відповідно до умов Договору та положень ст. 625 ЦК України має право на стягнення відсотків, пені, штрафу та інфляційних втрат у заявлених до стягнення сумах.

Щодо посилань відповідача 1 на те, що несвоєчасне виконання ним обов`язків за спірним договором було наслідком обставин непереборної сили (форс-мажору) військової агресії Російської Федерації проти України, що є підставою для звільнення сторони від відповідальності у вигляді стягнення з неї пені, штрафу, інфляційних нарахувань та 24 % річних, колегія суддів зазначає про таке.

Пунктами 8.1 Загальних умов Договору встановлено, що сторони звільняються від відповідальності у разі затримки виконання зобов`язання або невиконання своїх обов`язків за Договором, якщо вказані затримки чи невиконання виникли внаслідок обставин непереборної сили (форс-мажорних обставин). До обставин непереборної сили належать: війна, страйки, пожежі, вибухи, повені чи інші стихійні лиха, дії чи бездіяльність органів влади та/або управління України чи інших країн, які безпосередньо впливають на виконання сторонами їх обов`язків за Договором.

Сторони зобов`язані письмово, не пізніше 10 діб з моменту настання обставин непереборної сили, повідомити одна одну про настання таких обставин, якщо вони перешкоджають належному виконанню Договору. Підтвердженням настання обставин непереборної сили є виключно офіційне підтвердження таких обставин Торгово-промисловою палатою України (п. 8.2 Договору).

Матеріали справи не містять доказів повідомлення відповідачем 1 позивача про настання обставин непереборної сили та неможливість у зв`язку із цим виконати договірні зобов`язання.

При цьому, обставина введення на території України воєнного стану, враховуючи наявність універсального офіційного листа Торгово-промислової палати України від 28.02.2022 №2024/02.0-7.1 про засвідчення форс-мажорних обставин, не є автоматичною підставою для звільнення особи від відповідальності за неналежне виконання умов Договору.

Верховний Суд в постанові від 25.01.2022. № 904/3886/21 зазначив, що форс-мажорні обставини не мають преюдиціальний (заздалегідь встановлений) характер, а зацікавленій стороні необхідно довести (1) факт їх виникнення; (2) те, що обставини є форс-мажорними (3) для конкретного випадку.

Необхідною умовою є наявність причинно-наслідкового зв`язку між неможливістю виконання договору та обставинами непереборної сили. Стороною договору має бути підтверджено не лише факт настання таких обставин, а саме їх здатність впливати на реальну можливість виконання зобов`язання.

Отже, окрім наявності обставин непереборної сили, для звільнення від відповідальності за повне чи часткове невиконання або неналежне виконання прийнятих на себе за Договором зобов`язань відповідач 1 має довести, що саме введення воєнного стану стало причиною неможливості виконання ним обов`язків зі сплати лізингових платежів за 6 -14 періоди лізингу та з інформування позивача про стан та адресу базування об`єкта лізингу шляхом направлення звіту у формі встановленою у додатку «довідка», проте жодних доказів на підтвердження вказаних обставини відповідачем 1 до матеріалів справи долучено не було.

Також колегія суддів зауважує відповідачу 1 і на тому, що лист Торгово-промислової палати України від 28.02.2022 № 2024/02.0-7.1 не засвідчує форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) саме за Договором, а матеріали справи не містять відповідного сертифіката Торгово-промислової палати, яким засвідчено форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) за Договором, який би і підтверджував неможливість виконання відповідачем 1 зобов`язань з оплати спожитої електричної енергії.

За таких обставин колегія суддів вважає, що відповідачем не доведено об`єктивної неможливості виконання умов Договору,

Також колегія суддів зауважує відповідачу на наступному.

За змістом положень ч.ч. 1, 2 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України входить до розділу I «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, тому в ній визначені загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання і її дія поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.

Згідно з усталеною судовою практикою нарахування на суму боргу трьох процентів річних та інфляційних втрат відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання.

Таких висновків у подібних правовідносинах Велика Палата Верховного Суду дійшла у постановах від 19.06.2019 у справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц, у постанові від 04.02.2020 у справі № 912/1120/16.

Отже, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат не є санкцією, а виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та у отриманні компенсації від боржника.

Подібна за змістом правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 14.05.2018 у справі №904/4593/17, від 13.06.2018 у справі №912/2708/17, від 22.11.2018 у справі №903/962/17, від 23.05.2018 у справі № 908/660/17, від 05.08.2020 у справі №757/12160/17-ц, від 02.09.2020 у справі № 802/1349/17-а, від 22.04.2020 у справі № 922/795/19, від 19.12.2019 у справі № 911/2845/18.

Відтак, заходи відповідальності за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання, передбачені ст. 625 ЦК України, не є неустойкою чи штрафними санкціями, а тому наявність обставин непереборної сили за договором не звільняє відповідача від встановленого законом обов`язку відшкодувати матеріальні втрати кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та не позбавляє кредитора права на отримання компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 12.04.2017 у справі № 3-1462гс16 та підтримана Верховним Судом у постанові від 20.06.2018 у справі № 913/869/14.

За таких обставин колегія суддів вважає, що відповідачем 1 не доведено наявності підстав для звільнення його від сплати пені, штрафу, інфляційних нарахувань та 24% річних, а відтак рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог про стягнення 24% річних в сумі 70 136,77 грн., інфляційних втрат в сумі 60 615,96 грн. пені в сумі 137 962,84 грн. та штрафу в сумі 83 545,00 грн. за розрахунками позивача в залишається без змін.

Щодо посилань відповідача на те, що несвоєчасне виконання ним обов`язків за спірним договором було наслідком обставин непереборної сили (форс-мажору) військової агресії Російської Федерації проти України, що є підставою для звільнення сторони від відповідальності у вигляді стягнення з неї інфляційних нарахувань та 3% річних, колегія суддів зазначає про таке.

Підстави звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання визначені ст. 617 ЦК України згідно з якою особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили; не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов`язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов`язання, відсутність у боржника необхідних коштів.

Згідно з положеннями ст. 218 ГК України у разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності.

Пунктами 5.1 та 5.2 встановлено, що сторони звільняються від відповідальності за часткове чи повне невиконання своїх зобов`язань по цьому Договору, якщо воно стало наслідком дії обставин непереборної сили (пожежі, стихійного лиха, збройного конфлікту, АТО, епідемії, блокади, страйку, а також рішень центральних та місцевих органів влади), які сторони на могли ні передбачити, ні запобігти розумними заходами; обставини форс-мажору повинні бути підтверджені Торгово-промисловою палатою України.

За змістом положень ч.ч. 1, 2 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 входить до розділу I «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, тому в ній визначені загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання і її дія поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.

Згідно з усталеною судовою практикою нарахування на суму боргу трьох процентів річних та інфляційних втрат відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання.

Таких висновків у подібних правовідносинах Велика Палата Верховного Суду дійшла у постановах від 19.06.2019 у справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц, у постанові від 04.02.2020 у справі № 912/1120/16.

Отже, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат не є санкцією, а виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та у отриманні компенсації від боржника.

Подібна за змістом правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 14.05.2018 у справі №904/4593/17, від 13.06.2018 у справі №912/2708/17, від 22.11.2018 у справі №903/962/17, від 23.05.2018 у справі № 908/660/17, від 05.08.2020 у справі №757/12160/17-ц, від 02.09.2020 у справі № 802/1349/17-а, від 22.04.2020 у справі № 922/795/19, від 19.12.2019 у справі № 911/2845/18.

Відтак, заходи відповідальності за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання, передбачені ст. 625 ЦК України, не є неустойкою чи штрафними санкціями, а тому наявність обставин непереборної сили за договором не звільняє відповідача від встановленого законом обов`язку відшкодувати матеріальні втрати кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та не позбавляє кредитора права на отримання компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 12.04.2017 у справі № 3-1462гс16 та підтримана Верховним Судом у постанові від 20.06.2018 у справі № 913/869/14.

За таких обставин колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідачем не доведено наявності підстав для звільнення його від сплати інфляційних нарахувань та 3% річних.

Рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог про солідарне стягнення з відповідачів на користь позивача 24% річних в сумі 70 136,77 грн., інфляційних втрат в сумі 60 615,96 грн. пені в сумі 137 962,84 грн. та штрафу в сумі 83 545,00 грн. залишається без змін.

Щодо інших аргументів сторін колегія суддів зазначає, що вони були досліджені та не наводяться у судовому рішенні, позаяк не покладаються в його основу, тоді як Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа Серявін проти України, § 58, рішення від 10.02.2010). Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України).

Дослідивши матеріали наявні у справі, апеляційний суд робить висновок, що суд першої інстанції дав належну оцінку доказам по справі та виніс законне обґрунтоване судове рішення, яке відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам і матеріалам справи.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновку місцевого господарського суду з огляду на вищевикладене.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що скаржник не довів обґрунтованість своєї апеляційної скарги, докази на підтвердження своїх вимог суду не надав, апеляційний суд погоджується із рішенням Господарського суду міста Києва від 09.03.2023 у справі №910/14212/22 у оскаржуваній частині, отже підстав для його скасування або зміни в межах доводів та вимог апеляційної скарги не вбачається.

Враховуючи вимоги та доводи апеляційної скарги, апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «Трансмир ГМБХ» задоволенню не підлягає.

Відповідно до приписів ст. 129 ГПК України судові витрати по сплаті судового збору за звернення з цією апеляційною скаргою покладаються на апелянта.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 129, 252, 263, 267-271, 273, 275, 276, 281-285, 287 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Трансмир ГМБХ» на рішення Господарського суду міста Києва від 09.03.2023 у справі №910/14212/22 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 09.03.2023 у справі №910/14212/22 залишити без змін.

3. Судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на апелянта.

4. Повернути до Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/14212/22.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання її повного тексту.

Повний текст судового рішення складено 16.05.2023.

Головуючий суддя М.Л. Яковлєв

Судді Є.Ю. Шаптала

С.Р. Станік