РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

15.05.2023Справа № 910/1731/23
За позовом Комунального підприємства «Київтранспарксервіс»

до фізичної особи-підприємця Стеценко Олега Івановича

про стягнення 37 944,55 грн,

Суддя Карабань Я.А.

Без виклику представників сторін (судове засідання не проводилось).

ВСТАНОВИВ:

Комунальне підприємство «Київтранспарксервіс» (надалі - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до фізичної особи-підприємця Стеценко Олега Івановича (надалі-відповідач) про стягнення суми грошових коштів у розмірі 37 944,55 грн, з яких: 31 720, 00 грн основний борг, 4 573,51 грн пеня, 1 376,64 грн інфляційні втрати та 274,40 грн 3% річних.

Позовні вимоги, з посиланням на ст.526, 530, 625 Цивільного кодексу України, ст.20, 193, 230 Господарського кодексу України, мотивовані неналежним виконанням відповідачем своїх обов`язків за договором про надання права на експлуатацію фіксованих місць паркування №ДНП-2015-07/50 від 30.07.2015, у частині повної та своєчасної сплати вартості наданих послуг.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 07.02.2023 дану позовну заяву залишено без руху, встановлено позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви протягом п`яти днів з дня вручення даної ухвали.

24.02.2023 від представника позивача надійшла заява про усунення недоліків.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 01.03.2023 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження в справі та вирішено здійснювати розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

27.03.2023 від позивача на виконання ухвали суду надійшла заява разом з оборотно- сальдовою відомістю за період з 01.01.2016 по 16.03.2023, карткою по рахунку та письмовим підтвердженням, що ціна позову не змінилася.

03.04.2023 від представника відповідача надійшов відзив на позов у якому останній заперечує проти позову в повному обсязі, зокрема, зазначає, що укладений між сторонами договір за своєю правовою природою є договором оренди комунального майна територіальної громади міста Києва, а відтак, зважаючи на приписи ст. 762 Цивільного кодексу України та п. 1.2 рішення Київської міської ради від 30.03.2022 № 4551/4592 (у редакції рішення Київської міської ради від 15.04.2022 №4569/4610 від 15.04.2022), відповідач звільнений від сплати орендної плати на період дії воєнного стану, тобто з 24.02.2022 та один місяць з дати його припинення, а тому у відповідача немає заборгованості перед позивачем. Розгляд справи просив здійснювати в судовому засіданні з викликом сторін.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 04.04.2023 у задоволенні клопотання відповідача про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін відмовлено.

13.04.2023 від позивача надійшла відповідь на відзив, у якій останній заперечує щодо обставин викладених у відзиві та зазначає, що укладений між сторонами договір за своєю правовою природою є договором про надання послуг, оскільки передбачає вчинення позивачем як виконавцем певних дій за плату (надання права експлуатації, утримання та облаштування майданчика для паркування транспортних засобів), відтак, твердження відповідача про те, що він звільнений від сплати орендної плати на період дії воєнного стану позивач вважає необґрунтованими, оскільки до правовідносин сторін застосовується пункт 1.3.2 рішення Київської міської ради від 30.03.2022 № 4551/4592, який врегульовував питання послуг з користування спеціально обладнаними майданчиками для платного паркування транспортних засобів та втратив чинність з 16.05.2022 відповідно до п. 5 рішення Київської міської ради від 14.05.2022 № 4577/4618. Позивач також зазначив, що відповідачем не доведено, що форс-мажорні обставини настали та він при цьому дійсно не міг належним чином виконувати умови договору.

26.04.2023 від представника відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив.

09.05.2023 від позивача надійшли письмові пояснення.

Враховуючи викладене вище, беручи до уваги відсутність будь-яких клопотань сторін, у яких останні заперечували проти розгляду даної справи по суті, а також зважаючи на наявність в матеріалах справи всіх документів та доказів, необхідних для повного, всебічного та об`єктивного її розгляду і вирішення цього спору, суд дійшов висновку про можливість вирішення по суті наведеної справи, призначеної до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення/виклику представників сторін (без проведення судового засідання), за наявними в ній матеріалами.

При розгляді справи судом враховано частину 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка визначає право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку.

Згідно з ч. 4 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Розглянувши надані документи та матеріали, з`ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

30.07.2015 між позивачем (сторона-1) та відповідачем (сторона-2) укладено договір про надання права на експлуатацію фіксованих місць паркування №ДНП-2015-07/50 (надалі - договір), відповідно до п.1.1. якого сторона-1 надає за плату стороні-2 право на організацію та експлуатацію 40 (сорок) місць для платного паркування транспортних засобів, а також 4 (чотири) спеціальних місць для безкоштовного паркування транспортних засобів, які перевозять інвалідів, що розташовані на паркувальному майданчику за адресою: м. Київ, Деснянський район, просп.Лісовий, 6 в межах ІІІ територіальної зони паркування м. Києва (надалі - фіксовані місця для паркування), а також здійснення розрахунків з юридичними та фізичними особами за паркування їхнього автотранспорту.

У відповідності до п. 1.3. та п. 1.4. договору фіксовані місця для паркування вважаються переданими в експлуатацію відповідачу з моменту набрання чинності договору. Фіксовані місця для паркування вважаються повернутими позивачу з експлуатації через 60 календарних днів з дати припинення (розірвання) договору, крім випадків, передбачених п. 6.10. договору.

Пунктами 2.1.1 та 2.1.2 договору передбачено, що сторона-1 здійснює контроль за виконанням умов цього договору, а також дотриманням стороною-2 Правил паркування транспортних засобів, затверджених Постановою КМУ від 03.12.2009 № 1342 (далі - Правила паркування), та Правил благоустрою м. Києва, затверджених рішенням Київської міської ради від 25.12.2008 № 1051/1051, на "Фіксованих місцях для паркування" Здійснює моніторинг та обстеження території "Фіксованих місць для паркування. Виявлення за результатами моніторингу та обстеження території "Фіксованих місць для паркування" кількості автомобілів, які не відповідають схемі ОДР є підставою для внесення змін до схеми ОДР шляхом збільшення або зменшення на відповідну кількість автомобілів.

Відповідно до п.2.2. договору сторона-2, зокрема:

п.2.2.2. за власні кошти здійснює облаштування та обладнання "Фіксованих місць для паркування" згідно з Правилами паркування (дорожніми знаками, дорожньою розміткою, шлагбаумом, приміщенням для охорони, огорожею, тощо) у відповідності до схеми ОДР;

п.2.2.3. здійснює експлуатацію "Фіксованих місць для паркування" згідно з вимогами чинного законодавства України, в тому числі Правилами паркування у відповідності до умов цього договору, схеми організації дорожнього руху;

п.2.2.5. зобов`язується облаштувати та експлуатувати не більшу кількість місць для паркування транспортних засобів, ніж передбачено умовами договору;

п.2.2.6. зобов`язується своєчасно та в повному обсязі здійснювати розрахунки зі стороною-1 згідно з розділом 3 договору.

Пунктом 3.1. договору (в редакції додаткової угоди №4 від 24.09.2019) передбачено, що плата сторони-2 стороні-1 згідно умов даного договору становить 6,50 грн за одне місце для платного паркування транспортних засобів за добу, в тому числі ПДВ.

Відповідно до п.3.3. договору (в редакції додаткової угоди №3 від 29.12.2018) плата за провадження діяльності на майданчику для паркування здійснюється в розмірі 100% місячної вартості не пізніше 20 числа місяця, щодо якого проводиться оплата.

Згідно із п.3.7. договору (в редакції додаткової угоди №3 від 29.12.2018) щомісяця до 10 числа сторони підписують акт приймання-передачі послуг наданих в попередньому місяці. Підписання акту приймання-передачі наданих послуг здійснюється за місцезнаходженням сторони-1. У випадку не підписання стороною-2 акту приймання-передачі наданих послуг в строк до 20 числа акт приймання-передачі послуг наданих в попередньому місяці вважається підписаним стороною-2 без зауважень.

Цей договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту підписання договору та діє до 29.07.2018 (п.6.1. договору).

Додатковою угодою № 5 від 28.07.2021 до договору сторони дійшли згоди внести зміни до п.6.1. договору та викласти вказаний пункт 6.1. договору в наступній редакції: «Цей договір вважається укладеним 30.07.2015 та діє до 29.07.2024»

Спір у даній справі виник з підстав неналежного виконання відповідачем обов`язків за договором у частині повної сплати наданих послуг за період з серпня по листопад 2022 року, з огляду на що позивач просить суд стягнути з відповідача 31 720, 00 грн основного боргу, 4 573,51 грн пені, 1 376,64 грн інфляційних втрат та 274,40 грн 3% річних.

Укладений між сторонами договір є договором надання послуг, що узгоджується з висновками Касаційного господарського суду в складі Верховного Суду, викладеними у постановах від 04.06.2018 в справі №910/20720/16 та від 03.02.2020 в справі № 910/6312/19, а тому права та обов`язки сторін визначаються в тому числі положеннями глави 63 Цивільного кодексу України.

Вказаний договір є підставою для виникнення у його сторін господарських зобов`язань, а саме майново-господарських зобов`язань згідно ст. 173, 174, 175 Господарського кодексу України, ст. 11, 202, 509 Цивільного кодексу України, і згідно ст. 629 Цивільного кодексу України є обов`язковим для виконання сторонами.

Частиною 1 ст. 173 Господарського кодексу України визначено, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Згідно з ч. 1 ст. 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Позивач виставив відповідачу рахунки на оплату на загальну суму 31 720, 00 грн, а саме: №3347 від 01.08.2022 на суму 8 060, 00 грн, №4004 від 01.05.2022 на суму 7 800, 00 грн, №4646 від 01.10.2022 на суму 8 060, 00 грн та №5225 від 01.11.2022 на суму 7 800, 00 грн.

Крім того, позивачем складено акти надання послуг на загальну суму 31 720, 00 грн, а саме: №3549 від 31.08.2022 на суму 8 060, 00 грн, №4218 від 30.09.2022 на суму 7 800, 00 грн, №4840 від 31.10.2022 на суму 8 060, 00 грн, №5494 від 30.11.2022 на суму 7 800, 00 грн, які не підписані відповідачем.

У той же час, за умовами п. 3.7. договору сторонами погоджено, що щомісяця до 10 числа сторони підписують акт приймання-передачі послуг, наданих у попередньому місяці. Підписання акта приймання-передачі наданих послуг здійснюється за місцезнаходженням сторони-1. У випадку не підписання стороною-2 акта приймання-передачі наданих послуг в строк до 20 числа, акт приймання-передачі послуг наданих в попередньому місяці вважається підписаним стороною-2 без зауважень.

Оскільки жодного доказу в підтвердження звернення відповідача до позивача із запереченнями стосовно наданих на підставі договору послуг в матеріалах справи не міститься, то такі послуги вважаються прийнятими відповідачем без зауважень на підставі п.3.7. договору.

Згідно з частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до п.3.3. договору (в редакції додаткової угоди №3 від 29.12.2018) плата за провадження діяльності на майданчику для паркування здійснюється в розмірі 100% місячної вартості не пізніше 20 числа місяця, щодо якого проводиться оплата.

Отже, у відповідача наявне грошове зобов`язання зі сплати позивачу 31 720, 00 грн за отримані на підставі договору послуги, а на момент звернення до суду із даним позовом строк виконання такого зобов`язання настав.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно із статтями 525, 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 1 ст. 625 Цивільного кодексу України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Матеріалами справи підтверджується наявність у відповідача грошового зобов`язання зі сплати на користь позивача 31 720, 00 грн за надані на підставі договору послуги. Відповідачем вказана заборгованість не спростована, доказів її погашення не надано.

Відповідно до ст.610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідачем обставин, з якими чинне законодавство пов`язує можливість звільнення його від відповідальності за порушення зобов`язання, не наведено.

Стосовно заперечень відповідача суд зазначає таке.

Так, відповідач стверджує, що договір є договором оренди комунального майна, а тому він на підставі пункту 1.2 рішення Київської міської ради №4569/4610 від 15.04.2022 на період дії воєнного стану та один місяць з дати його припинення звільнений від орендної плати.

Пунктом 4 Правил паркування транспортних засобів, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №1342 від 03.12.2009 передбачено, що спеціально обладнані майданчики для паркування - це майданчики для паркування, розміщені поза межами проїзної частини вулиці, дороги або тротуару та обладнані відповідно до вимог цих Правил і Правил дорожнього руху.

Відповідно до підпункту 1.3.2 пункту 1.3 рішення Київської міської ради №4551/4592 від 30.03.2022 «Про деякі питання комплексної підтримки суб`єктів господарювання міста Києва під час дії воєнного стану, введеного Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року №2102-ІХ» у сфері паркування транспортних засобів на території міста Києва вирішено звільнити власників та користувачів транспортних засобів від оплати за послуги з користування спеціально обладнаними майданчиками для платного паркування транспортних засобів, які надаються Підприємством згідно з переліком, затвердженим рішенням Київської міської ради, а також звільнити від оплати суб`єктів господарювання, які здійснюють діяльність із забезпечення паркування транспортних засобів на майданчиках для паркування у відповідності укладених договорів з Підприємством.

У той же час, вищевказаний пункт рішення Київської міської ради був виключений відповідно до пункту 5 рішення Київської міської ради №4577/4618 від 14.05.2022 «Про відновлення роботи автоматизованої системи обліку оплати проїзду в міському пасажирському транспорті міста Києва незалежно від форм власності» з 16 травня 2022 року.

Поряд з цим, відповідно до пункту 1 рішення Київської міської ради №4569/4610 від 15.04.2022 викладено пункт 1.2 рішення Київської міської ради №4551/4592 від 30.03.2022 у наступній редакції: «У сфері комунального майна територіальної громади міста Києва на період дії воєнного стану та один місяць з дати його припинення орендарі за договорами оренди комунального майна територіальної громади міста Києва звільняються від орендних платежів».

Зі змісту вказаного рішення Київської міської ради вбачається, що питання звільнення від сплати орендних платежів за користування комунальним майном територіальної громади міста Києва та питання звільнення від платежів суб`єктів господарювання, які здійснюють діяльність із забезпечення паркування транспортних засобів на майданчиках для паркування відповідно до укладених з позивачем договорів, мають різний порядок врегулювання. Тому ототожнення відповідачем даних видів договорів є необґрунтованим.

Судом надана оцінка правовій природі спірного договору та визначено, що укладений між сторонами договір є договором надання послуг, зокрема виходячи із правових висновків Касаційного господарського суду в складі Верховного Суду, а відтак до посилання відповідача на те, що спірний договір є договором оренди комунального майна територіальної громади міста Києва суд відноситься критично.

Отже, доводи відповідача про те, що він звільнений від сплати платежів, визначених договором, на період дії воєнного стану та один місяць з дати його припинення є необґрунтованими.

Крім того, суд не приймає до уваги заперечення відповідача щодо відсутності попиту на паркувальні місця оскільки за умовами договору щомісячна плата підлягає перерахуванню позивачу незалежно від результатів господарської діяльності відповідача.

Враховуючи зазначене позовні вимоги про стягнення основної заборгованості в сумі 31 720, 00 грн є правомірними та обґрунтованими та підлягають задоволенню в повному обсязі.

Також позивачем заявлено про стягнення з відповідача пеню в розмірі 4 573,51 грн, 3% річних у розмірі 274,40 грн та інфляційні втрати в розмірі 1 376,64 грн за загальний період прострочення виконання грошового зобов`язання з 26.08.2022 по 23.01.2023.

Судом встановлено, що відповідач у встановлений строк свого обов`язку по перерахуванню коштів не виконав, допустивши прострочення виконання грошового зобов`язання, тому дії відповідача є порушенням договірних зобов`язань (ст. 610 Цивільного кодексу України), і він вважається таким, що прострочив (ст. 612 Цивільного кодексу України), відповідно є підстави для застосування встановленої законом відповідальності.

Стаття 611 Цивільного кодексу України передбачає, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, якими зокрема є сплата неустойки.

У відповідності до ч. 1 ст. 548 Цивільного кодексу України виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

За змістом ст. 546, 549 Цивільного кодексу України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, різновидом якої є штраф та пеня.

Згідно з ч. 2 ст. 549 Цивільного кодексу України штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Відповідно до ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Дослідивши наданий позивачем розрахунок суми пені за загальний період з 26.08.2022 по 23.01.2023 судом встановлено, що розрахунок відповідає вимогам зазначених вище норм цивільного законодавства та є арифметично вірним, а тому вказані вимоги позивача про стягнення з відповідача пені в сумі 4 573,51 грн підлягають задоволенню.

Також частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України визначено обов`язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення та трьох процентів річних від простроченої суми за користування коштами.

Передбачені викладеними вище нормами законодавства, наслідки прострочення виконання боржником грошового зобов`язання у вигляді відшкодування інфляційних втрат та 3% річних, що нараховуються на суму основного боргу не є штрафними санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті та отриманні від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові (постанова Пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань").

Дії відповідача, які полягають в порушенні зобов`язання щодо своєчасної оплати наданих послуг, є порушенням умов договору, що є підставою для захисту майнових прав та інтересів позивача відповідно до норм статті 625 Цивільного кодексу України.

Сума боргу, внесена за період з 1 до 15 числа включно відповідного місяця, індексується за період з урахуванням цього місяця, а якщо суму внесено з 16 до 31 числа місяця, то розрахунок починається з наступного місяця. За аналогією, якщо погашення заборгованості відбулося з 1 по 15 число включно відповідного місяця - інфляційна складова розраховується без урахування цього місяця, а якщо з 16 до 31 числа місяця - інфляційна складова розраховується з урахуванням цього місяця.

Якщо період прострочення виконання грошового зобов`язання складає неповний місяць, то інфляційна складова враховується або не враховується в залежності від математичного округлення періоду прострочення у неповному місяці.

Методику розрахунку інфляційних втрат за неповний місяць прострочення виконання грошового зобов`язання доцільно відобразити, виходячи з математичного підходу до округлення днів у календарному місяці, упродовж якого мало місце прострочення, а саме:

- час прострочення у неповному місяці більше півмісяця (> 15 днів) = 1 (один) місяць, тому за такий неповний місяць нараховується індекс інфляції на суму боргу;

- час прострочення у неповному місяці менше або дорівнює половині місяця (від 1, включно з 15 днями) = 0 (нуль), тому за такий неповний місяць інфляційна складова боргу не враховується.

Вказана позиція також викладена в постанові Верховного Суду у складі об`єднаної Палати Касаційного господарського суду від 20.11.2020 у справі № 910/13071/19.

Перевіривши здійснений позивачем за первісним позовом розрахунок інфляційних втрат за період з вересня 2022 року по січень 2023 року, суд встановив, що він виконаний невірно, оскільки позивачем при розрахунку взято невірний індекс інфляції за січень 2023 року, а саме 101,30, коли вірним є - 100,80, в зв`язку з чим судом здійснено власний перерахунок інфляційних втрат, при цьому обмежуючись сумами та періодами визначеними позивачем, та за розрахунком суду стягненню з відповідача підлягають інфляційні втрати в загальному розмірі 1 213,27 грн, а тому позов у цій частині підлягає частковому задоволенню

Також дослідивши наданий позивачем розрахунок суми 3% річних за період з 26.08.2022 по 23.01.2022 судом встановлено, що розрахунок відповідає вимогам зазначених вище норм цивільного законодавства та є арифметично вірним, а тому вказані вимоги позивача про стягнення з відповідача 3% річних у сумі 274,40 грн підлягають задоволенню.

Надаючи оцінку іншим доводам учасників судового процесу судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч.5 ст.236 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до п.5 ч.4 ст.238 Господарського процесуального кодексу України у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

У рішенні Європейського суду з прав людини "Серявін та інші проти України" (SERYAVIN OTHERS v. UKRAINE) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. ) від 9 грудня 1994 року, серія A, 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen . ), 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах від 13.03.2018, від 24.04.2019, від 05.03.2020 Верховного Суду по справах №910/13407/17, №915/370/16 та №916/3545/15.

Відповідно до положень ст. 2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, згідно положень ст. 74 Господарського процесуального кодексу України. Згідно зі ст. 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно із ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З огляду на викладене вище, всі інші заяви, клопотання, доводи та міркування учасників судового процесу залишені судом без задоволення та не прийняті до уваги як необґрунтовані, безпідставні та такі, що не спростовують висновків суду.

На підставі викладеного, враховуючи доведення позивачем своїх позовних вимог, а відповідачем не представлення суду більш вірогідних доказів, ніж ті, які надані позивачем, суд прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача на користь позивача 31 720, 00 грн основного боргу, 4 573,51 грн пені, 1 213,27 грн інфляційних втрат та 274,40 грн 3% річних.

Витрати позивача по сплаті судового збору відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. 73, 74, 76-79, 86, 129, 232, 233, 237, 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з фізичної особи-підприємця Стеценко Олега Івановича ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Комунального підприємства «Київтранспарксервіс» (01030, місто Київ, вулиця Леонтовича, будинок 6, ідентифікаційний код 35210739) 31 720 (тридцять одну тисячу сімсот двадцять) грн 00 коп. основної заборгованості, 4 573 (чотири тисячі п`ятсот сімдесят три) грн 51 коп. пені, 274 (двісті сімдесят чотири) грн 40 коп. 3% річних, 1 213 (одну тисячу двісті тринадцять) грн 27 коп. інфляційних втрат та 2 672 (дві тисячі шістсот сімдесят дві) грн 44 коп. судового збору.

3. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

4. Після набрання рішенням суду законної сили видати наказ.

5. Рішення набирає законної сили відповідно до ст. 241 ГПК України та може бути оскаржено у порядку і строк, встановлені ст. 254, 256, 257 ГПК України.

Суддя Я.А.Карабань