ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
УХВАЛА

про відмову у задоволенні клопотання про залишення позову без розгляду

"10" травня 2023 р.м. Одеса Справа № 916/3288/22

Господарський суд Одеської області у складі судді Петренко Н.Д.,

за участю секретаря судового засідання Ігнатишеної А.О.

розглянувши клопотання відповідача державного підприємства "Морська адміністрація Чорноморського рибного порту" про залишення позовної заяви без розгляду на підставі п. 7 ч. 1 ст. 226 ГПК України /вх. № 4055/23 від 08.02.2023 року/ у справі № 916/3288/22

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "Нафто-газовий Центр Безпеки та Навчання" /, адреса - 65003, м. Одеса, вул. От. Головатого, 24, e-mail: /

до відповідача: Державного підприємства "Морська адміністрація Чорноморського рибного порту" /, адреса - 68094, Одеська обл., м. Чорноморськ, 5, e-mail: /

за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача: Державного агентства меліорації та рибного господарства України /, адреса - 04053, м. Київ, вул. Січових Стрільців, 45-а, e-mail: /

про визнання неправомірною односторонньої відмови від договорів бербоут-чартерів (фрахтування) суден

участі представників учасників:

від позивача: адвокат Писаний Д.О. на підставі ордеру АА № 1251496 від 24.11.2022 року;

від відповідача: адвокат Невінгловська І.М. на підставі довіреності від 28.12.2022 року;

від третьої особи: Макєєв О.О. в порядку самопредставництва органу державної влади.

ВСТАНОВИВ:

05.12.2022 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Нафто-газовий Центр Безпеки та Навчання» звернулося до Господарського суду Одеської області з позовною заявою /вх. № 3399/22/ до Державного підприємства «Морська адміністрація Чорноморського рибного порту» про визнання недійсним повідомлення державного підприємства «Морська адміністрація Чорноморського рибного порту» про розірвання договорів бербоут-чартерів (фрахтування) суден № 2022/09/07.1 від 07.09.2022 року з моменту підписання.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на відсутність підстав для розірвання договорів в односторонньому порядку.

Позов пред`явлено на підставі ст.ст. 525, 526, 530, 651 ЦК України, ст. 188 ГК України, ст.ст. 91, 207, 212 КТМ України, Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні».

Ухвалою суду від 12.12.2022 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі № 916/3288/22; постановлено справу розглядати за правилами загального позовного провадження. В п. 7 резолютивної частини ухвали роз`яснено Державному підприємству «Морська адміністрація Чорноморського рибного порту» його право у відповідності до п. 7 ч. 1 ст. 226 ГПК України надати заперечення проти вирішення спору в господарському суді не пізніше початку розгляду справи по суті, але до подання ним першої заяви щодо суті спору.

05.01.2023 року на адресу суду надійшов відзив на позов/вх. № 331/23/.

Ухвалою суду від 18.01.2023 року залучено до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Державне агентство меліорації та рибного господарства України.

08.02.2023 року на адресу суду надійшло клопотання відповідача про залишення позову без розгляду /вх. № 4055/23/ на підставі п. 7 ч. 1 ст. 226 ГПК України. Відповідач також просить вважати неподаним відзив від 28.12.2022 року та не розглядати його. В обґрунтування клопотання відповідач посилається на те, що підприємство заперечує проти розгляду справи в Господарському суді Одеської області через наявність в укладених між сторонами договорах бербоут-чартеру (фрахтування) суден від 09.06.2020 року № 101/2020, № 102/2020, № 103/2020 чинного арбітражного застереження. Відповідач наполягає на тому, що спір має бути вирішений в погодженому сторонами арбітражі.

06.03.2023 року на адресу суду надійшли заперечення позивача /вх. № 7068/23/ на клопотання відповідача про залишення позову без розгляду на підставі п. 7 ч. 1 ст. 226 ГПК України /вх. № 4055/23 від 08.02.2023 року/. Позивач наголошує, що сторони в спірних договорах не визначили конкретну арбітражну установу. Позивач зауважує, що сторони договору не відповідають критеріям, встановленим ч. 2 ст. 1 Закону України «Про міжнародний арбітраж», так як не мають ознак іноземного елементу. З огляду на що, спори між вказаними сторонами не можуть передаватися на розгляд міжнародного комерційного арбітражу та мають розглядатися в українських судах. Позивач вважає, що пункти договорів про застосування права іноземної країни є нікчемними на підставі ст. 2 та ст. 10 Закону України «Про міжнародний комерційний арбітраж».

Позивач вказує, що оскільки сторони не погодили арбітражну інструкцію, в договорах не передбачена процедура визначення арбітражної інституції в разі виникнення спору між сторонами відносно арбітражного застереження, а отже, позивач вважає, що сторони не можуть виконати арбітражне застереження, передбачене в п. 32 договорів. Спір між сторонами, на думку позивача, є неарбітрованим, та має вирішуватися в українському суді.

У підготовчому засіданні представник позивача заперечував проти задоволення клопотання відповідача про залишення позову без розгляду на підставі п. 7 ч. 1 ст. 226 ГПК України /вх. № 4055/23 від 08.02.2023 року/.

Представник відповідача у підготовчому засіданні наполягав на задоволенні клопотання про залишення позову без розгляду на підставі п. 7 ч. 1 ст. 226 ГПК України та заперечував проти розгляду справи у Господарському суді Одеської області.

Представник третьої особи у підготовчому засіданні підтримав клопотання відповідача про залишення позову без розгляду на підставі п. 7 ч. 1 ст. 226 ГПК України.

Відповідно до частини другої статті 12 ГПК України, підвідомчий господарським судам спір може бути передано сторонами на вирішення третейського суду, крім спорів про визнання недійсними актів, а також спорів, що виникають при укладанні, зміні, розірванні та виконанні господарських договорів, пов`язаних із задоволенням державних потреб, спорів, передбачених пунктом 4 частини першої цієї статті, та інших спорів, передбачених законом. Рішення третейського суду може бути оскаржено в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Відповідно ч. 1 ст. 27 ГПК України, позов пред`являється до господарського суду за місцезнаходженням чи місцем проживання відповідача, якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Згідно із ч.ч.1, 2, 6 ст.4 ГПК України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням. Угода сторін про передачу спору на розгляд третейського суду (міжнародного комерційного арбітражу) допускається.

Як визначено у ч.1 ст.22 ГПК України спір, який відноситься до юрисдикції господарського суду, може бути переданий сторонами на вирішення третейського суду або міжнародного комерційного арбітражу, крім: 1) спорів про визнання недійсними актів, спорів про державну реєстрацію або облік прав на нерухоме майно, прав інтелектуальної власності, прав на фінансові інструменти, а також спорів, що виникають при укладанні, зміні, розірванні та виконанні договорів про публічні закупівлі з урахуванням частини другої цієї статті; 2) спорів, передбачених пунктами 2, 3, 7 - 13 частини першої, пунктами 2, 3, 6 частини другої статті 20 цього Кодексу, з урахуванням частини другої цієї статті; 3) інших спорів, які відповідно до закону не можуть бути передані на вирішення третейського суду або міжнародного комерційного арбітражу.

Частина 1 ст.627 Цивільного кодексу України передбачає, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст.629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно зі ст.1 Закону України "Про міжнародне приватне право" приватноправові відносини - відносини, які ґрунтуються на засадах юридичної рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності, суб`єктами яких є фізичні та юридичні особи; іноземний елемент - ознака, яка характеризує приватноправові відносини, що регулюються цим Законом, та виявляється в одній або кількох з таких форм: хоча б один учасник правовідносин є громадянином України, який проживає за межами України, іноземцем, особою без громадянства або іноземною юридичною особою; об`єкт правовідносин знаходиться на території іноземної держави; юридичний факт, який створює, змінює або припиняє правовідносини, мав чи має місце на території іноземної держави.

За змістом ст.1 Закону України "Про міжнародний комерційний арбітраж" до міжнародного комерційного арбітражу можуть за угодою сторін передаватися спори з договірних та інших цивільно-правових відносин, що виникають при здійсненні зовнішньоторговельних та інших видів міжнародних економічних зв`язків, якщо комерційне підприємство хоча б однієї із сторін знаходиться за кордоном.

Положеннями ст.2 Закону України "Про міжнародний комерційний арбітраж" передбачено, що "арбітраж" - це будь-який арбітраж (третейський суд) незалежно від того, чи утворюється він спеціально для розгляду окремої справи, чи здійснюється постійно діючою арбітражною установою, зокрема Міжнародним комерційним арбітражним судом або Морською арбітражною комісією при Торгово-промисловій палаті України.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.7 Закону України "Про міжнародний комерційний арбітраж" арбітражна угода - це угода сторін про передачу до арбітражу всіх або певних спорів, які виникли або можуть виникнути між ними в зв`язку з будь-якими конкретними правовідносинами, незалежно від того, чи мають вони договірний характер чи ні. Арбітражна угода може бути укладена у вигляді арбітражного застереження в контракті або у вигляді окремої угоди. Арбітражна угода укладається в письмовій формі. Угода вважається укладеною в письмовій формі, якщо вона міститься в документі, підписаному сторонами, або міститься у проспекті цінних паперів (рішенні про емісію цінних паперів), що передбачає призначення адміністратора за випуском облігацій, або укладена шляхом обміну листами, електронними повідомленнями, якщо інформація, що міститься в них, є доступною для подальшого використання, повідомленнями по телетайпу, телеграфу або з використанням інших засобів електрозв`язку, що забезпечують фіксацію такої угоди, або шляхом обміну позовною заявою та відзивом на позов, в яких одна із сторін стверджує наявність угоди, а інша проти цього не заперечує. Посилання в угоді на документ, що містить арбітражне застереження, є арбітражною угодою за умови, що угода укладена в письмовій формі і це посилання є таким, що робить згадане застереження частиною угоди.

За змістом ст.8 Закону України "Про міжнародний комерційний арбітраж" суд, до якого подано позов у питанні, що є предметом арбітражної угоди, повинен, якщо будь-яка із сторін попросить про це не пізніше подання своєї першої заяви щодо суті спору, залишити позов без розгляду і направити сторони до арбітражу, якщо не визнає, що ця арбітражна угода є недійсною, втратила чинність або не може бути виконана. У разі подання позову, зазначеного в пункті 1 цієї статті, арбітражний розгляд проте може бути розпочато або продовжено і арбітражне рішення може бути винесено, поки сперечання про підсудність чекають розв`язання в суді.

Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 28.08.2018 у справі №906/493/16 викладено правовий висновок про те, що:

- у разі наявності арбітражної угоди між сторонами спору та поданого стороною відповідно до вимог ГПК України клопотання про припинення провадження господарський суд може продовжити розгляд справи за умови встановлення в передбаченому законом порядку недійсності, втрати чинності або неможливості виконання вказаної угоди не пізніше початку розгляду справи по суті;

- господарський суд має тлумачити будь-які неточності в тексті арбітражної угоди та розглядати сумніви щодо її дійсності, чинності та виконуваності на користь її дійсності, чинності та виконуваності, забезпечуючи принцип автономності арбітражної угоди;

- суд може визнати угоду такою, що не може бути виконана, внаслідок істотної помилки сторін у назві арбітражу, до якого передається спір (відсилання до неіснуючої арбітражної установи), за умови відсутності в арбітражній угоді вказівки на місце проведення арбітражу чи будь-яких інших положень, які б дозволяли встановити дійсні наміри сторін щодо обрання певної арбітражної установи чи регламенту, за яким має здійснюватись арбітражний розгляд. У разі невизначеності арбітражної установи сторона арбітражної угоди не має обов`язку перед зверненням до компетентного державного суду звертатися до однієї чи декількох арбітражних установ для того, щоб вони вирішили питання щодо своєї компетенції стосовно цього спору.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 07.05.2019 у справі № 921/421/18, від 24.07.2019 у справі № 904/3096/18, від 13.06.2019 у справі № 913/488/18, від 25.06.2019 у справі № 911/1696/18, від 15.10.2019 у справі № 911/1595/18, від 26.07.2021 у справі № 908/16/21.

У пункті 7 частини першої статті 226 ГПК України закріплено, що суд залишає позов без розгляду, якщо сторони уклали угоду про передачу даного спору на вирішення третейського суду або міжнародного комерційного арбітражу, і від відповідача не пізніше початку розгляду справи по суті, але до подання ним першої заяви щодо суті спору надійшли заперечення проти вирішення спору в господарському суді, якщо тільки суд не визнає, що така угода є недійсною, втратила чинність або не може бути виконана.

Наведене вище дає підстави для висновку про те, що при вирішенні питання залишення позову без розгляду з підстав, передбачених пунктом 7 частини першої статті 226 ГПК України господарському суду слід встановити наявність сукупності таких умов:

-існування арбітражної угоди, за якою позов у питанні, що порушене у державному суді, відноситься до компетенції арбітражу;

-від відповідача не пізніше початку розгляду справи по суті, але до подання ним першої заяви щодо суті спору надійшли заперечення проти вирішення спору в господарському суді;

-встановлення судом дійсності, чинності та виконуваності третейської угоди.

Як вбачається з матеріалів справи, між 09.06.2020 року між ТОВ "Нафто-газовий Центр Безпеки та Навчання" та ДП "Морська адміністрація Чорноморського рибного порту" укладено договори бербоут-чартеру (фрахтування) суден № 101/2020, № 102/2020, № 103/2020.

Положеннями п. 32 ч. ІІ договорів бербоут-чартеру (фрахтування) судна № 101/2020, договору бербоут-чартеру (фрахтування) судна 102/2020, договору бербоут-чартеру (фрахтування) судна 103/2020 визначено, що ці чартери керуються та тлумачаться відповідно до англійського законодавства, а будь-який спір, що виникає з цих чартерів або пов`язаний з ним, передається на розгляд арбітражу в Лондоні відповідно до Закону про арбітраж 1996 року або будь-якої законодавчої зміни або відновлення його застосовуються в межах, необхідних для виконання положень цього застереження. Арбітраж проводиться відповідно до умов Лондонської асоціації морських арбітрів (LMAA), чинних на момент початку арбітражного розгляду.

Таким чином, судом встановлено, що п. 32 ч. ІІ договору бербоут-чартеру (фрахтування) судна № 101/2020, договору бербоут-чартеру (фрахтування) судна 102/2020, договору бербоут-чартеру (фрахтування) судна 103/2020 містять арбітражне застереження.

Господарський судом при відкритті провадження враховано правові позиції, викладені Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 28.08.2018 по справі № 906/493/16 (п.37), Касаційним господарським судом у постановах від 01.04.2019 у справі №910/4272/18, від 24.07.2019 у справі №904/3096/18, та від 16 січня 2020 року у справі № 908/2743/18.

Так, відповідно правової позиції, викладеної Касаційним господарським судом від 16 січня 2020 року у справі № 908/2743/18, фактично законодавець дає сторонам можливість як за волевиявленням всіх сторін укласти арбітражу угоду, так і за їх спільним волевиявленням змінити арбітражну підсудність та розглядати справу у відповідному господарському суді України, яке виражається в тому, що одна зі сторін угоди передає спір до такого суду і жодна зі сторін вказаної арбітражної угоди не заявляє заперечень проти цього до подання своєї першої заяви щодо суті спору і до початку розгляду справи по суті.

У зв`язку із чим, в ухвалі суду про відкриття провадження від 12.12.2022 року судом роз`яснено Державному підприємству «Морська адміністрація Чорноморського рибного порту» його право у відповідності до п. 7 ч. 1 ст. 226 ГПК України надати заперечення проти вирішення спору в господарському суді не пізніше початку розгляду справи по суті, але до подання ним першої заяви щодо суті спору.

Як вбачається із матеріалів справи, відповідач надав відзив 05.01.2023 року /вх. № 331/23/, а клопотання про залишення позову без розгляду /вх. № 4055/23/ на підставі п. 7 ч. 1 ст. 226 ГПК України - 08.02.2023 року.

Станом на 08.02.2023 року справа № 916/3288/22 перебуває на стадії підготовчого провадження.

Таким чином відповідачем надано заперечення проти вирішення спору в господарському суді з пропуском строку, встановленого п. 7 ч. 1 ст. 226 ГПК України, оскільки відповідні заперечення надійшли до початку розгляду справи по суті, однак більше ніж через місяць /08.02.2023 року/ після першої заяви по суті - відзив /05.01.2023 року/.

Господарський суд зауважує, що відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 28.08.2018 у справі №906/493/16, саме суд, до якого подано позов у питанні, що є предметом арбітражної угоди, саме при розгляді клопотання про припинення провадження у справі і направлення сторін до арбітражу повинен вирішити питання дійсності, чинності та виконуваності арбітражної угоди.

Суд звертає увагу на зміст ст.22 ГПК України та ст.8 Закону України "Про міжнародний комерційний арбітраж", відповідно до яких будь-які неточності у тексті угоди про передачу спору на вирішення міжнародного комерційного арбітражу повинні тлумачитись судом на користь її дійсності, чинності та виконуваності, якщо суд не визнає, що ця арбітражна угода є недійсною, втратила чинність або не може бути виконана.

Судом встановлено, що сторонами договору бербоут-чартеру (фрахтування) судна № 101/2020 від 09.06.2020 року, договору бербоут-чартеру (фрахтування) судна 102/2020 від 09.06.2020 року, договору бербоут-чартеру (фрахтування) судна 103/2020 від 09.06.2020 року є ТОВ "Нафто-газовий Центр Безпеки та Навчання" та ДП "Морська адміністрація Чорноморського рибного порту". Вказані юридичні особи не мають ознак іноземного елементу.

Як зазначалось вище, за змістом ст.1 Закону України "Про міжнародний комерційний арбітраж" до міжнародного комерційного арбітражу можуть за угодою сторін передаватися спори з договірних та інших цивільно-правових відносин, що виникають при здійсненні зовнішньоторговельних та інших видів міжнародних економічних зв`язків, якщо комерційне підприємство хоча б однієї із сторін знаходиться за кордоном.

З урахуванням вказаного, господарський суд приходить до висновку, що оскільки жодна із сторін договорів бербоут-чартеру (фрахтування) суден не знаходиться за кордоном, то правовідносини ТОВ "Нафто-газовий Центр Безпеки та Навчання" та ДП "Морська адміністрація Чорноморського рибного порту" не регулюються положеннями Закону України «Про міжнародний комерційний арбітраж». Відтак арбітражне застереження, викладене у п. 32 ч. ІІ договорів бербоут-чартеру (фрахтування) суден є недійсним, так як на правовідносини сторін вказаних договорів поширюється виключно національне законодавства, а дана справа відповідно має бути розглянута національним судом, тобто у даному випадку Господарським судом Одеської області.

При цьому суд зазначає, що принцип автономності арбітражної угоди від основного договору полягає у тому, що арбітражна угода та основний договір розглядаються як дві окремі угоди, тому недійсність арбітражної угоди не може бути підставою для автоматичної недійсності договору.

Проаналізувавши встановлені обставини в їх сукупності, приймаючи до уваги недійсність арбітражного застереження, викладеного у п. 32 ч. ІІ договорів бербоут-чартеру (фрахтування) суден, господарський суд приходить до висновку відсутність підстав для залишення позовної заяви без розгляду, передбачених п. 7 ч. 1 ст. 226 ГПК України. У зв`язку із чим, суд відмовляє у задоволенні клопотання відповідача Державного підприємства "Морська адміністрація Чорноморського рибного порту" про залишення позовної заяви без розгляду на підставі п. 7 ч. 1 ст. 226 ГПК України /вх. № 4055/23 від 08.02.2023 року/ у справі № 916/3288/22.

Керуючись п. 7 ч. 1 ст. 226, 234-241 Господарського процесуального кодексу України суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні клопотання відповідача державного підприємства "Морська адміністрація Чорноморського рибного порту" про залишення позовної заяви без розгляду на підставі п. 7 ч. 1 ст. 226 ГПК України /вх. № 4055/23 від 08.02.2023 року/ у справі № 916/3288/22 - відмовити.

Ухвала складена та підписана 15.03.2023 року.

Ухвала набрала законної сили 10.03.2023 року та оскарженню не підлягає.

Суддя Н.Д. Петренко