ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________________________________________________________________________________________________РІШЕННЯ
"09" травня 2023 р. Справа № 916/412/23
Господарський суд Одеської області у складі судді Нікітенка С.В., за участю секретаря судових засідань Склезь Ю.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу,
до: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; код РНОКПП НОМЕР_1 ),
За участю представників:
від позивача - Явченко Д.В., самопредставництво;
від відповідача адвокат Стратулат С.Д., ордер серія ВН № 1230398 від 05.03.2023;
від третьої особи не з`явився.
Обставини справи.
Одеська міська рада звернулось до Господарського суду Одеської області з позовною заявою до ОСОБА_1 , з вимогами про:
- Розірвання договору купівлі-продажу від 22.02.2022, укладеним між територіальною громадою м. Одеси в особі Одеської міської ради та ОСОБА_1 щодо нежитлових приміщень першого поверху, загальною площею 49,7 кв.м. за адресою: АДРЕСА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чужовською Н.Ю. 22.02.2022 р. за № 382;
Судові витрати по сплаті судового збору позивач просить суд стягнути з відповідача.
В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем умов укладеного між сторонами договору купівлі-продажу від 22.02.2022, в частині повної та своєчасної оплати придбаного об`єкта нерухомого майна.
Ухвалою від 13.02.2023 суд прийняв позовну заяву Одеської міської ради до розгляду та відкрив провадження у справі № 916/412/23. Справу ухвалено розглядати за правилами загального позовного провадження. Залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача Департамент комунальної власності Одеської міської ради. Підготовче засідання у справі призначено на 14.03.2023 о 14:30 год.
Крім того, на виконання умов договору, впродовж 30 календарних днів з моменту нотаріального посвідчення Договору, відповідач збирався оплатити залишок ціни продажу об`єкта у розмірі 1293841,00 грн, але 24.02.2022 почалась війна в Україні і ОСОБА_1 була вимушена з трьома дітьми виїхати з України спочатку у Республіку Молдова, а потім до ФР Німеччина, та впродовж короткого часу вимушена була витратити зібрані кошти на проживання, які збирала на оплату вказаного договору. Доказом якого є банківська виписка по рахунку за період 01.02.2022 по 31.03.2022, з якої вбачається, що станом на 26.02.2022 у відповідача було в наявності 1090111,71 грн.
Відповідач вказує, що на дату подання відзиву, відповідач, відповідно до п. 2.1. Договору сплатив на рахунок Департаменту комунальної власності у повному обсягу залишок ціни продажу об`єкта у розмірі 1293841,00 грн. Таким чином відповідач вважає виконаним повністю зобов`язання за вказаним договором та вважає, що у розірванні договору купівлі-продажу від 22.02.2022 слід відмовити.
З позовною вимогою про стягнення з відповідача 3% річних у розмірі 23 501,82 грн, погоджується у повному обсязі.
Вказаний відзив відповідача суд прийняв до розгляду та залучив до матеріалів справи.
14 березня 2023 року підготовче засідання не відбулось, у зв`язку з оголошенням системою цивільної оборони у м. Одеса та Одеській області повітряної тривоги.
Ухвалою суду від 14.03.2023 призначено підготовче засідання у справі на 11.04.2023 о 16:30 год.
20 березня 2023 року до суду від Департаменту комунальної власності Одеської міської ради у справі надійшли письмові пояснення, в яких третя особа просить суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
Вказані письмові пояснення третьої особи суд прийняв до розгляду та залучив до матеріалів справи.
30 березня 2023 року до суду від позивача у справі надійшла відповідь на відзив, в якій позивач просить суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Одеська міська рада не погоджується із доводами відповідача, викладеними у відзиві на позовну заяву, вважає їх необґрунтованими, безпідставними та такими, що не спростовують підстави позову та його вимоги.
Вказану відповідь на відзив суд прийняв до розгляду та залучив до матеріалів справи.
Ухвалою від 11.04.2023 суд закрив підготовче провадження у справі № 916/412/23 та призначив справу до судового розгляду по суті на 09.05.2023.
Представник позивача у судовому засіданні 09.05.2023 позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив задовольнити, з підстав викладених позовній заяві та відповіді на відзив.
Представник відповідача у судовому засіданні 09.05.2023 позовні вимоги визнав частково, з підстав викладених у відзиві на позовну заяву.
Представник третьої особи у судове засідання 09.05.2023 не з`явився, про причини неявки суд не повідомив.
Враховуючи, що матеріали справи містять достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору, суд вважає, що справа може бути розглянута без участі представника третьої особи.
У судовому засіданні 09.05.2023 після повернення з нарадчої кімнати судом відповідно до ст. 240 ГПК України проголошено вступну та резолютивну частини рішення і повідомлено представників сторін про орієнтований час складення повного рішення.
Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, суд,
Матеріали справи свідчать, що 22.02.2022 між територіальною громадою міста Одеси в особі Одеської міської ради (надалі - позивач або продавець) і ОСОБА_1 (надалі відповідач, покупець або ОСОБА_1 ) був укладений договір купівлі-продажу (надалі - Договір).
Відповідно до умов п. 1.1. Договору, продавець продав, а покупець купив індивідуально визначене майно комунальної власності, яке в цілому складається з нежилих приміщень першого поверху, загальною площею 49,7 кв.м., розташованих за адресою: АДРЕСА_2 .
Покупець зобов`язаний у встановлений цим договором термін сплатити ціну продажу об`єкта купівлі-продажу, штрафних санкцій, що можуть виникнути у зв`язку з неналежним виконанням зобов`язань за цим договором, підписати Акт приймання-передачі об`єкта, зазначеного у п. 1.1. цього договору (п. 5.4.1. Договору).
Згідно умов п. 6.1. Договору, у разі несплати покупцем коштів, передбачених розділом 2 Порядок розрахунків за придбаний об`єкт цього договору, в термін, визначений п. 2.1 договору покупець сплачує на користь продавця неустойку в розмірі 5% ціни продажу об`єкта купівлі-продажу, зазначеної у п. 1.5. цього договору. У разі несплати ціни продажу об`єкта купівлі-продажу разом з неустойкою протягом наступних 30 календарних днів даний договір підлягає розірванню.
Договір підписано повноважними представниками сторін, посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чужовською Н.Ю. 22.02.2022 та зареєстровано в реєстрі за № 382.
Як вказує позивач, умовами Договору встановлено, що покупець здійснює оплату придбаного майна у розмірі 1293841,00 грн протягом 30 календарних днів з моменту нотаріального посвідчення договору. Договір нотаріально посвідчено 22.02.2022, а тому оплата вартості об`єкта нерухомого майна мала бути здійснена до 24.03.2022.
Позивач зазначає, що всупереч вищевказаним умовам Договору, які є обов`язковими до виконання, відповідачем не сплачено ні ціну продажу об`єкта нерухомого майна, ні штрафні санкції, які виникли внаслідок неналежного виконання покупцем обов`язків за Договором. Несплата коштів за об`єкт приватизації згідно з Договором купівлі-продажу протягом 60 днів з дня укладення договору купівлі-продажу є підставою для розірвання такого договору відповідно до статті 30 Закону України Про приватизацію державного і комунального майна.
Таким чином, виник спір, який підлягає вирішенню у судовому порядку.
Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги Одеської міської ради підлягають частковому задоволенню, з наступних підстав.
Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11, ч.1 ст. 626 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно із ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Судом встановлено, що нерухоме майно, продане за Договором від 22.02.2022 - є комунальним.
Частинами першою та другою статті 651 Цивільного кодексу України встановлено, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.
У вказаній статті йдеться про таке порушення договору однією зі сторін, яке тягне для другої сторони неможливість досягнення нею цілей договору. Оцінка порушення договору як істотного здійснюється судом відповідно до критеріїв, що встановлені вказаною нормою. Оціночне поняття істотності порушення договору законодавець розкриває за допомогою іншого оціночного поняття - "значної міри" позбавлення сторони того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Це (друге) оціночне поняття значно звужує сферу огляду суду. Істотність порушення визначається виключно за об`єктивними обставинами, що склалися у сторони, яка вимагає розірвання договору.
Суд вважає, що при застосуванні ст. 651 ЦК України щодо вирішення питання про оцінку істотності порушення стороною договору, суд повинен встановити не лише наявність істотного порушення договору, але й наявність шкоди, завданої цим порушенням другою стороною, яка може бути виражена у вигляді реальних збитків та (або) упущеної вигоди, її розмір, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору, а також установити, чи є справді істотною різниця між тим, на що має право розраховувати сторона, укладаючи договір, і тим, що в дійсності вона змогла отримати.
Суд зазначає, що відповідно до умов п. 2.1. Договору відповідач був зобов`язаний сплатити залишок ціни продажу об`єкта з урахуванням ПДВ (за вирахуванням гарантійного внеску) у розмірі 1293841,00 грн за рахунок власних коштів протягом 30 календарних днів з моменту нотаріального посвідчення Договору, тобто до 24.03.2022.
Відповідно до умов п. 7.1. Договору сторони узгодили, що звільняються від відповідальності щодо виконання умов Договору в разі виникнення форс-мажорних обставин (обставини непереборної сили). Сторона, яка не може виконати умови Договору через виникнення форс-мажорних обставин (обставини непереборної сили), повинна повідомити про це іншу сторону протягом двох тижнів.
Відповідач у відзиві зазначив, що саме в продовж 30 календарних днів з моменту нотаріального посвідчення Договору відповідач і збирався оплатити залишок ціни продажу об`єкта у розмірі 1293841,00 грн, але 24.02.2022 в Україні почалась війна, у зв`язку з чим відповідач вимушена була з трьома дітьми виїхати з України, спочатку у Республіку Молдова, а потім до Федеративної Республіки Німеччина, та впродовж короткого часу вимушена була витратити зібрані кошти на проживання, які збирала на оплату вказаного договору. Доказом зазначеного є відповідна банківська виписка за період 01.02.2022 по 31.03.2022, з якої слідує, що станом на 26.02.2022 у відповідача було в наявності 1090111,71 грн.
Відповідач також зазначає, що не повідомляв позивача про виникнення у нього форс-мажорних обставин, які не дають йому можливість виконати вчасно умови договору зі сплати залишку ціни продажу об`єкта, оскільки ОСОБА_1 вважала, що компетентний орган - Торгово-промислова палата України своїм листом від 28.02.2022 №2024/02.0-7.1 засвідчила форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили).
Тобто, відповідач вважав, що несплата в продовж 30 календарних днів з моменту нотаріального посвідчення Договору у зв`язку з виникненням у неї форс-мажорних обставин не є порушення умов Договору до того часу поки не закінчиться війна в Україні.
Матеріали справи свідчать, що станом на час подання відзиву, відповідач у період з 03.03.2023 по 07.03.2023 сплатив на поточний рахунок Департаменту комунальної власності, відповідно до п. 2.1. Договору, у повному обсягу залишок ціни продажу об`єкта нерухомого майна у розмірі 1293841,00 грн (т. 1, а.с. 82-86).
Таким чином, з матеріалів справи слідує, що станом на 07.03.2023 відповідачем повністю виконано зобов`язання за Договором в частині здійснення повної оплати придбаного об`єкта нерухомого майна.
Разом з тим, суд погоджується з доводами позивача, що відповідачем були порушені умови п. 2.1. Договору, що виразилось у несплаті залишку ціни продажу об`єкта нерухомого майна у розмірі 1293841,00 грн протягом 30 календарних днів з моменту нотаріального посвідчення цього Договору.
Вказане порушення відповідачем умов п. 2.1. Договору, відповідно до умов п. 6.1., п. 8.4.1., п. 8.4.2. Договору та ч. 4 ст. 30 Закону України "Про приватизацію державного і комунального майна", є підставою для розірвання такого договору.
Водночас судом враховується, що згідно з положеннями статті 218 ГК України, у разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності.
Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків, згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт та ситуації, що з ним пов`язані (включаючи, але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, ембарго, діями іноземного ворога): загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади, вторгнення, блокада, революція, заколот, повстання, масові заворушення, введення комендантської години, карантину, встановленого Кабінетом Міністрів, експропріація, примусове вилучення, захоплення підприємств, реквізиція, громадська демонстрація, страйк, аварія, протиправні дії третіх осіб, пожежа, вибухи, тривалі перерви в роботі транспорту, регламентовані положеннями відповідних рішень або актами державних органів влади, закриття морських проток, заборона (обмеження) експорту/імпорту тощо, а також обставини, викликані винятковими погодними умовами чи стихійним лихом - епідемія, сильний шторм, циклон, ураган, торнадо, буревій, повінь, нагромадження снігу, ожеледь, град, заморозки, замерзання моря, проток, портів, перевалів, землетрус, блискавка, пожежа, посуха, просідання і зсув ґрунту, інші стихійні лиха, тощо (ч. 2 ст. 14-1 Закону України Про торгово-промислові палати України).
У зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. Цей строк продовжувався згідно з Указами Президента України від 14.03.2022 № 133/2022, від 18.04.2022 № 259/2022, від 17.05.2022 № 341/2022, від 12.08.2022 № 573/2022, від 07.11.2022 № 757/2022, від 06.02.2023 № 58/2023.
Відповідно до статті 1 Закону України Про правовий режим воєнного стану воєнний стан це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та ОМС повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.
28 лютого 2022 року офіційним листом №2024/02.0-7.1, розміщеному на офіційному веб-сайті ТПП України, Торгово-промислова палата України повідомила, що на підставі ст.ст. 14, 14-1 Закону України Про торгово-промислові палати в Україні від 02.12.1997 №671/97-ВР та інших документів вона засвідчує форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) військову агресію Російської Федерації проти України, що стало підставою для введення воєнного стану із 05:30 ранку 24.02.2022 строком на 30 діб відповідно до Указу Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 Про введення воєнного стану в Україні. Для засвідчення форс-мажорних обставин ТПП підтверджує, що зазначені обставини з 24.02.2022 до їх офіційного закінчення є надзвичайними, невідворотними та об`єктивними обставинами для суб`єктів господарської діяльності.
З огляду на засвідчення ТПП України факту того, що введення воєнного стану на території України є форс-мажорними обставинами для суб`єктів господарської діяльності, суд прийшов до висновку, що при вирішенні цього спору судом враховується вказаний лист ТПП України.
Отже, судом приймається до уваги, що:
- 29.03.2022 відповідач - Лоза Т.А. була вимушена покинути територію України з трьома дітьми та витратити зібрані кошти на проживання, які у неї були наявні для оплати придбаного об`єкта нерухомого майна за Договором;
- Лист від 28.02.2022 № 2024/02.0-7.1, який розміщений на офіційному веб-сайті ТПП України, Торгово-промислова палата України, який підтверджує, що зазначені обставини з 24.02.2022 до їх офіційного закінчення, є надзвичайними, невідворотними та об`єктивними обставинами для суб`єктів господарської діяльності та/або фізичних осіб по договору, окремим податковим та/чи іншим зобов`язанням/обов`язком, виконання яких/-го настало згідно з умовами договору, контракту, угоди, законодавчих чи інших нормативних актів і виконання відповідно яких/-го стало неможливим у встановлений термін внаслідок настання таких форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили);
- продавець за Договором 07.03.2023 повністю отримав те на що він розраховував при укладенні Договору.
Враховуючи наведені обставини справи та з огляду на засади законності, розумності, добросовісності, справедливості та пропорційності дотримання балансу інтересів сторін, суд дійшов до висновку про відсутність істотних порушень відповідачем умов договору, які могли б бути підставами для розірвання Договору купівлі-продажу від 22.02.2022.
Таким чином, суд відмовляє позивачу у задоволенні вимоги в частині розірвання Договору купівлі-продажу від 22.02.2022.
Відповідно до частини першої статті 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
За приписами статті 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Вимагати сплати нараховану суму 3 % річних є правом кредитора, яким останній наділений в силу нормативного закріплення зазначеного способу захисту майнового права та інтересу.
Відповідно до умов п. 6.1. Договору, у разі несплати покупцем коштів, передбачених розділом 2 Порядок розрахунків за придбаний об`єкт цього договору, в термін, визначений п. 2.1 договору покупець сплачує на користь продавця неустойку в розмірі 5% ціни продажу об`єкта купівлі-продажу, зазначеної у п. 1.5. цього договору. У разі несплати ціни продажу об`єкта купівлі-продажу разом з неустойкою протягом наступних 30 календарних днів даний договір підлягає розірванню.
Відповідно до положень ст. 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.
Частиною 2 статті 551 ЦК України передбачено що в разі, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.
Статтею 230 ГК України передбачено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.
Відповідно до ч. 4 ст. 231 ГК України, у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).
Перевіривши наданий позивачем розрахунок суми неустойки (т. 1, а.с. 35), суд дійшов висновку про її правильність та відповідність умовам Договору.
Як було вищевстановлено судом, ОСОБА_1 порушила умови Договору в частині своєчасної оплати придбаного об`єкта нерухомого майна.
У разі порушення правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання, учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити штрафні санкції - господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня) (ч.1 ст. 230 Господарського кодексу України).
Відповідно до ст. 233 Господарського кодексу України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.
Згідно з ч. 3 ст. 551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.
При цьому, право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання за положенням ч.1 ст. 550 Цивільного кодексу України.
Разом з цим, наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку змінює її дійсне правове призначення. Неустойка має на меті, насамперед, стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не може становити непомірний тягар для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора. Таку правову позицію викладено в рішенні Конституційного Суду України від 11.07.2013 № 7-рп/2013.
Вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки, яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен з`ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки перед розміром збитків, а також об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов`язань, причини неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення у виконанні зобов`язання, невідповідності розміру неустойки наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків. Майновий стан сторін та соціальна значущість сторін мають значення для вирішення питання про зменшення неустойки .
Також при вирішенні питання про можливість зменшення неустойки суд повинен брати до уваги не лише майновий стан боржника, але й майновий стан стягувача, тобто врахувати інтереси обох сторін.
При цьому, зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, і за відсутності у законі переліку обставин, які мають істотне значення, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду, від 04.12.2018 у справі № 916/65/18, від 03.07.2019 у справі № 917/791/18, від 22.10.2019 у справі № 904/5830/18, від 13.01.2020 у справі № 902/855/18, від 27.01.2020 у справі № 916/469/19, від 04.02.2020 у справі № 918/116/19.
Отже, питання про зменшення розміру штрафних санкцій вирішується судом на підставі аналізу конкретної ситуації, тобто сукупності з`ясованих ним обставин, що свідчать про наявність підстав для вчинення зазначеної дії.
Відповідно до ч. 1 ст. 73, ч. 1, ч. 3 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Суд звертає увагу на те, що відповідач повністю сплатив вартість придбаного об`єкта нерухомого майна, відповідач не бажав вчинення порушень умов п. 2.1. Договору, проте вони були зумовлені форс-мажорними обставинами, які не залежали від волі відповідача.
При цьому, матеріали справи не містять доказів, які б свідчили про погіршення фінансового стану та господарської діяльності позивача, докази настання негативних наслідків та понесення позивачем збитків саме в результаті порушення відповідачем умов Договору.
Крім того, стягнення штрафних санкцій не є основним доходом Одеської міської ради і не може впливати на її господарську діяльність.
Також, суд зазначає, що в межах розгляду даної справи позивачем вже було застосовано до відповідача таку міру відповідальності, як стягнення 3% річних, що в певній мірі компенсує збитки позивача.
Загальними засадами цивільного законодавства згідно зі статтею 3 Цивільного кодексу України є не тільки судовий захист цивільного права та інтересу; свобода договору; свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом, а й справедливість, добросовісність та розумність.
Отже, висновок суду щодо необхідності зменшення розміру неустойки, який підлягає стягненню з відповідача, повинен ґрунтуватись, крім викладеного, також на загальних засадах цивільного законодавства, якими є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (п.6 ст. 3 Цивільного кодексу України).
Господарський суд об`єктивно повинен комплексно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов`язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання) тощо.
Приймаючи рішення про зменшення неустойки, суд повинен виходити із того, що одним з завдань неустойки є стимулювання належного виконання договірних зобов`язань, при цьому вона має обов`язковий для учасників правовідносин характер.
Реалізуючи свої дискреційні повноваження, передбачені статтями 551 Цивільного кодексу України та 233 Господарського кодексу України щодо права зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій, суди повинні забезпечити баланс інтересів сторін справи з урахуванням встановлених обставин справи та не допускати фактичного звільнення від їх сплати без належних правових підстав. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 04.02.2020 по справі № 918/116/19.
Разом з цим, слід зазначити, що чинним законодавством не врегульований розмір (відсоткове співвідношення) можливого зменшення штрафних санкцій. Відповідно, таке питання вирішується господарським судом згідно зі статтею 86 Господарського процесуального кодексу України, тобто за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
При цьому, суд зазначає, що присуджена до стягнення неустойка є справедливою компенсацією за несвоєчасне виконання зобов`язання, у зв`язку з чим доходить висновку, що зменшення розміру неустойки у цій справі не призвело до нівелювання самого значення неустойки, як відповідальності за порушення відповідачем зобов`язання, що має на меті захист прав та інтересів позивача у зв`язку з порушенням його права на своєчасне (відповідно до строків, передбачених Договором) отримання плати за придбаний відповідачем об`єкт нерухомого майна.
Підсумовуючи усе вищевикладене, суд вказує, що стягнення зазначеної позивачем у відповідному позові суми неустойки в повному обсязі не є співрозмірним із можливими негативними наслідками від порушення відповідачем зобов`язання, що враховано судом при винесенні даного рішення.
Згідно частини третьої статті 13 ГПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
У відповідності до частини першої статті 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
За приписами статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Щодо інших доводів сторін у справі, викладених в обґрунтування власних правових позицій по наявному спору, то суд не вбачає підстав для надання таким оцінки у межах розглядуваного спору, оскільки вищенаведені аргументи суду у даному рішенні, на думку суду, є самостійною та достатньою підставою для висновку про часткову обґрунтованість позовних вимог.
Суд зазначає, що у викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин в їх сукупності, суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.
Витрати позивача по сплаті судового збору повністю покладаються на відповідача, оскільки у відзиві на позовну заяву відповідач просив покласти на нього у повному обсязі сплачений позивачем судовий збір.
Куруючись ст.ст. 129, 232, 233, 236, 237, 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд,
1. Позов задовольнити частково.
4. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.
5. Наказ видати після набрання рішенням законної сили.
Рішення господарського суду набирає законної сили в порядку ст. 241 Господарського процесуального кодексу України та може бути оскаржено в апеляційному порядку до Південно-Західного апеляційного господарського суду шляхом подачі апеляційної скарги у строки, визначені ст. 256 ГПК України.

Повне рішення складено 18 травня 2023 р.

Суддя Нікітенко С.В.