ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" березня 2023 р. м. Київ Справа №911/2663/22

За позовом Приватного підприємства «ТТ-Нафта» (14000, Чернігівська обл., м. Чернігів, вул. Робоча, 6)

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Промінь» (08147, Київська обл., Бучанський р-н, с. Софіївська Борщагівка, вул. Петрівська, буд. 1, кв. 47)

про стягнення 503403,75 грн

Суддя Третьякова О.О.

Секретар судового засідання Бондар О.В.

Представники:

від позивача: не з`явився

від відповідача: не з`явився

Обставини справи:

Приватне підприємство «ТТ-Нафта» (далі позивач) звернулось до Господарського суду Київської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Промінь» (далі відповідач) про стягнення 503403,75 грн, з яких 342450,69 грн основного боргу, 22544,93 грн 3% річних та 138408,13 грн інфляційних втрат.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем своїх грошових зобов`язань за договором купівлі-продажу товарів від 21.01.2022 №273 щодо здійснення повного розрахунку за отриманий товар у строк, визначений договором.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 21.12.2022 відкрито провадження у справі №911/2663/22, постановлено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 20.01.2023, встановлено сторонам процесуальні строки для реалізації відповідних процесуальних прав. Ухвала від 21.12.2022 про відкриття провадження у справі №911/2663/22 направлена судом відповідачу 27.01.2023 рекомендованим поштовим відправленням №989, яке вручене відповідачу 11.01.2023.

16.01.2023 до Господарського суду Київської області від позивача надійшла заява про проведення підготовчого засідання у справі №911/2663/22 без участі представника позивача.

У підготовче засідання 20.01.2023 сторони не з`явились, відповідач про причини неявки суд не повідомив, ухвалою суду від 20.01.2023 підготовче засідання відкладено на 16.02.2023. Ухвала від 20.01.2023 про відкладення підготовчого засідання направлена судом 27.01.2023 позивачу та відповідачу рекомендованими поштовими відправленнями відповідно №938 та №540.

02.02.2023 до Господарського суду Київської області від позивача надійшла заява про розгляд справи №911/2663/22 без участі представника позивача.

09.02.2023 до Господарського суду Київської області від позивача надійшла заява про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів, яка ухвалою суду від 14.02.2023 була задоволена.

У підготовче засідання 16.02.2023 з`явився представник позивача (в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів), відповідач не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, відзив на позов не подав, ухвалою суду від 16.02.2023 закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті на 09.03.2023.

У судове засідання 09.03.2023 з`явився представник позивача (в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів), відповідач не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, ухвалою суду від 09.03.2023 судове засідання відкладено на 23.03.2023. Ухвала суду від 16.02.2023 про призначення справи до судового розгляду по суті та ухвала суду 09.03.2023 про відкладення судового засідання на 23.03.2023 направлені судом відповідачу 14.03.2023 рекомендованим поштовим відправленням №647.

У судове засідання 23.03.2023 сторони не з`явились.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 10 липня 1984 року у справі «Гінчо проти Португалії» передбачив, що держави-учасниці Ради Європи зобов`язані організовувати свою правову систему таким чином, щоб забезпечити додержання положень п.1 ст.6 Конвенції та вимог щодо судового розгляду упродовж розумного строку. Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких не допустити судовий процес у безладний рух. Слід зазначити, що Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях наголошує на тому, що право на суд не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави. Кожна з сторін, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу цікавитись провадженням у її справі.

За приписами ч.1 ст.9 Господарського процесуального кодексу України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи. Будь-яка особа, яка не є учасником справи, має право на доступ до судових рішень у порядку, встановленому законом. Відповідно до ч.1 ст.2 та ч.1 ст.4 Закону України «Про доступ до судових рішень» усі судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України.

Враховуючи наведене, суд зазначає, що суд про судові засідання у справі повідомляв відповідача рекомендованими поштовими відправленням, крім того відповідач не був позбавлений права та можливості ознайомитись, зокрема, з ухвалами суду у даній справі в Єдиному державному реєстрі судових рішень (www.reyestr.court.gov.ua).

Відповідач у судові засідання не з`являвся, відзив на позов на подав, про поважні причини неявки у судові засідання та неподання відзиву суд не повідомляв.

Відповідно до ч.9 ст.165 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Враховуючи викладене, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними матеріалами.

Розглянувши подані документи і матеріали, проаналізувавши позовні вимоги, з`ясувавши фактичні обставин справи, оцінивши наявні докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, суд

встановив:

21 січня 2020 між Приватним підприємством «ТТ-Нафта» в якості продавця та Товариством з обмеженою відповідальністю «Промінь» в якості покупця укладено договір №273 купівлі-продажу товарів (далі Договір), відповідно до умов пункту 2.1 якого продавець (позивач) зобов`язався передавати у власність покупцю (відповідачу), а покупець (відповідач) зобов`язався приймати та оплачувати товари (далі Товари) в порядку та на умовах, вказаних у цьому Договорі.

Відповідно до пункту 1.1 Договору Товар це паливно-мастильні матеріали, а саме: дизельне пальне, бензин марок А-92 євро, А-95 євро, А-92 у-т, А-95 Преміум, газ скраплений, мастила та оливи.

Згідно із пунктом 3.6 Договору кількість та асортимент Товарів у кожній окремій партії вважається погодженими до передачі покупцеві в момент підписання уповноваженими представниками сторін видаткової накладної.

Кожна окрема партія Товарів, що поставляється за Договором, оплачується покупцем за домовленістю з продавцем з відстрочкою платежу (пункт 4.3 Договору). Також із п.4.8 Договору випливає, що оплата підлягає здійсненню після отримання та підписання накладних.

Датою оплати вважається дата зарахування грошових коштів на банківських рахунок продавця (пункт 4.5 Договору).

Договором обумовлено, що сторони за порушення зобов`язань за цим Договором несуть відповідальність, визначену цим Договором та чинним законодавством України (пункт 6.1 Договору).

Пунктами 9.1 та 9.2 Договору визначено, що даний договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами та діє до 31.12.2020.

Матеріалами справи підтверджується, що на виконання умов Договору купівлі-продажу товарів від 21.01.2020 №273 позивач передав відповідачу у власність Товари (паливо) на загальну суму 661254,83 грн, а саме:

- товар (паливо) на загальну суму 5801,14 грн, що підтверджується підписаною та скріпленою печатками підприємств видатковою накладною № РН-0001161 від 31.01.2020,

- товар (паливо) на загальну суму 12270,48 грн, що підтверджується підписаною та скріпленою печатками підприємств видатковою накладною № РН-0002180 від 29.02.2020,

- товар (паливо) на загальну суму 34460,92 грн, що підтверджується підписаною та скріпленою печатками підприємств видатковою накладною № РН-0003367 від 31.03.2020,

- товар (паливо) на загальну суму 64606,57 грн, що підтверджується підписаною та скріпленою печатками підприємств видатковою накладною № РН-0004640 від 30.04.2020,

- товар (паливо) на загальну суму 87555,12 грн, що підтверджується підписаною та скріпленою печатками підприємств видатковою накладною № РН-0005711 від 31.05.2020,

- товар (паливо) на загальну суму 89256,41 грн, що підтверджується підписаною та скріпленою печатками підприємств видатковою накладною № РН-0006704 від 30.06.2020,

- товар (паливо) на загальну суму 125473,00 грн, що підтверджується підписаною та скріпленою печатками підприємств видатковою накладною № РН-0007922 від 31.07.2020,

- товар (паливо) на загальну суму 22413,17 грн, що підтверджується підписаною та скріпленою печатками підприємств видатковою накладною № РН-0009039 від 31.08.2020,

- товар (паливо) на загальну суму 46692,66 грн, що підтверджується підписаною та скріпленою печатками підприємств видатковою накладною № РН-0010259 від 30.09.2020,

- товар (паливо) на загальну суму 63056,40 грн, що підтверджується підписаною та скріпленою печатками підприємств видатковою накладною № РН-0011452 від 31.10.2020,

- товар (паливо) на загальну суму 53164,45 грн, що підтверджується підписаною та скріпленою печатками підприємств видатковою накладною № РН-0012619 від 30.11.2020,

- товар (паливо) на загальну суму 56504,51 грн, що підтверджується підписаною та скріпленою печатками підприємств видатковою накладною № РН-0013761 від 31.12.2020.

Відповідач оплатив позивачу Товар за Договором лише частково на загальну суму 318801,14 грн, а саме:

- 10.02.2020 платіжним дорученням №34 на суму 5801,14 грн

- 07.10.2020 платіжним дорученням №217 на суму 12270,48 грн

- 07.10.2020 платіжним дорученням №218 на суму 34460,92 грн

- 07.10.2020 платіжним дорученням №219 на суму 64606,57 грн

- 07.10.2020 платіжним дорученням №220 на суму 1662,03 грн

- 15.10.2020 платіжним дорученням №242 на суму 100000,00 грн

- 10.11.2020 платіжним дорученням №355 на суму 100000,00 грн.

Таким чином, основна заборгованість відповідача перед позивачем за Договором становить 342450,69 грн (661254,83-318801,14=342450,69).

Звертаючись з даним позовом до суду, позивач вказує на те, що відповідач не виконав свого обов`язку з оплати товару, поставленого за Договором купівлі-продажу від 21.01.2020 №273, у зв`язку з чим у відповідача виникла заборгованість (основний борг) у розмірі 342450,69 грн. Крім того, у зв`язку із простроченням відповідачем сплати основного боргу у розмірі 342450,69 грн позивачем нараховано відповідачу 3% річних в загальній сумі 22544,93 грн та інфляційні втрати в розмірі 138408,13 грн.

Надаючи правову оцінку вказаним обставинам справи, суд виходить з того, що між сторонами на підставі договору купівлі-продажу від 21.01.2020 №273 виникли майнові правовідносини за договором поставки, що є різновидом договору купівлі-продажу.

Так, відповідно до ст.175 Господарського кодексу України майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Пунктом 1 ч.2 ст.11 Цивільного кодексу України передбачено, що однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.

Згідно із ст.509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

За змістом положень ст.193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання-відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Згідно з ч. ст.530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

У ст.629 Цивільного кодексу України закріплений основоположний принцип договірного права «pacta sunt servanda», відповідно до якого договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст.525, 526 Цивільного кодексу України та ст.ст.193, 202 Господарського кодексу України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Згідно з положеннями ст.712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін. Законом можуть бути передбачені особливості регулювання укладення та виконання договорів поставки.

Статтею 655 Цивільного кодексу України визначено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

В силу приписів ст.663 Цивільного кодексу України продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Згідно із ч.1 ст.692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Як випливає з Договору (пункт 4.8), оплата вартості товару повинна була здійснюватись покупцем (відповідачем) по факту отримання товарів згідно з підписаними сторонами видатковими накладними про передачу товарів продавцем покупцю.

Відповідно до положень ст.599 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ст.610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст.612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Факт поставки товарів позивачем відповідачу за Договором на загальну суму 661254,83 грн та виникнення у відповідача перед позивачем простроченого основного боргу у розмірі 342450,69 грн підтверджується: 1) видатковими накладними, які перераховані вище та є належним та допустимим доказом отримання відповідачем товарів, визначених цими накладними та на суми, що в них зазначені; та 2) платіжними дорученнями про часткову оплату товарів відповідачем позивачу.

Відповідно до ч.1 та 4 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Відповідач факту отримання від позивача товарів не заперечив та не спростував, правом на подання відзиву на позов не скористався, доказів належного виконання своїх зобов`язань за договором та сплати коштів за отримані товари у повному обсязі не надав.

Таким чином, оскільки строк оплати за Договором настав, позивачем доведено, а відповідачем не спростовано доводів позивача, суд дійшов висновку, що заборгованість відповідача (основний борг) в сумі 342450,69 грн матеріалами справи підтверджена та підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Крім того, за несвоєчасне виконання відповідачем своїх зобов`язань щодо оплати поставлених товарів, позивачем нараховано відповідачу 3% річних в загальній сумі 22544,93 грн та інфляційні втрати в розмірі 138408,13 грн, а саме:

- за прострочення оплати основного боргу в сумі 125473,00 грн за видатковою накладною № РН-0007922 від 31.07.2020 позивачем заявлено до стягнення 7366,22 грн 3% річних та 42275,02 грн інфляційних втрат за період прострочення з 01.08.2020 по 13.12.2020 (з урахуванням часткового погашення цієї суми основного боргу),

- за прострочення оплати основного боргу в сумі 22413,17 грн за видатковою накладною № РН-0009039 від 31.08.2020 позивачем заявлено до стягнення 1535,77 грн 3% річних та 9526,50 грн інфляційних втрат за період прострочення з 01.09.2020 по 13.12.2022,

- за прострочення оплати основного боргу в сумі 46692,66 грн за видатковою накладною № № РН-0010259 від 30.09.2020 позивачем заявлено до стягнення 3084,59 грн 3% річних та 19515,22 грн інфляційних втрат за період прострочення з 01.10.2020 по 13.12.2022,

- за прострочення оплати основного боргу в сумі 63056,40 грн за видатковою накладною № РН-0011452 від 31.10.2020 позивачем заявлено до стягнення 4005,37 грн 3% річних та 25469,20 грн інфляційних втрат за період прострочення з 01.11.2020 по 13.12.2022,

- за прострочення оплати основного боргу в сумі 53164,45 грн за видатковою накладною № РН-0012619 від 30.11.2020 позивачем заявлено до стягнення 3246,30 грн 3% річних та 20515,89 грн інфляційних втрат за період прострочення з 01.12.2020 по 13.12.2022,

- за прострочення оплати основного боргу в сумі 56504,51 грн за видатковою накладною № РН-0013761 від 31.12.2020 позивачем заявлено до стягнення 3306,68 грн 3% річних та 21106,30 грн інфляційних втрат за період прострочення з 01.01.2021 по 13.12.2022.

Статтею 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3% річних не є фінансовими санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів (девальвації грошової одиниці України) та отриманні компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ця міра відповідальності нараховуються незалежно від наявності вини боржника, оскільки передбачена законом і є частиною грошового зобов`язання боржника до моменту його припинення згідно норм матеріального права України.

Здійснений позивачем розрахунок 3% річних та інфляційних втрат відповідає вказаним нормам законодавства та встановленим обставинам справи, а тому вимоги в цій частині позову є також доведеними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

За правилами ст.13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

За змістом ч.1 ст.14 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справу не інакше як, зокрема, на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч.1 ст.73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами, зокрема, письмовими, речовими і електронними доказами (п. 1 ч.2 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України).

Частинами 1 та 2 ст.86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Приймаючи до уваги вищевикладене в сукупності, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд прийшов до висновку про повне задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача 342450,69 грн основного боргу, 22544,93 грн 3% річних та 138408,13 грн інфляційних втрат.

Судовий збір за розгляд справи відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладається на відповідача у зв`язку з задоволенням позовних вимог.

Позивачем за подання позову сплачено судовий збір в сумі 7551,07 грн, що підтверджується платіжним дорученням №6229 від 12.12.2022.

Отже, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 7551,07 грн витрат зі сплати судового збору.

Керуючись ст. 2, 7, 8, 11, 13, 14, 18, 20, 73-80, 129, 231, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

вирішив:

1. Позовні вимоги Приватного підприємства «ТТ-Нафта» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Промінь» про стягнення 342450,69 грн основного боргу, 22544,93 грн 3% річних та 138408,13 грн інфляційних втрат задовольнити повністю.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Промінь» (08147, Київська обл., Бучанський р-н, с. Софіївська Борщагівка, вул. Петрівська, буд. 1, кв. 47, ) на користь Приватного підприємства «ТТ-Нафта» (14000, Чернігівська обл., м. Чернігів, вул. Робоча, 6, ) 342450 (триста сорок дві тисячі чотириста п`ятдесят) грн 69 коп. основного боргу, 22544 (двадцять дві тисячі п`ятсот сорок чотири) грн 93 коп. 3% річних, 138408 (сто тридцять вісім тисяч чотириста вісім) грн 13 коп. інфляційних втрат та 7551 (сім тисяч п`ятсот п`ятдесят одну) грн 07 коп. витрат зі сплати судового збору.

3. Наказ видати після набрання судовим рішенням законної сили.

Рішення Господарського суду Київської області набирає законної сили у строк та порядку, які передбачені ст.241 Господарського процесуального кодексу України, та може бути оскаржено до Північного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 22.05.2023

Суддя О.О. Третьякова