ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 травня 2023 року Справа № 906/172/23

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Маціщук А.В., суддя Петухов М.Г. , суддя Гудак А.В.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу позивача Приватного акціонерного товариства "Товкачівський гірничо-збагачувальний комбінат"

на ухвалу Господарського суду Житомирської області від 11.04.2023

ухвалену у м. Житомир, повний текст складено 12.04.2023 р.

у справі № 906/172/23 (суддя Тимошенко О.М.)

за позовом Приватного акціонерного товариства "Товкачівський гірничо-збагачувальний комбінат"

до Акціонерного товаримства "Житомиробленерго"

про визнання наявності та відсутності прав

В С Т А Н О В И В :

Ухвалою Господарського суду Житомирської області від 11.04.2023 зупинено провадження у справі № 906/172/23 до набрання законної сили рішенням суду у справі № 640/27570/21.

Мотивуючи свою ухвалу, суд першої інстанції вказав, що спір у даній справі виник у зв`язку із набуттям чинності постановами НКРЕКП №1430 та №1431 від 25.08.2021, на підставі яких змінилось визначення класу напругина розрахунок вартості електроенергії для позивача (а отже і збільшення вартості послуг).

Відтак, оскільки у справі № 640/27570/21 розглядається питання щодо визнання протиправними та нечинними вказаних постанов НКРЕКП, тому у разі набуття чинності рішенням у справі № 640/27570/21 правовідносини сторін в контексті предмету спору у справі протилежно зміняться, а отже ймовірно і зміниться результат розгляду даної справи.

Враховуючи, що у справі № 906/172/23 предметом судового розгляду, серед іншого, є надання оцінки діям відповідача щодо застосування положень постанови НКРЕКП №1430 у правовідносинах з позивачем, суд першої інстанції дійшов висновку про зупинення провадження у даній справі на підставі п.5 ч.1 ст.227 ГПК України.

Не погоджуючись із ухвалою суду першої інстанції, позивач подав скаргу до Північно-західного апеляційного господарського суду, в якій просить скасувати ухвалу Господарського суду Житомирської області від 11.04.2023 та прийняти нове рішення, яким в задоволенні клопотання відповідача відмовити.

Скаржник, зокрема, вказує, що задовольнивши клопотання відповідача, яке було подано з порушенням строку, без обґрунтування поважності причин такого пропуску, без заяви на поновленняпропущеного строку та без постановлення ухвали про поновлення процесуального строку,суд першої інстанції порушив норми ст.113, 118, 119, 182 ГПК України.

Крім того, вважає, що суд першої інстанції дійшов невірного висновку про існування об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, оскільки справи № 906/172/23 та № 640/27570/21 мають різний склад учасників, різні підстави та предмети позовів, а також різні обставини, які підлягають з`ясуванню при розгляді цих справ, а відтак не є пов`язаними.

Скаржник також зазначає, що питання з`ясування обставин прийняття НКРЕКП вищевказаних постанов жодним чином не стосується обставин справи № 906/172/23, оскільки головним питанням, яке має вирішити суд по цій справі є з`ясування на підставі наданих сторонами доказів факту належності об`єкту позивача - ГЗК, адреса об`єкту: смт.Першотравневе, вул. Залізнична, 9, ЕІС код: 290727 до відповідного класу напруги шляхом визначення ступеня номінальної напруги приєднання об`єкту на межі балансової належності.

При цьому звертає увагу, що до прийняття постанов НКРЕКП № 1430 та № 1431 від 25.08.2021, які оскаржуються в адміністративному порядку у справі № 640/27570/21, діяв той же самий принцип віднесення споживачів до класів в залежності від ступеня напруги, за яким вони отримають електричну енергію на межі балансової належності.

З огляду на що, рішення у справі № 640/27570/21 щодо правомірності винесення НКРЕКП вищевказаних постанов, не може вплинути на встановлення Господарським судом Житомирської області по справі № 906/172/23 факту належності об`єкту позивача до відповідного класу напруги.

У відповідності до ст.263 ГПК України відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, у якому вказує, що ч.2 ст.182 ГПК України, на яку посилається скаржник за своєю правовою природою не є нормою, яка встановлює процесуальні строки, а лише перелічує процесуальні дії, які проходять на цій стадії судового процесу.

Також відповідач зазначає, що наслідком розгляду справи № 640/27750/21 може бути визнання не чинності регуляторного акта, за яким здійснювався розрахунок позивача за надані послуги з розподілу (передачі) електричної енергії та визначення його до конкретної категорії споживачів, що мають право на розрахунок за відповідним класом напруги. Таким чином, існує об`єктивна неможливість розгляду справи № 906/172/23 до вирішення справи № 640/27750/21 та в даному випадку зібрані докази не дозволять встановити та оцінити обставини, які є предметом судового спору.

У відповідності до ст.270 ГПК України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження.

Згідно з п.12 ч.1 ст.255 ГПК України окремо від рішення суду першої інстанції можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції про зупинення провадження у справі.

Відповідно до ст. 271 ГПК України апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 8, 9, 12, 18, 31, 32, 33, 34 частини першої статті 255 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Від учасників справи клопотань про розгляд апеляційної скарги у даній справі в судовому засіданні з повідомленням учасників справи не надходило.

Враховуючи, що апеляційні скарги на ухвалу суду першої інстанції про зупинення провадження у справі відповідно до наведених норм розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи, приймаючи до уваги відсутність клопотань сторін про розгляд справи в судовому засіданні, розгляд апеляційної скарги відбувся в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами згідно з ч. 13 ст. 8 ГПК України.

Колегія суддів звертає увагу, що відповідно до ч. 1 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши апеляційну скаргу, відзив на неї, вивчивши матеріали справи, наявні в ній докази, перевіривши оцінку обставин справи та повноту їх встановлення місцевим господарським судом, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції при винесенні оскаржуваного судового рішення норм процесуального права, колегія суддів Північно-західного апеляційного господарського суду дійшла наступного висновку.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 227 ГПК України суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у випадку об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

Згідно ч.4 ч.1 ст.229 ГПК України провадження у справі зупиняється у випадку, встановленому пунктом 5 частини першої статті 227 цього Кодексу - до набрання законної сили судовим рішенням, від якого залежить вирішення справи.

Таким чином, для вирішення питання про зупинення провадження у справі господарський суд у кожному конкретному випадку зобов`язаний з`ясовувати: 1) як пов`язана справа, яка розглядається господарським судом, зі справою, що розглядається іншим судом; 2) чим обумовлюється неможливість розгляду справи.

Зупинення провадження у справі - це тимчасове й повне припинення всіх процесуальних дій у справі, що викликане настанням зазначених у законі причин, що перешкоджають подальшому руху процесу і щодо яких невідомо, коли вони можуть бути усунені.

Метою зупинення провадження у справі до розгляду іншої справи є виявлення обставин, підстав, фактів тощо, які не можуть бути з`ясовані та встановлені у цьому процесі, проте які мають значення для справи, провадження у якій зупинено.

Зупинення провадження у справі, на відміну від відкладення розгляду справи, здійснюється без зазначення строку, до усунення обставин (до вирішення іншої справи; до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі), які зумовили зупинення провадження, тому провадження у справі слід зупиняти лише за наявності беззаперечних підстав для цього.

При цьому, пов`язаною є така інша справа, у якій інший суд встановлює обставини, що впливають чи можуть вплинути на подання і оцінку доказів у даній справі; в тому числі йдеться про факти, які мають преюдиціальне значення (ч.4-6 ст. 75 ГПК України).

Під неможливістю розгляду справи слід розуміти неможливість для господарського суду самостійно встановити обставини, які встановлюються іншим судом в іншій справі, - у зв`язку з непідвідомчістю або непідсудністю іншої справи даному господарському суду, одночасністю розгляду двох пов`язаних між собою справ різними судами або з інших причин.

Тож, об`єктивна неможливість розгляду справи полягає у взаємозв`язку підстав позову, що розглядається, з юридичними фактами, які будуть встановлені судовим рішенням в іншій справі.

Отже, для вирішення питання про зупинення провадження у справі господарський суд у кожному випадку повинен з`ясовувати, яким чином пов`язана справа, яка розглядається іншим судом, а також, чим саме обумовлюється неможливість розгляду цієї справи. Саме по собі твердження про неможливість розгляду даної справи до розгляду іншої справи не може бути підставою для застосування п.5 ч.1 ст. 227 ГПК України.

Як вбачається із рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 31.01.2022 у справі № 640/27570/21 за позовом Комунального підприємства «Харківводоканал» до Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики та комунальних послуг /а.с.147-158/, обставини, які з`ясовуються при розгляді цієї справи, стосуються питання правомірності прийняття Комісієюп.3 ч.1 Постанови НКРЕКП від 25.08.2021 № 1430 "Про внесення змін до Порядку встановлення (формування) тарифів на послуги з розподілу електричної енергії" та Постанови від 25.08.2021 № 1431 "Про визнання такою, що втратила чинність, постанови Національної комісії регулювання електроенергетики України від 13 серпня 1998 року № 1052".

При цьому, у межах даної справи № 906/172/23 за позовом Приватного акціонерного товариства "Товкачівський гірничо-збагачувальний комбінат" до Акціонерного товариства "Житомиробленерго" про визнання наявності та відсутності прав, встановленню судом підлягає факт належності об`єкту позивача - ГЗК, адреса об`єкту: смт. Першотравневе, вул.Залізнична, 9, ЕІС код: 290727 до відповідного класу напруги шляхом визначення ступеня номінальної напруги приєднання об`єкту на межі балансової належності.

Колегією суддів встановлено, що положення п.8.1. глави 8 Порядку встановлення (формування) тарифів на послуги з розподілу електричної енергії, до якого внесено зміни Постановою НКРЕКП від 25.08.2021 № 1430, правомірність прийняття якої розглядається у справі № 640/27570/21, а також положення пп.1 п.3.1 Порядку визначення класів споживачів електричної енергії, диференційованих за ступенями напруги, затвердженого постановою НКРЕКП від 13.08.1998 № 1052, яка була чинна до 31.12.2021 р., є аналогічними та мають однаковий зміст.

Отже, апеляційний суд констатує, що до прийняття Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики та комунальних послуг п.3 ч.1 Постанови НКРЕКП від 25.08.2021 № 1430 "Про внесення змін до Порядку встановлення (формування) тарифів на послуги з розподілу електричної енергії" та Постанови від 25.08.2021 №1431 "Про визнання такою, що втратила чинність, постанови Національної комісії регулювання електроенергетики України від 13.08.1998 року № 1052", які оскаржуються у справі № 640/27570/21, діяв той же самий принцип віднесення споживачів до класів в залежності від ступеня напруги, за яким вони отримають електричну енергію на межі балансової належності.

Відтак, колегія суддів дійшла висновку, що рішення у справі № 640/27570/21 щодо правомірності винесення НКРЕКП вказаних постанов, ніяким чином не може вплинути на встановлення господарським судом у справі № 906/172/23 факту належності об`єкту позивача до відповідного класу напруги шляхом визначення ступеня номінальної напруги приєднання об`єкту на межі балансової належності.

Крім того, апеляційний суд зауважує, що справи № 906/172/23 та № 640/27570/21 мають різний склад учасників, різні підстави та предмети позовів, а також різні обставини, які підлягають з`ясуванню при розгляді цих справ, а відтак не є пов`язаними.

Статтею 234 ГПК України передбачено, що ухвала повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновків, і закону, яким керувався суд, постановляючи ухвалу.

Однак, всупереч вказаному, місцевий господарський суд в оскаржуваній ухвалі не навів аргументованих та переконливих мотивів, на підставі яких він дійшов висновку про неможливість встановити та оцінити певні конкретні обставини (факти), що мають суттєве значення для вирішення цього спору на підставі наявних в матеріалах справи доказів та встановив об`єктивну неможливість розгляду справи № 906/172/23 по суті.

Щодо пропущеного строку на подання відповідачем клопотання про зупинення провадження у справі, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне вказати наступне.

Статтею 113 ГПК України передбачено, що строки, в межах яких вчиняються процесуальні дії, встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені - встановлюються судом.

У відповідності до п.10 ч.2 ст.182 ГПК України передбачено, що суд вирішує заяви та клопотання учасників справи у підготовчому засіданні.

Як вбачається з п.3 ухвали Господарського суду Житомирської області від 06.02.2023 р. у даній справі /а.с.108/, судом призначено підготовче засідання на 07.03.2023 р.

Водночас, ухвалою Господарського суду Житомирської області від 07.03.2023 закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті.

З огляду на викладене, заяви та клопотання учасники справи могли подавати до 07.03.2023, у випадку їх подання після закінчення вказаного процесуального строку, за відсутності клопотання про відновлення такого строку без зазначення поважності причин пропуску, вказані клопотання та заяви залишаються без розгляду у відповідності до ст.118 ГПК України.

Апеляційним судом встановлено, що відповідач подав клопотання про зупинення провадження у справі 06.04.2023 року, тобто з пропуском визначеного п.10 ч.2ст.182 ГПК України строку, про що свідчить відмітка суду першої інстанції на вказаному клопотанні /а.с.145/, а також докази надсилання відповідачем клопотання електронною поштою /а.с.161/.

За приписами ч. 4 ст.119 ГПК України, одночасно із поданням заяви про поновлення процесуального строку має бути вчинена процесуальна дія (подані заява, скарга, документи тощо), стосовно якої пропущено строк.

Відповідно до ст.118, 119 ГПК України право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку. Заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

При цьому, апеляційним судомвстановлено,що відповідач всупереч вказаній нормі, наданим йому правом не скористався, оскількині в поданомуклопотанні, ні у вигляді окремої заяви до неї не викладає окремої вимоги про поновлення процесуального строку для подання та розгляду такого клопотання із обґрунтуванням поважності причин його пропуску у порядку ст.119 ГПК України.

Із правового контексту ст.119 ГПК України вбачається, що законодавець не передбачив обов`язку суду автоматично відновлювати пропущений строк за наявності відповідного клопотання заявника, оскільки у кожному випадку суд має чітко визначити, з якої саме поважної причини такий строк було порушено, та чи підлягає він відновленню.

Апеляційний суд вважає за необхідне також звернути увагу, що закон встановлює рівні можливості для сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює ущемлення будь-чиїх процесуальних прав. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов`язки. Особи, які беруть участь у справі, вправі вільно розпоряджатися своїми процесуальними правами, в тому числі подавати докази на підтвердження обставин, на які вони посилаються.

Поважними причинами визнаються лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними та пов`язані з дійсними істотними труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій. Господарський процесуальний кодекс України не пов`язує право суду відновити пропущений процесуальний строк лише з певним колом обставин, що спричинили пропуск строку.

Вирішення питання щодо поновлення строку перебуває в межах дискреційних повноважень суду, який за заявою сторони, прокурора чи зі своєї ініціативи може визнати причину пропуску встановленого законом процесуального строку поважною і відновити пропущений строк, крім випадків, передбачених положеннями Господарського процесуального кодексу України. Отже, вирішуючи це питання, суд з урахуванням конкретних обставин справи має оцінити на предмет поважності причини пропуску встановленого законом процесуального строку, і залежно від встановленого - вирішити питання про поновлення або відмову у поновленні цього строку (наведену правову позицію викладено у постанові Верховного Суду від 09.10.2019 у справі № 910/22695/13).

Отже,враховуючи відсутність клопотання про поновлення пропущеного процесуального строку на подачу клопотання та відповідно відсутність обґрунтування поважності пропуску такого строку відповідачем, приймаючи до уваги рівність процесуальних прав сторін згідно п.3 ч.2 ст.46 ГПК України, суд позбавлений можливості автоматично відновлювати процесуальний строк, оскільки це може призвести до надання переваги одній стороні перед іншою та порушити принцип змагальності сторін, передбачений ст.13 ГПК України, а також вимоги щодо об`єктивності, безсторонності суду.

Положеннями ч.3 ст.13 ГПК України передбачено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відтак, апеляційний суд вважає, що наслідки пропуску строку для подання клопотання про зупинення провадження у справі знаходяться виключно у площині відповідальності самого позивача за зустрічним позовом.

Натомість, суд першої інстанції, задовольняючи клопотання відповідача та зупиняючи провадження у справі вказаного не врахував, що призвело до безпідставного задоволення клопотання відповідача та зупинення провадження у справі.

У разі зупинення провадження у справі за відсутності достатніх підстав, передбачених п.5 ч.1 ст.227 ГПК України, будуть порушені розумні строки тривалості судового провадження, що в свою чергу може бути порушенням права на справедливий та публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, і як наслідок права на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі.

Необґрунтоване зупинення провадження у справі призводить до затягування строків її розгляду і перебування в стані невизначеності учасників процесу, що свідчить про порушення положень частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997, що покладає на національні суди обов`язок здійснити швидкий та ефективний розгляд справ упродовж розумного строку (правова позиція, викладена в постанові Верховного Суду від 05.03.2019 у справі № 910/5425/18).

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінку сторін, предмет спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст. 6 Конвенції (рішення ЄСПЛ від 27.04.2000 у справі "Фрідлендер проти Франції", рішення ЄСПЛ від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України"). Роль національних судів полягає у швидкому та ефективному розгляді справ (рішення ЄСПЛ від 30.11.2006 у справі "Красношапка проти України").

На підставі вищевикладеного, судом апеляційної інстанції встановлено, що місцевий господарський суд дійшов помилкового висновку про об`єктивну неможливості розгляду даної справи до набрання законної сили судовим рішенням у справі № 640/27570/21, що розглядається в порядку адміністративного судочинства в Шостому апеляційному господарському суді та дійшов передчасного висновку про наявність підстав для зупинення провадження у справі, що призвело до порушення норм процесуального права та як наслідок винесення незаконної ухвали, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі.

Згідно ч.3 ст.271 ГПК України, у випадках скасування судом апеляційної інстанції ухвал про відмову у відкритті провадження у справі або заяви про відкриття справи про банкрутство, про повернення позовної заяви або заяви про відкриття справи про банкрутство, зупинення провадження у справі, закриття провадження у справі, про залишення позову без розгляду або залишення заяви у провадженні справи про банкрутство без розгляду справа (заява) передається на розгляд суду першої інстанції.

Відповідно до п.4 ч.1 ст. 280 ГПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є, зокрема, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

У відповідності до п.6 ч.1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право, зокрема, скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Враховуючи вищевикладене, керуючись нормами ст.275, 280 ГПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга Приватного акціонерного товариства "Товкачівський гірничо-збагачувальний комбінат"підлягає задоволенню, а ухвала Господарського суду Житомирської області від 11.04.2023 у справі № 906/172/23 - скасуванню, з передачею справи на розгляд суду першої інстанції.

Оскільки, суд апеляційної інстанції не приймає остаточного рішення у справі №906/172/23 та справа передається для подальшого розгляду до суду першої інстанції, розподіл судових витрат відповідно до ст. 129 ГПК України не здійснюється.

Керуючись ст.269, 270, 271, 273, 275, 280, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північно-західний апеляційний господарський суд -

П О С Т А Н О В И В :

1. Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Товкачівський гірничо-збагачувальний комбінат" на ухвалу Господарського суду Житомирської області від 11.04.2023 у справі № 906/172/23 задоволити.

2. Ухвалу Господарського суду Житомирської області від 11.04.2023 у справі № 906/172/23 скасувати.

3. Справу № 906/172/23 передати на розгляд Господарського суду Житомирської області.

4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя Маціщук А.В.

Суддя Петухов М.Г.

Суддя Гудак А.В.