ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.05.2023 Справа № 904/240/23

м.Дніпро

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Вечірко І.О. (доповідач), судді Верхогляд Т.А., Парусніков Ю.Б.,

секретар судового засідання Крицька Я.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області від 02.02.2023р. у справі №904/240/23

за заявою фізичної особи ОСОБА_1 , м. Кривий Ріг, Дніпропетровська область

про визнання неплатоспроможним

ВСТАНОВИВ:

1. Короткий зміст ухвали суду першої інстанції.

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 02.02.2023р. (повний текст складено - 03.02.2023р., суддя - Соловйова А.Є., м. Дніпро) у справі №904/240/23 відмовлено у відкриті провадження у справі про неплатоспроможність фізичної особи ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ).

Вказана ухвала мотивована тим, що:

- заявником не надано до суду копії всіх кредитних договорів, а саме не додано копії кредитного договору (договорів), укладеного (-их) з: ТОВ "1 Безпечне агентство необхідних кредитів", АТ "Універсал Банк", АТ "КБ "ПриватБанк";

- заявник сам у поданій заяві зазначає, що ним не подано до суду належних доказів (всіх копій договорів, квитанцій, банківських виписок тощо), що підтверджують суми грошових вимог кредиторів (заборгованості за основним зобов`язанням та суми неустойки (штрафу, пені) окремо), підстав виникнення зобов`язань, а також строку їх виконання згідно із законом або договором, через їх відсутність або втрату;

- до заяви не подано доказів отримання кредитних коштів, що унеможливлює здійснення їх аналізу для досягнення мети підготовчого засідання, а саме підтвердження наявності кредитних зобов`язань та заборгованості на суму 274 569,49 грн.;

- в даному випадку заявником наведено обставини, передбачені ч.2 ст.115 КУзПБ для відкриття провадження у справі про неплатоспроможність та самостійно визначено суми грошових вимог за правочинами, копії яких не надано до матеріалів справи, тобто не підтверджено належними доказами підстави звернення із заявою про відкриття справи про неплатоспроможність;

- заявник надав суду інформацію про відкриті рахунки в АТ "ПУМБ", АТ "Універсал Банк", АТ "КБ "ПриватБанк", проте не надав інформацію щодо відкритих рахунків в АТ "Мегабанк". В той же час, заявником не надано жодних доказів звернення до АТ "Мегабанк" з вимогою надати відомості про всі наявні рахунки (у тому числі депозитні рахунки), та його відмову у наданні такої інформації;

- згідно інформації, отриманої від Українського бюро кредитних історій щодо боржника - ОСОБА_1 станом на 08.12.2022р. за боржником обліковується: загальна поточна заборгованість в розмірі 274 569,49 грн., загальна поточна прострочена заборгованість в розмірі 89 366,77 грн. З поданих заявником доказів в підтвердження наявної заборгованості (конкретизований список кредиторів та довідка Українського бюро кредитних історій щодо боржника) вбачається наявність загальної суми простроченої заборгованості - 274 569,49 грн., проте неможливо встановити суму неустойки (штрафу, пені) окремо;

- обов`язковою умовою підтвердження реальності здійснення господарських операцій є фактична наявність у сторін договору первинних документів, фізичних, технічних та технологічних можливостей для здійснення відповідних операцій та зв`язок між фактом придбання послуги і подальшою господарською діяльністю (аналогічна правова позиція викладена в постанові об`єднаної палати Верховного Суду від 05.07.2019р. у справі №910/4994/18);

- оскільки ОСОБА_1 не подано до суду належних доказів наявності кредитних зобов`язань, отримання кредитів та заборгованості (з відображенням періоду її виникнення за кожним з договорів), суд дійшов висновку про те, що заявник не довів обставин прострочених грошових зобов`язань перед кредиторами станом на час подання до суду заяви про відкриття провадження у справі про неплатоспроможність;

- таким чином, заявник не довів наявність прострочених зобов`язань перед кредиторами, припинення погашення ним кредитів за кожним з кредитних зобов`язань та взагалі наявність заборгованості перед кредиторами, зважаючи на встановлені обставини, суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття провадження у справі про неплатоспроможність.

2. Підстави з яких порушено питання про перегляд судового рішення та узагальнені доводи учасників справи.

ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області від 02.02.2023р. у справі №904/240/23 скасувати, справу передати до суду першої інстанції для продовження розгляду.

2.1. Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.

Апеляційна скарга мотивована тим, що:

- оскаржувана ухвала постановлена з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права;

- на стадії підготовчого засідання формально не перевіряються ознаки неплатоспроможності боржника, а оцінка реального стану платоспроможності боржника фактично надається судом за наслідком відкриття провадження у справі про неплатоспроможність, введення процедури реструктуризації боргів боржника, звернення кредиторів до суду із заявами про визнання грошових вимог до боржника, їх розгляду судом, розгляду звіту про результати перевірки декларації боржника, оцінки доказів наданих на підтвердження фінансово-майнового стану боржника (висновок Верховного Суду, викладений в постанові від 26.05.2022р. у справі №922/1426/21);

- посилання суду на те, що обов`язковою умовою підтвердження реальності здійснення господарських операцій є фактична наявність у сторін договору первинних документів, фізичних, технічних та технологічних можливостей для здійснення відповідних операцій та зв`язок між фактом придбання послуги і подальшою господарською діяльністю (аналогічна правова позиція викладена в постанові об`єднаної палати Верховного Суду від 05.07.2019р. у справі №910/4994/18) є необґрунтованими, з огляду на те, що взагалі не прийнятні до вказаного провадження;

- наявність боргу при ініціюванні справи про неплатоспроможність підтверджується доказами у відповідному обсязі, виходячи з правової природи правовідносин між боржником та кредитором. Доказами на підтвердження наявності боргу можуть бути, зокрема, судові рішення, господарські правочини, первинні бухгалтерські документи, які містять відомості про господарську операцію та підтверджують її здійснення. Також, такими доказами можуть бути банківські виписки, платіжні доручення, видаткові накладні, довідки, листи, протоколи, та будь-які інші докази, що доводять факт невиконання відповідачем своїх зобов`язань за кредитним договором. Боржник надав всі наявні у нього договори, крім договорів, які у нього відсутні. Додатково боржником було надано роздруківку кредитної історії із сайту Українського бюро кредитних історій про фінансові зобов`язання боржника. Зокрема, інформація, яка розміщена на веб-сайті є електронним доказом, а роздруківка такої інформації паперовою копією електронного доказу;

- висновок місцевого господарського суду про неможливість встановити розмір прострочених зобов`язань боржника перед кредиторами на дату подання заяви, є помилковим та передчасним. Відкриття провадження у справі про неплатоспроможність є лише початковою стадією здійснення судом передбачених КУзПБ процесуальних дій та заходів, спрямованих на відновлення платоспроможності або визнання неплатоспроможності боржника фізичної особи. Визнання або відхилення грошових вимог кредиторів боржника із встановленням їх розміру (в т.ч. штрафних санкцій) здійснюється господарським судом під час або після проведення попереднього судового засідання за результатами розгляду таких вимог, поданих у встановлений КУзПБ або після закінчення такого строку, з урахуванням звіту арбітражного керуючого про визнання або відхилення грошових вимог кредиторів боржника. Таким чином, суд відповідно до положень КУзПБ наділений достатніми повноваженнями на визнання або відхилення відповідних грошових вимог кредиторів боржника на наступних стадіях провадження у справі, у разі заявлення таких у порядку, передбаченому цим Кодексом. Боржник припинив погашення кредитів, а термін прострочення по кредитним договорам складає понад 90 днів. Матеріали заяви свідчать, що у боржника є невиконані, прострочені грошові зобов`язання, і боржник припинив погашення кредитів у розмірі більше 50 відсотків місячних платежів за кожним з кредитних зобов`язань упродовж двох місяців, водночас у боржника відсутнє будь-яке майно, за рахунок якого можна здійснити сплату боргів в повному обсязі та відсутні доходи, які давали можливість здійснювати поточні платежі по кредитним договорам, а відтак, існує загроза неплатоспроможності, що надає право боржнику звернутись до господарського суду із заявою про відкриття провадження у справі про неплатоспроможність на підставі п.п.1, 2 та п.4 ч.2 ст.115 КУзПБ. При зверненні до господарського суду із заявою про відкриття провадження у справі про неплатоспроможність боржник посилався на існування обставин, передбачених п.п.1-4 ч.2 ст.115 КУзПБ;

- місцевий господарський суд наведеного не врахував та не досліджував наявності чи відсутності обставин, передбачених п.п.2-4 ч.2 ст.115 КУзПБ у зв`язку з чим необґрунтовано відмовив у відкритті провадження у справі про неплатоспроможність фізичної особи. Суд допустився надмірного формалізму, у зв`язку з чим зробив помилкові висновки та повернув заяву у справі про неплатоспроможність фізичної особи за відсутності на те правових підстав;

- посилання суду на невиконання вимог п.8 ч.3 ст.116 КУзПБ щодо додання до заяви про відкриття провадження у справі про неплатоспроможність боржника відомостей про всі наявні рахунки боржника, відкриті в банках та інших фінансово-кредитних установах в Україні та за кордоном, їх реквізити, із зазначенням сум грошових коштів на таких рахунках, є необґрунтованими, оскільки боржником виконано вказані вимоги та додано до заяви виписки про всі наявні у нього рахунки;

- безпідставною є вимога суду щодо надання доказів звернення боржника до банківських та кредитно-фінансових установ, податкового органу тощо з відповідними запитами для підтвердження інформації про всі наявні рахунки боржника з метою отримання відповідних довідок, оскільки п.8 ч.3 ст.116 КУзПБ містить виключно вимоги щодо надання до заяви про неплатоспроможність фізичної особи відомостей про всі наявні рахунки боржника, а не про відсутність його рахунків в певних установах, а законодавство не передбачає можливості отримати від державних органів єдиний перелік відкритих банківських рахунків;

- посилання суду на те, що сама по собі наявність договору не є належним доказом підтвердження заборгованості суперечить мотивувальній частині ухвали про залишення заяви без руху, оскільки суд зобов`язував надати договори, а в подальшому дійшов висновку, що вони не є належними доказами у справі про неплатоспроможність фізичної особи;

- абсурдним є посилання суду, що заявник не надав належних та допустимих доказів на підтвердження того, що він отримав кредит в розмірі та на умовах, передбачених тим чи іншим кредитним договором;

- заявник належним чином довів наявність підстав для відкриття провадження у справі про неплатоспроможність та визнання боржника банкрутом, а ухвала суду першої інстанції постановлена з порушенням норм матеріального та процесуального права, з огляду на що наявні підстави для її скасування.

3. Апеляційне провадження.

3.1. Процедура апеляційного провадження в апеляційному господарському суді.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 21.03.2023р. відкрито апеляційне провадження у справі, розгляд справи призначено в судовому засіданні на 17.05.2023р.

У судове засідання 17.05.2023р. фізична особа ОСОБА_1 та її представник не з`явилися. Будь-яких заяв, клопотань від них щодо неможливості ними забезпечити участь в судовому засіданні та реалізувати свої процесуальні права станом на час розгляду апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції не надходило.

Колегія суддів зауважує, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників учасників справи, а неможливість вирішення справи у відповідному судовому засіданні (ст.202 ГПК України).

Участь представників учасників справи в судовому засіданні, призначеному на 17.05.2023р. обов`язковою не визнавалась. Крім того, учасники справи не були позбавлені можливості брати участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції, у тому числі поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів та можливості подати процесуальні документи (заяви, клопотання, скарги, відзиви тощо).

Порушення права на розгляд справи упродовж розумного строку було неодноразово предметом розгляду Європейським судом з прав людини у справах проти України. Роллю національних судів є організовувати судові провадження таким чином, щоб вони були без затримок та ефективними (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Шульга проти України").

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінку сторін, предмет спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України", від 30.11.2006р. у справі "Красношапка проти України").

З урахуванням наведеного, апеляційний господарський суд дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності учасників справи.

17.05.2023р. в судовому засіданні в нарадчій кімнаті колегією суддів ухвалено дану постанову в порядку ст.240 ГПК України з оформленням вступної та резолютивної частини.

3.2. Фактичні обставини справи, встановлені судом апеляційної інстанції.

10.01.2023р. до Господарського суду Дніпропетровської області від ОСОБА_1 надійшла заява про відкриття справи щодо неплатоспроможності фізичної особи.

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 12.01.2023р. прийнято до розгляду заяву ОСОБА_1 про відкриття провадження у справі про неплатоспроможність, призначено підготовче засідання суду на 02.02.2023р.

Розглянувши у підготовчому засіданні 02.02.2023р. заяву про відкриття справи про неплатоспроможність фізичної особи, місцевий господарський суд постановив оскаржувану ухвалу.

3.3. Оцінка апеляційним господарським судом доводів учасників справи і висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч. 1). Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч. 2). Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (ч. 3). Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 4).

Колегія суддів заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та докази, що стосуються фактів, на які скаржник посилається в апеляційній скарзі, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права дійшла висновку про наступне.

Предметом судового розгляду в цій справі є заява фізичної особи ОСОБА_1 про відкриття провадження у справі про її неплатоспроможність в порядку Книги четвертої КУзПБ.

З огляду на об`єкт апеляційного оскарження предметом апеляційного дослідження є правомірність відмови судом першої інстанції у відкритті провадження у справі про неплатоспроможність фізичної особи.

Згідно із ч.1 ст.3 ГПК України судочинство України у господарських судах здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України "Про міжнародне приватне право", Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Частиною 6 ст.12 ГПК України визначено, що господарські суди розглядають справи про банкрутство у порядку, передбаченому цим Кодексом для позовного провадження, з урахуванням особливостей, встановлених Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом".

21.10.2019р. введено в дію КУзПБ, згідно п.4 Розділу "Прикінцеві та перехідні положення" якого втратив чинність Закон України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом".

Відповідно до ст.2 КУзПБ провадження у справах про банкрутство регулюється цим Кодексом, ГПК України та іншими законами України.

Із введенням в дію 21.10.2019р. КУзПБ запроваджено новий правовий інститут, який застосовується щодо врегулювання питання неплатоспроможності фізичної особи, у тому числі фізичної особи - підприємця, та є відмінним (наділеним особливостями) за метою і механізмом реалізації від інституту банкрутства юридичних осіб.

З пояснювальної записки до проекту КУзПБ вбачається, що метою запровадження інституту неплатоспроможності фізичних осіб було визначено врегулювання відносин щодо відновлення платоспроможності боржників, які опинилися в скрутній фінансовій ситуації та потребують допомоги з боку держави.

Також у преамбулі КУзПБ закріплено, що цей Кодекс встановлює умови та порядок відновлення платоспроможності боржника - юридичної особи або визнання його банкрутом з метою задоволення вимог кредиторів, а також відновлення платоспроможності фізичної особи.

За абз.4, 13 ст.1 КУзПБ боржником є юридична особа або фізична особа, у тому числі фізична особа-підприємець, неспроможна виконати свої грошові зобов`язання, строк виконання яких настав; неплатоспроможність - неспроможність боржника виконати після настання встановленого строку грошові зобов`язання перед кредиторами не інакше, як через застосування процедур, передбачених цим Кодексом.

На відміну від банкрутства юридичних осіб, у назві та за змістом положень Книги четвертої КУзПБ - "Відновлення платоспроможності фізичних осіб" законодавець закцентував на пріоритеті реабілітаційної процедури щодо боржника, який залежно від власної волі та обставин справи може отримати звільнення від боргів за результатами судових процедур у справі про неплатоспроможність фізичних осіб.

Таким чином, застосовуючи ці норми, необхідно враховувати, що, на відміну від банкрутства юридичних осіб, задоволення вимог кредиторів як основна мета провадження у справах про неплатоспроможність фізичних осіб КУзПБ не встановлена.

З огляду на виключне право лише боржника - фізичної особи на ініціювання справи про свою неплатоспроможність (ст.116 КУзПБ), апеляційний господарський суд зауважує, що цим Кодексом запроваджено "добровільне банкрутство" боржника - фізичної особи, що є правом, яким боржник, у разі дотримання певних вимог, може скористатися задля реструктуризації боргів, їх часткового чи повного прощення (списання), за результатом чого отримати звільнення від боргів і відновити свою платоспроможність.

Така правова позиція відповідає висновкам Верховного Суду у складі судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду, викладеним у п.п.44-51 постанови від 26.05.2022р. у справі №903/806/20.

Особливості відновлення платоспроможності боржника - фізичної особи визначено Книгою четвертою КУзПБ.

Стаття 113 КУзПБ передбачає, що провадження у справах про неплатоспроможність боржника - фізичної особи, фізичної особи - підприємця здійснюється в порядку, визначеному цим Кодексом для юридичних осіб, з урахуванням особливостей, встановлених цією Книгою.

Підстави для відкриття провадження у справі про неплатоспроможність боржника - фізичної особи наведені в ч.2 ст.115 цього Кодексу, згідно з якою (на час розгляду справи судом першої інстанції) боржник має право звернутися до господарського суду із заявою про відкриття провадження у справі про неплатоспроможність у разі, якщо: 1) розмір прострочених зобов`язань боржника перед кредитором (кредиторами) становить не менше 30 розмірів мінімальної заробітної плати; 2) боржник припинив погашення кредитів чи здійснення інших планових платежів у розмірі більше 50 відсотків місячних платежів за кожним з кредитних та інших зобов`язань упродовж двох місяців; 3) ухвалено постанову у виконавчому провадженні про відсутність у фізичної особи майна, на яке може бути звернено стягнення; 4) існують інші обставини, які підтверджують, що найближчим часом боржник не зможе виконати грошові зобов`язання чи здійснювати звичайні поточні платежі (загроза неплатоспроможності).

Верховний Суд в постанові від 17.06.2021р. у справі №926/2987-б/20 звернув увагу, що право боржника звернутися із заявою про відкриття провадження у справі про неплатоспроможність не стоїть у залежності від наявності у сукупності всіх чотирьох підстав, передбачених ч.2 ст.115 КУзПБ.

Тлумачення ч.2 ст.115 КУзПБ із застосуванням філологічного та логічного способів інтерпретації приводить до таких висновків: з огляду на вжиття законодавцем словосполучення "інші обставини" перелік підстав для відкриття провадження у справі про неплатоспроможність фізичної особи не є вичерпним; для відкриття провадження у справі про неплатоспроможність фізичної особи достатньо навіть однієї або більше однієї підстави у будь-яких комбінаціях, наведених у ч.2 ст.115 КУзПБ, оскільки законодавцем імперативно не визначено обов`язковим існування сукупності всіх чотирьох підстав, як умови для відкриття провадження у справі про неплатоспроможність фізичної особи; наявність у боржника майна не виключає можливості існування в нього прострочених зобов`язань перед його кредиторами, як однієї з підстав для відкриття провадження у справі про неплатоспроможність фізичної особи (постанова Верховного Суду від 29.07.2021р. у справі №909/1028/20).

Порядок та наслідки відкриття провадження у справі про неплатоспроможність фізичної особи визначені ст.ст.119, 120 КУзПБ.

Частиною 1 ст.119 КУзПБ регламентовано, що у підготовчому засіданні господарський суд розглядає подані документи, з`ясовує наявність підстав для відкриття провадження у справі про неплатоспроможність, а також вирішує інші питання, пов`язані з розглядом справи.

Таким чином, завданням підготовчого засідання господарського суду у розгляді заяви про відкриття провадження у справі про неплатоспроможність фізичної особи є перевірка підтвердження належними та допустимими доказами обставин, що вказані боржником як ознаки його неплатоспроможності чи її загрози.

Системний аналіз ст.113, ч.ч.1, 2 ст.116, ч.1 ст.119 КУзПБ дає можливість дійти висновку, що наявність підстав для відкриття провадження у справі про неплатоспроможність у кожному конкретному випадку повинна визначатись місцевим судом з урахуванням поданої боржником заяви та доданих до неї доказів на підтвердження настання обставин, що підтверджують неплатоспроможність фізичної особи (на момент звернення до суду з відповідною заявою) або загрозу її неплатоспроможності (у визначений зобов`язанням строк або в майбутньому).

Разом з тим, способи та засоби доведення підстав для відкриття провадження у справі про неплатоспроможність визначені законодавцем шляхом наведення у ч.3 ст.116 КУзПБ переліку документів, що мають додаватись до заяви про відкриття провадження у справі про неплатоспроможність та підтверджувати її зміст, зокрема: конкретизований список кредиторів і боржників із зазначенням загальної суми грошових вимог (загальної суми заборгованості, заборгованості за основним зобов`язанням та суми неустойки (штрафу, пені) окремо), підстав виникнення зобов`язань, а також строку їх виконання згідно із законом або договором (п.3); опис майна боржника, що належить йому на праві власності, із зазначенням місцезнаходження або місце зберігання майна та копії документів, що підтверджують право власності боржника на майно (п.п.4, 5); перелік майна, що перебуває у заставі (іпотеці) або є обтяженим в інший спосіб, його місцезнаходження, вартість, а також інформація про кожного кредитора, на користь якого вчинено обтяження майна боржника, сума грошових вимог, підстава виникнення зобов`язань, а також строк їх виконання згідно із законом або договором (п.6); копії документів про вчинені боржником (протягом року до дня подання заяви про відкриття провадження у справі про неплатоспроможність) правочини щодо належного йому нерухомого майна, цінних паперів, часток у статутному капіталі, транспортних засобів та угоди на суму не менше 30 розмірів мінімальної заробітної плати (п.7); декларація про майновий стан боржника за формою, затвердженою державним органом з питань банкрутства (п.11); інші документи, що підтверджують наявність підстав, визначених ст.115 цього Кодексу (п.14).

Розглядаючи заяву боржника у підготовчому засіданні, суд з урахуванням положень ч.3 ст.13, ст.ст.74, 76, 77 ГПК України, розглядаючи заяву боржника у підготовчому засіданні, місцевий господарський суд повинен перевірити відповідність поданої заяви вимогам до її форми та змісту відповідно до ст.116 КУзПБ та з`ясувати на підставі поданих боржником доказів наявність підстав для відкриття провадження у справі про неплатоспроможність, визначених ч.2 ст.115 КУзПБ (висновок, викладений в постанові Верховного Суду від 29.07.2021р. у справі №909/1028/20).

Разом з тим, чіткого переліку чи обсягу таких доказів нормами КУзПБ не визначено, що стало причиною виникнення спірних правовідносин у даній справі, у якій боржник доводив, що роздруківка кредитної історії із сайту Українського бюро кредитних історій про фінансові зобов`язання боржника є електронним доказом, а роздруківка такої інформації паперовою копією електронного доказу наявності кредитних відносин боржника з кредиторами та містить повну і достовірну інформацію про заборгованість боржника, в тому числі загальну суму заборгованості, заборгованості за основним зобов`язанням, підстави виникнення зобов`язань та строки їх виконання.

Верховний Суд в постанові від 16.11.2022р. №917/1604/21 з огляду на нечітке нормативне регулювання спірних правовідносин, зазначив про необхідність тлумачення відповідних норм права, а саме: 1) ст.96 ГПК України у питанні способів подання кредитної історії як електронного доказу (документа), а саме його оригіналу, електронної чи паперової копій; 2) ст.ст. 115, 116 КУзПБ у сукупності із нормами ст.ст.76, 77, 96 ГПК України у питанні належності і допустимості паперової копії кредитної історії для вирішення судом питання про відкриття провадження у справі про неплатоспроможність фізичної особи без подання інших доказів, що підтверджують розмір грошових вимог кредиторів, підстави виникнення зобов`язань та строки їх виконання.

Правові організаційні засади формування та ведення кредитних історій, права суб`єктів кредитних історій та користувачів бюро кредитних історій, порядок діяльності таких бюро встановлено нормами Закону України "Про організацію формування та обігу кредитних історій" (надалі - Закон №2704-IV).

Статтею 3 Закону №2704-IV визначено його термінологію, зокрема: "бюро кредитних історій" - це юридична особа, виключною діяльністю якої є збір, зберігання, використання інформації, яка складає кредитну історію (надалі - бюро); "ведення кредитної історії" - це діяльність бюро із збирання, оброблення, зберігання, захисту, використання інформації, яка складає кредитну історію; "кредитна історія" - це сукупність інформації про юридичну або фізичну особу, що її ідентифікує, відомостей про виконання нею зобов`язань за кредитними правочинами, іншої відкритої інформації відповідно до Закону; "користувач бюро" - це юридична або фізична особа - суб`єкт господарської діяльності, яка складає кредитні правочини та відповідно до договору надає та має право отримувати інформацію, що складає кредитну історію (надалі - користувач); "положення бюро" - правила формування і ведення кредитних історій, які затверджуються виконавчим органом бюро та погоджуються уповноваженим органом; "кредитний звіт" - це сукупність інформації про суб`єкта кредитної історії, яка є повним або частковим відображенням його кредитної історії; "кредитний правочин" - правочин, за яким виникає, змінюється або припиняється зобов`язання фізичної або юридичної особи щодо сплати грошових коштів користувачу протягом певного часу в майбутньому (в тому числі договір страхування або купівлі-продажу майна з відстроченням платежу); "суб`єкт кредитної історії" - будь-яка юридична або фізична особа, яка звернулася до користувача з метою укладення кредитного правочину або вже уклала кредитний правочин та щодо якої формується кредитна історія.

Наведені норми свідчать про відмінність понять "користувач" та "суб`єкт кредитної історії". Так, користувачем може бути юридична або фізична особа - суб`єкт господарської діяльності, яка укладає кредитні правочини, тобто кредитор. Відповідно фізична особа, яка не є суб`єктом господарської діяльності з видачі кредитів, не може мати статусу "користувач" у розумінні Закону №2704-IV. Тобто, суб`єктом кредитної історії у таких правовідносинах може бути фізична або юридична особа, яка є боржником за такими кредитними правочинами.

Таким чином, фізична особа - боржник, яка звертається до господарського суду із заявою про відкриття провадження у справі про неплатоспроможність, у розумінні Закону №2704-IV є суб`єктом кредитної історії.

Відповідно до ст.5 Закону №2704-IV джерелами формування кредитних історій є відомості, що надаються користувачем до бюро та відомості державних реєстрів, інформація з інших баз даних публічного користування, відкритих для загального користування джерел.

Перелік інформації, що містить кредитна історія, визначений ст.7 Закону №2704-IV, згідно пункту 2 частини 1 якої це відомості про грошове зобов`язання суб`єкта кредитної історії: відомості про кредитний правочин (номер і дата укладання правочину, сторони, вид правочину), суму зобов`язання за укладеним кредитним правочином, вид валюти зобов`язання, строк і порядок виконання кредитного правочину, відомості про розмір погашеної суми та остаточну суму зобов`язання за кредитним правочином, дату виникнення прострочення зобов`язання за кредитним правочином, його розмір та стадія погашення, відомості про припинення кредитного правочину та спосіб його припинення (у тому числі за згодою сторін, у судовому порядку, гарантом тощо), відомості про визнання кредитного правочину недійсним і підстави такого визнання.

Статтею 11 Закону №2704-IV визначено підстави та порядок надання кредитного звіту, зокрема: бюро надає інформацію з кредитних історій у формі конкретних звітів; кредитні звіти містять усю інформацію з кредитної історії, якщо інші обсяги інформації не передбачені положенням бюро або договором (ч.1); бюро надають інформацію, яка складає кредитні історії, виключно користувачам та іншим бюро на підставах, передбачених цим Законом (ч.3); бюро надають кредитні звіти користувачам за їх запитами на паперовому або електронному носіях на умовах, передбачених цим Законом та договором (ч.4); кредитні звіти надаються користувачам без права передачі їх або інформації, що міститься в них, третім особам (ч.5).

Водночас, у ст.13 Закону №2704-IV передбачені права суб`єктів кредитної історії, зокрема: суб`єкт кредитної історії має право ознайомитися з інформацією, що міститься в його кредитній історії, а саме: 1) кредитним звітом, 2) інформацією з реєстру запитів (ч.1); суб`єкт кредитної історії має право ознайомитися з інформацією, що передбачена частиною 1 цієї статті, шляхом звернення до бюро у порядку, визначеному положенням бюро (ч.2); суб`єкт кредитних історій має право безоплатно ознайомитися з інформацією, що передбачена частиною 1 цієї статті, один раз протягом календарного року, а також у разі отримання відмови користувача від укладення кредитного правочину (ч.3); бюро зобов`язане надати суб`єкту кредитної історії інформацію, що зазначена у частині 1 цієї статті, протягом двох робочих днів з дня отримання від нього відповідного запиту (ч.4).

Системний аналіз ст.ст. 11, 13 Закону №2704-IV дає підстави для висновку, що право на отримання (у визначених цим Законом випадках) кредитного звіту (інформації, що міститься у кредитній історії) будь-якого суб`єкта кредитної історії мають користувачі та інші бюро, а суб`єкти кредитної історії мають таке право виключно щодо своєї кредитної історії.

При цьому, колегія суддів зауважує, що законодавчо визначений порядок надання кредитного звіту користувачам чи іншим бюро передбачає їх надання на паперовому або електронному носіях (ч.4 ст.11 Закону №2704-IV), натомість чіткого порядку надання кредитного звіту суб`єкту кредитної історії норми цього Закону не містять.

Крім того, норми Закону №2704-IV не містять положень щодо порядку формування, форми та обов`язкових реквізитів кредитного звіту, наявність яких надавала б можливість ідентифікувати особу, яка відповідальна за його формування та відповідність даних самій кредитній історії.

Водночас, пунктом "б" частини 3 статті 15 Закону №2704-IV визначено, що положення бюро, зокрема, повинно містити правила надання кредитних звітів.

Згідно публічної інформації на офіційному сайті Бюро (https://www.ubki.ua/) розміщено Положення бюро, затверджене директором ТОВ "Українське бюро кредитних історій" 15.05.2017р. та погоджене розпорядженням Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг № 2185 від 01.06.2017р.

Пунктом 2.3 Положення бюро передбачено, що бюро здійснює збір інформації із автоматизованих систем користувачів до автоматизованого інформаційно-аналітичного комплексу бюро за допомогою електронно - програмних засобів із застосуванням системи захисту відповідно до вимог чинного законодавства, що виключає можливість несанкціонованого доступу до інформації, яка збирається.

Відповідно до п.6 Положення бюро:

- бюро у своїй діяльності по наданню кредитних звітів керується Законом України "Про організацію формування та обігу кредитних історій", іншими нормативно-правовими актами, Договорами про надання інформаційних послуг, укладеними із користувачами, договорами про порядок та умови надання інформації, яка складає кредитну історію, укладеними із іншими бюро кредитних історій, даним Положенням та внутрішніми документами бюро (п.6.1);

- надання інформації, яка складає кредитну історію, бюро здійснює у формі кредитних звітів (п.6.2);

- кредитні звіти розрізняються за обсягом інформації (стандартний кредитний звіт, кредитний звіт з рекомендованим кредитним рішенням). Структура кредитних звітів встановлюється внутрішніми положеннями бюро та чинним законодавством (п.6.3);

- бюро надає кредитні звіти суб`єктам кредитних історій за їх зверненням в порядку та на умовах, передбачених Законом України "Про організацію формування та обігу кредитних історій", іншими нормативно-правовими актами, цим Положенням та внутрішніми документами бюро (п.6.10).

Пунктом 9 Положення бюро визначено порядок зберігання та захисту інформації, згідно якого:

- бюро має спеціально обладнане приміщення, де розташовані серверні станції, на яких здійснюється накопичення, збереження та обробка інформації, що складає кредитну історію -серверну кімнату (п.9.5);

- програмне забезпечення, за допомогою якого здійснюється накопичення, збереження та обробка інформації, що складає кредитну історію, є ліцензійним, легальним, забезпеченим захистом проти електронних вірусів та захищеним паролями з наданням доступу до нього згідно з посадовими обов`язками персоналу (п.9.12);

- бюро забезпечує захист інформації при її обробці, зберіганні і передачі сертифікованими засобами захисту відповідно до законодавства України (п.9.13);

- робота користувачів бюро із запиту та отриманню інформації побудована на використанні SSLпротоколу із стійкістю шифру 128 біт (п.9.14);

- ідентифікація користувачів бюро для доступу к інтерфейсам бюро потребує обов`язкового вводу персонального логіну та паролю користувача. Вказані логін та пароль зберігаються на сервері бюро у зашифрованому вигляді із використанням асиметричного односпрямованого алгоритму шифрування, що унеможливлює встановлення паролю по його шифрованому вигляду із бази даних (п.9.15).

Системний аналіз пунктів Положення бюро свідчить, що збір, опрацювання, коригування та передавання інформації щодо суб`єкта кредитних історій (зокрема й сама кредитна історія) здійснюється за допомогою електронно - програмних засобів та зберігається на сервері бюро, тобто така інформація представлена (складається) в електронній формі.

З наведеного Верховний Суд прийшов до висновку, що створений за допомогою електронно - програмних засобів кредитний звіт є електронним документом, який надається суб`єктам звернення (користувачам, іншим бюро та суб`єктам кредитних історій) у електронній формі або у паперовій (паперовій копії електронного документа).

Згідно з частинами першою, другою статті 5 Закону України "Про електронні документи та електронний документообіг" електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа. Склад та порядок розміщення обов`язкових реквізитів електронних документів визначається законодавством.

Частиною другою статті 6 Закону України "Про електронні документи та електронний документообіг" передбачено, що накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа.

Відповідно до статті 7 Закону України "Про електронні документи та електронний документообіг":

- оригіналом електронного документа вважається електронний примірник документа з обов`язковими реквізитами, у тому числі з електронним підписом автора або підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України "Про електронні довірчі послуги" (ч.1);

- електронна копія електронного документа засвідчується у порядку, встановленому законом (ч.5);

- копією документа на папері для електронного документа є візуальне подання електронного документа на папері, яке засвідчене в порядку, встановленому законодавством (ч.6).

Згідно з наказом Державного підприємства "Український науково-дослідний і навчальний центр проблем стандартизації, сертифікації та якості" від 01.07.2020р. № 144 з 01.09.2021р. набрав чинності Національний стандарт ДСТУ 4163:2020 "Державна уніфікована система документації. Уніфікована система організаційно-розпорядчої документації. Вимоги до оформлення документів" (далі - Національний стандарт ДСТУ 4163:2020).

Пунктом 1.1 Національного стандарту ДСТУ 4163:2020, серед іншого, визначено, що цей стандарт поширюється на організаційно-розпорядчі документи незалежно від носія інформації (далі - документи).

Згідно з п.4.4 Національного стандарту ДСТУ 4163:2020 документи, що їх створюють юридичні особи, обов`язково повинні мати такі реквізити: найменування юридичної особи (04); назва виду документа (09) (не зазначають на листах); дата документа (10); реєстраційний індекс документа (11); заголовок до тексту документа (19); текст документа (20); підпис (для електронних документів - електронний підпис або електронна печатка в разі відсутності електронного підпису) (22).

Таким чином, оригіналом кредитного звіту (як електронного документа) є його електронний примірник, що містить обов`язкові реквізити, серед яких електронний підпис або підпис, прирівняний до власноручного підпису відповідно до Закону України "Про електронні довірчі послуги".

Пунктом 5.32 Національного стандарту ДСТУ 4163:2020 визначено, що у разі створення примірника електронного документа з паперовим носієм інформації на ньому проставляють штрих-код або QR-код, що містить: скорочене найменування юридичної особи, дату реєстрації, реєстраційний індекс. QR-код також має містити відомості про підписувача електронного документа або накладача електронної печатки, а саме: прізвище, ім`я, по батькові підписувача або найменування юридичної особи (для електронної печатки), номер сертифіката і строк його дії. Окрім того, QR-код додатково мас містити дати накладання кваліфікованих електронних підписів і печаток на електронний документ, що беруть із кваліфікованих електронних позначок часу. Для актів додатково зазначають дані про погодження.

Господарський процесуальний кодекс України, серед іншого, встановлює порядок здійснення судочинства у господарських судах (ст.1).

Відповідно до ст.96 ГПК України:

- електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, яка містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема, електронні документи (в тому числі текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео- та звукозаписи тощо), веб-сайти (сторінки), текстові, мультимедійні та голосові повідомлення, метадані, бази даних й інші дані в електронній формі. Такі дані можуть зберігатися, зокрема на портативних пристроях (картах пам`яті, мобільних телефонах тощо), серверах, системах резервного копіювання, інших місцях збереження даних в електронній формі (в тому числі в мережі Інтернет) (ч.1);

- електронні докази подаються в оригіналі або в електронній копії, засвідченій електронним цифровим підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис". Законом може бути передбачено інший порядок засвідчення електронної копії електронного доказу (ч.2);

- учасники справи мають право подавати електронні докази в паперових копіях, посвідчених в порядку, передбаченому законом. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом (ч.3);

- учасник справи, який подає копію електронного доказу, повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу електронного доказу (ч.4);

- якщо подано копію (паперову копію) електронного доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал електронного доказу. Якщо оригінал електронного доказу не поданий, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (паперової копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги (ч.5).

З урахуванням наведених норм ст.96 ГПК України кредитний звіт (що є електронним текстовим документом) може подаватися учасником справи до господарського суду у таких формах: 1) у електронній формі в оригіналі (як електронний документ, що містить обов`язкові реквізити, зокрема електронний підпис або підпис, прирівняний до власноручного підпису відповідно до законодавства); 2) у електронній копії, засвідченій електронним цифровим підписом, з обов`язковим зазначенням про наявність у цього учасника справи (особи, яка подає такий доказ) або іншої особи оригіналу електронного доказу - кредитного звіту в електронній формі; 3) у паперовій копії, посвідченій в порядку, передбаченому законом.

Такі висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду щодо переліку форм подання електронних доказів, викладеною в постанові від 29.01.2021р. у справі №922/51/20.

Порядок подання до господарського суду електронного документа у електронній формі в оригіналі чи в електронній його копії законодавчо врегульовані, зокрема нормами Закону України "Про електронні документи та електронний документообіг" та ГПК України, натомість чинним законодавством не визначено порядку засвідчення електронного документа, поданого у паперовій його копії (аналогічний висновок про відсутність визначеного законодавством порядку засвідчення електронних доказів, поданих у паперових копіях, викладений Верховним Судом у постанові від 23.09.2021р. у справі №910/17662/19).

Для вирішення цієї правової проблеми необхідно звернутись до положень Закону України "Про стандартизацію", за яким стандарт є нормативним документом, заснованим на консенсусі, прийнятим визнаним органом, що встановлює для загального і неодноразового використання правила, настанови або характеристики щодо діяльності чи її результатів, та спрямованим на досягнення оптимального ступеня впорядкованості в певній сфері.

Пунктом 5.26 Національного стандарту ДСТУ 4163-2020 визначено, що відмітка про засвідчення копії документа складається з таких елементів: слів "Згідно з оригіналом" (без лапок), найменування посади, особистого підпису особи, яка засвідчує копію, її власного імені та прізвища, дати засвідчення копії. У випадках, визначених законодавством, копії документів засвідчують відбитком печатки юридичної особи, структурного підрозділу (служби діловодства, служби кадрів, бухгалтерії тощо) юридичної особи або печатки "Для копій". Відмітку про засвідчення копії документа проставляють нижче реквізиту "Підпис" на лицьовому боці останнього аркуша копії документа.

З наведеного колегія суддів вважає, що паперова копія кредитного звіту (як електронного документа/доказу) може засвідчуватись згідно вимог Національного стандарту ДСТУ 4163-2020, а право такого засвідчення належить бюро (ТОВ "Українське бюро кредитних історій") як особі, яка створила цей електронний документ, та яка здійснює на своїх серверних станціях накопичення, збереження та обробку інформації, що складає кредитну історію.

Разом з тим, норми ст.96 ГПК України не вимагають засвідчення паперової копії електронного доказу (електронного текстового документа) підписом із зазначенням дати такого засвідчення учасником справи, який подає такий доказ, як то передбачено п.5 ст.91 ГПК України для самостійного засвідчення учасником копій письмових доказів.

При цьому подання кредитного звіту (електронного доказу) в паперовій копії саме по собі не робить такий доказ недопустимим. Водночас, суд може не взяти до уваги копію (паперову копію) електронного доказу, у випадку, якщо оригінал електронного доказу не поданий, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (паперової копії) оригіналу (аналогічний висновок щодо питання допустимості паперової копії електронного доказу міститься у постанові Верховного Суду від 15.07.2022р. у справі №914/1003/21 з посиланням на постанови від 29.01.2021р. у справі №922/51/20, від 23.09.2021р. у справі №910/17662/19).

Таким чином, подання до суду учасником справи паперової копії кредитного звіту (як електронного документа/доказу) є можливим: 1) якщо паперова копія кредитного звіту засвідчена згідно вимог Національного стандарту ДСТУ 4163-2020 самим бюро як особою, яка сформувала цей звіт та здійснює на своїх серверних станціях, серед іншого, обробку інформації, що складає кредитну історію; 2) без засвідчення учасником (оскільки ст.96 ГПК України того не вимагає), який подає паперову копію кредитного звіту, однак за умови, якщо у такого учасника чи іншої особи наявний оригінал цього електронного доказу - кредитного звіту, про що він зобов`язаний повідомити суд.

Щодо належності та допустимості кредитної історії для вирішення судом питання про відкриття провадження у справі про неплатоспроможність фізичної особи

Частиною 1 ст.119 КУзПБ встановлено, що у підготовчому засіданні господарський суд розглядає подані документи, з`ясовує наявність підстав для відкриття провадження у справі про неплатоспроможність, а також вирішує інші питання, пов`язані з розглядом заяви.

Таким чином, завданням підготовчому засідання господарського суду у розгляді заяви про відкриття провадження у справі про неплатоспроможність фізичної особи є перевірка підтвердження належними та допустимими доказами обставин, що вказані боржником як ознаки його неплатоспроможності чи її загрози відповідно до вищезазначених положень ч.2 ст.115 КУзПБ.

Апеляційний господарський суд враховує, що у справах про банкрутство (у тому числі про неплатоспроможність фізичних осіб) стадія відкриття провадження має своїми наслідками не лише заходи процесуального характеру, а й майнового. При цьому, внаслідок введення мораторію на задоволення вимог кредиторів, ухвала про відкриття провадження у такій категорії справ поширюється на майнові відносини між боржником та невизначеним на момент винесення ухвали підготовчого засідання колом осіб - конкурсних кредиторів.

З урахуванням наведеного, оскільки відкриття провадження у справі про неплатоспроможність має відповідні вищезазначені правові наслідки, то на фізичну особу - боржника (як єдиного суб`єкта звернення із заявою про відкриття провадження у такій справі) покладається обов`язок підтверджувати обставини його неплатоспроможності чи її загрози доказами у відповідному обсязі, у тому числі первинними документами, задля забезпечення перевірки господарським судом підстав та моменту виникнення зазначених боржником грошових вимог кредиторів, встановлення їх характеру та розміру.

Такий правовий висновок вбачається обґрунтованим також з тих підстав, що лише фізична особа - боржник (яка є єдиним суб`єктом звернення із відповідною заявою) наділена правом на подання відповідних доказів у підтвердження обставин своєї неплатоспроможності чи її загрози. Тому відсутність на цій стадії інших учасників справи, які мають право подати свої доводи чи заперечення щодо таких обставин чи доказів, зумовлює необхідність добросовісного виконання боржником своїх процесуальних обов`язків щодо доказування наявності обставин для відкриття провадження у справі про неплатоспроможність фізичної особи.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що стандарт доказування "достатність доказів" було виключено із ГПК України, водночас у справах про неплатоспроможність фізичної особи господарський суд враховує, окрім належності та допустимості, також достатність поданих боржником доказів для підтвердження та доведення обставин неплатоспроможності чи її загрози, як підстави для відкриття провадження у такій справі.

У цьому контексті суд вважає, що самого кредитного звіту недостатньо для підтвердження вказаних обставин, оскільки такий звіт хоч і є належним доказом наявності кредитних відносин боржника з кредиторами, однак може містити неповну чи недостовірну інформацію про розмір та структуру заборгованості боржника, в тому числі за основним зобов`язанням.

Такого висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 16.11.2022р. у справі №917/1604/21 з огляду на передбачене ч.5 ст.13 Закону №2704-IV право суб`єкта кредитної історії щодо звернення до бюро з письмовою заявою у разі незгоди з інформацією, що складає його кредитну історію, за винятком інформації про кредитний бал.

Апеляційний господарський суд повторно зазначає, що пунктом 14 ч.3 ст.116 КУзПБ визначено, що до заяви про відкриття провадження у справі про неплатоспроможність додаються інші документи, що підтверджують наявність підстав, визначених ст.115 цього Кодексу.

Таким чином, подання боржником при зверненні до господарського суду із заявою про відкриття провадження у справі про неплатоспроможність лише кредитного звіту, однак без додавання інших документів (які стали підставою виникнення грошового зобов`язання у розумінні ст.1 КУзПБ) для належного підтвердження розміру заборгованості цього боржника (в тому числі за основним зобов`язанням), підстав виникнення зобов`язань та строків їх виконання, є недостатнім для доведення відповідних обставин та, як наслідок, встановлення судом наявності підстав для відкриття провадження у такій справі.

Водночас, у випадку подання боржником не засвідченої бюро паперової копії кредитного звіту (який є електронним документом/доказом) та за умов неподання ним оригіналу цього документа у підготовчому засіданні під час вирішення питання наявності підстав для відкриття провадження у справі про неплатоспроможність, господарський суд може піддати сумніву відповідний доказ, що матиме наслідком не прийняття такого доказу до уваги в силу ч.5 ст.96 ГПК України під час ухвалення судового рішення.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 16.11.2022р. у справі №917/1604/21. Також, в цій постанові зазначено, що зроблені у цій справі правові висновки можуть бути використані як релевантні лише до правовідносин, що склались під час звернення фізичної особи - боржника із заявою про відкриття провадження у справі про неплатоспроможність та розгляду цього питання господарським судом у підготовчому засіданні.

Оцінка аргументів скаржника і висновків суду першої інстанції

Як вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_1 в обґрунтування наявності підстав для відкриття провадження у справі про неплатоспроможність вказувала на те, що у неї наявні невиконані зобов`язання перед: ТОВ "1 Безпечне агентство необхідних кредитів"; АТ "ПУМБ", АТ "Мегабанк", ТОВ "Фінансово-кредитний супермаркет", АТ "Універсал Банк", АТ "КБ "ПриватБанк".

За твердженням заявника загальна сума заборгованості згідно з даними УБКІ та особистими підрахунками складає приблизно більше 274 569,49 грн.

В якості доказів заявник надав роздруківку кредитної історії із сайту Українського бюро кредитних історій про фінансові зобов`язання, згідно з якою станом на 08.12.2022р. за ОСОБА_1 обліковується: загальна поточна заборгованість в розмірі 274 569,49 грн.; загальна поточна прострочена заборгованість в розмірі 89 366,77 грн.

При цьому вказана роздруківка кредитної історії, яка надана боржником в підтвердження наявності договірних зобов`язань, не підписана ані письмово, ані електронним цифровим підписом відповідною посадовою особою кредитного бюро, а тому не може вважатися доказом у справі, який би підтверджував наявність кредитних зобов`язань, як про те стверджує боржник.

У відповідності до положень ст.116 КУзПБ обов`язок подання документів, на підставі яких виникла заборгованість заявника, покладений на заявника.

Звертаючись до господарського суду із заявою про відкриття справи про неплатоспроможність фізична особа - боржник повинна розкрити повну та вичерпну інформацію про загальну суму заборгованості та строк виконання зобов`язань, а також документально підтвердити таку інформацію належними та допустимими доказами у розумінні вимог ст.ст.76-77 ГПК України, що також передбачено п.п.3, 14 ч.3 ст.116 КУзПБ.

Окрім того, положення КУзПБ визначають обов`язок боржника у своїй заяві про відкриття справи навести всі обставини неплатоспроможності та документально їх підтвердити.

Разом з тим, у даній справі заявником не подано до суду копії всіх кредитних договорів, а саме не додано копії кредитного договору (договорів) укладеного (-их) з: ТОВ "1 Безпечне агентство необхідних кредитів", АТ "Універсал Банк", АТ "КБ "ПриватБанк".

В заяві про відкриття провадження у справі про неплатоспроможність заявник підтвердив, що ним не подано до суду належних доказів в частині надання всіх копій договорів, квитанцій, банківських виписок, що підтверджують суми грошових вимог кредиторів (заборгованості за основним зобов`язанням та суми неустойки (штрафу, пені) окремо), підстави виникнення зобов`язань, а також строку їх виконання згідно із законом або договором, через їх відсутність або втрату.

Крім того, заявником до заяви не додано доказів отримання кредитних коштів, що унеможливлює здійснення їх аналізу для підтвердження наявності кредитних зобов`язань та заборгованості на заявлену суму - 274 569,49 грн.

Місцевий господарський суд правомірно звернув увагу, що сама по собі наявність договору не є належним доказом підтвердження заборгованості.

Заявник надав суду інформацію про відкриті рахунки в АТ "ПУМБ", АТ "Універсал Банк", АТ "КБ "ПриватБанк". Разом з тим, заявником не надано інформацію щодо відкритих рахунків в АТ "Мегабанк". При цьому, заявником не надано доказів звернення до банківської установи - АТ "Мегабанк" з вимогою про надання відомостей про всі наявні рахунки (у тому числі депозитні) та відмову цієї банківської установи у наданні такої інформації.

Згідно із п.5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 18.06.2003р. №254, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

З урахуванням наведеного, виписка по картковому рахунку може бути належним доказом щодо заборгованості за тілом кредиту.

Місцевий господарський суд правомірно врахував правову позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 02.06.2022р. у справі №917/1384/20, згідно з якою розрахунок заборгованості складений в односторонньому порядку сам по собі не є первинним документом в розумінні ст.9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність", оскільки не відповідає вимогам встановленим наведеною нормою для первинних документів. Тому, за відсутності первинних документів, розрахунок не може вважатися доказом, який підтверджує суму видачі банком кредиту позичальнику, суми траншів кредиту, дату коли саме та яка сума кредитних коштів була повернута позичальником банку за відображеним у ньому періодом і як наслідок загальну суму боргу тощо.

Відповідно до ч.3 ст.115 КУзПБ до складу грошових вимог, у тому числі щодо сплати податків, зборів (обов`язкових платежів), не включаються неустойка (штраф, пеня) та інші фінансові санкції.

Апеляційний господарський суд дійшов висновку, що господарським судом правомірно враховано, що з поданих заявником доказів в підтвердження наявної заборгованості вбачається наявність загальної суми простроченої заборгованості - 274 569,49 грн., проте з цих доказів неможливо встановити суму неустойки (штрафу, пені) окремо.

За наведених обставин, колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується із висновком суду першої інстанції, що заявником не підтверджено належними доказами: наявність кредитних зобов`язань; отримання кредитів та заборгованості (з відображенням періоду її виникнення за кожним з договорів) по ним; припинення ним погашення кредитів за кожним з кредитних зобов`язань.

За приписами ч.3 ст.119 КУзПБ суд за наслідками підготовчого засідання може вчинити одну із таких процесуальних дій: відкрити провадження у справі про неплатоспроможність у разі підтвердження однієї з підстав відкриття провадження у справі, визначених ч.2 ст.115 КУзПБ та відповідності заяви вимогам ст.116 КУзПБ, а за відсутності таких підстав - відмовити у відкритті провадження у справі про неплатоспроможність з підстав, визначених ч.4 ст.119 КУзПБ.

Частиною 4 ст.119 КУзПБ визначено, що господарський суд постановляє ухвалу про відмову у відкритті провадження у справі про неплатоспроможність, якщо: 1) відсутні підстави для відкриття провадження у справі про неплатоспроможність; 2) боржник виконав зобов`язання перед кредитором (кредиторами) у повному обсязі до підготовчого засідання суду; 3) боржника притягнуто до адміністративної або кримінальної відповідальності за неправомірні дії, пов`язані з неплатоспроможністю; 4) боржника визнано банкрутом протягом попередніх п`яти років.

Наведений в ч.4 ст.119 КУзПБ перелік підстав для відмови у відкритті провадження у справі про неплатоспроможність є вичерпним та розширювальному тлумаченню не підлягає, оскільки зазначена норма за ступенем визначеності є абсолютно визначеною, що свідчить про встановлення законодавцем вичерпного переліку підстав для відмови у відкритті провадження у справі про неплатоспроможність (висновок Верховного Суду, викладений в постанові від 28.09.2022р. у справі №916/106/22).

Таким чином, на стадії підготовчого засідання у справі судом надається оцінка відповідності поданої заяви боржника за формою та змістом вимогам ст.ст.115, 116 ГПК України та наявності підстав для відмови у відкритті провадження у справі про неплатоспроможність за ч.4 ст.119 КУзПБ за відсутності яких суд зобов`язаний відкрити провадження у справі.

Враховуючи, що у даному випадку заявник не довів наявності зазначеної ним підстави для відкриття провадження у справі про неплатоспроможність, суд першої інстанції в цьому випадку дійшов правомірного висновку про відмову у відкритті провадження у справі про неплатоспроможність.

При цьому, колегія суддів зазначає, що скаржником не доведено відсутності у нього, чи неможливості отримання інших доказів (судові рішення, правочини, первинні бухгалтерські документи, які містять відомості про господарську операцію та підтверджують її здійснення (зокрема, банківські виписки, платіжні доручення, видаткові накладні, довідки, листи, протоколи), інші належні докази) на підтвердження у нього заборгованості, які б доводили факт невиконання ним своїх зобов`язань, а у випадку загрози неплатоспроможності - потенційну можливість такого невиконання.

Згідно з постановою Верховного Суду від 26.05.2022р. у справі №922/1426/21, на яку посилається скаржник в апеляційній скарзі, на стадії підготовчого засідання формально не перевіряються ознаки неплатоспроможності боржника, а оцінка реального стану платоспроможності боржника фактично надається судом за наслідком відкриття провадження у справі про неплатоспроможність, введення процедури реструктуризації боргів боржника, звернення кредиторів до суду із заявами про визнання грошових вимог до боржника, їх розгляду судом, розгляду звіту про результати перевірки декларації боржника, оцінки доказів наданих на підтвердження фінансово-майнового стану боржника.

Також, у наведеній постанові Верховного Суду зазначено, що концепція КУзПБ в частині судових процедур неплатоспроможності (банкрутства), які можуть бути застосовані до фізичної особи, визначає головною процедуру реструктуризації боргів боржника, а метою цих процедур - зняття з боржника - фізичної особи тягаря боргів, які мають значний розмір та не можуть бути погашені за рахунок поточних доходів та належного цій особі майна. Проте, положення Книги четвертої КУзПБ не повинні застосовуватися суто формально, поза системною оцінкою КУзПБ як цілісного нормативно-правового акту та у відриві від принципів процесуального та матеріального права. Застосування судами законодавства про банкрутство зобов`язує суди відповідно до ч.1 ст.3 ГПК України також використовувати відображені у нормах цього законодавства особливі принципи інституту банкрутства (неплатоспроможності) для забезпечення мети законодавства про банкрутство (неплатоспроможність). Одним із принципів, які характерні для правового інституту неплатоспроможності є принцип судового контролю у процедурах банкрутства (неплатоспроможності) щодо повноти та належності дій учасників провадження у справі про банкрутство (неплатоспроможність), що зобов`язує суд з достатньою повнотою встановити об`єктивні обставини правовідносин сторін по множинних предметах спорів, які виникають у процедурах банкрутства (неплатоспроможності). Тож на відміну від справ позовного провадження, в яких господарський суд обмежений принципами диспозитивності та змагальності сторін, у справах про банкрутство (неплатоспроможність) судовий контроль є невід`ємною складовою цього провадження (схожий за змістом висновок, викладений в постанові судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 22.09.2021р. у справі №911/2043/20). Концепція інституту неплатоспроможності фізичних осіб розрахована на надання допомоги саме добросовісному боржнику, фінансово-майновий стан якого свідчить про його дійсну неплатоспроможність. Тому суд повинен займати активну процесуальну позицію в тому числі і при перевірці наявності підстав для застосування щодо боржника судових процедур, передбачених Книгою четвертою КУзПБ.

У справі, на яку посилається скаржник, судом першої інстанції ухвалою від 06.10.2020р. було закрито провадження у справі про неплатоспроможність фізичної особи. Вказане судове рішення було залишено без змін постановами апеляційного господарського суду (від 08.12.2020р.) та Верховного Суду (від 26.05.2022р.).

Крім того, слід звернути увагу, що у даній справі, відмовляючи у відкритті провадження у справі про неплатоспроможність фізичної особи, місцевий господарський суд на стадії підготовчого засідання не перевіряв ознаки неплатоспроможності боржника та не надавав оцінку реального стану платоспроможності боржника, а лише надав оцінку відповідності поданої заяви боржника за формою та змістом вимогам ст.ст.115, 116 ГПК України та наявності підстав для відмови у відкритті провадження у справі про неплатоспроможність за ч.4 ст.119 КУзПБ.

Стосовно посилання скаржника на помилкове врахування судом першої інстанції правового висновку об`єднаної палати Верховного Суду від 05.07.2019р. у справі №910/4994/18 апеляційний господарський суд звертає увагу, що стала судова практика свідчить, що при ініціюванні справи про неплатоспроможність фізичної особи наявність простроченої заборгованості чи можливість невиконання грошових зобов`язань найближчим часом (загроза неплатоспроможності) має підтверджуватися доказами у відповідному обсязі, виходячи з правової природи правовідносин між боржником та кредитором. Такими доказами, серед іншого можуть бути судові рішення, правочини, первинні бухгалтерські документи, які містять відомості про фінансову операцію та підтверджують її здійснення (зокрема, банківські виписки, платіжні доручення, довідки) та будь-які інші докази, що доводять факт невиконання боржником своїх зобов`язань, а у випадку загрози неплатоспроможності - потенційну можливість такого невиконання.

Колегія суддів апеляційного господарського суду звертає увагу, що відмова у відкритті провадження у справі про неплатоспроможність фізичної особи в даному випадку жодним чином не позбавляє боржника права та можливості звернення до суду з аналогічною заявою, поданою з урахуванням всіх умов, необхідних для відкриття провадження у справі про неплатоспроможність чи звернення до суду із заявою про неплатоспроможність з інших підстав в порядку, визначеному Книгою четвертою КУзПБ.

Враховуючи межі перегляду справи в апеляційній інстанції, передбачені ст. 269 ГПК України, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не отримали підтвердження під час апеляційного провадження, не спростовують висновків місцевого господарського суду та не доводять порушення судом норм матеріального і процесуального права під час ухвалення оскаржуваного судового рішення. В зв`язку з чим, такі доводи колегією суддів визнаються безпідставними та необґрунтованими, а тому відхиляються апеляційним господарським судом.

3.4. Висновки апеляційного господарського суду за результатами розгляду апеляційної скарги.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Згідно із ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до діючого законодавства обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, які мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини є вичерпними, відповідають дійсності та підтверджуються достовірними доказами, дослідженими у судовому засіданні.

Оскаржуване судове рішення таким вимогам закону відповідає.

Рішення суду має прийматися у цілковитій відповідності із нормами матеріального та процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими судом, тобто з`ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

Вказані вимоги судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного судового рішення були дотримані.

Звертаючись із апеляційною скаргою, скаржник не спростував наведених висновків суду першої інстанції та не довів неправильного застосування судом норм матеріального та процесуального права, як необхідної передумови для зміни чи скасування прийнятого ним судового рішення.

З огляду на встановлені обставини справи, виходячи із меж перегляду справи в апеляційній інстанції, а також враховуючи доводи та вимоги апеляційної скарги, апеляційний господарський суд, з підстав, викладених у п. 3.3 даної постанови, дійшов висновку про необхідність залишення апеляційної скарги без задоволення, а ухвали суду першої інстанції - без змін.

3.5. Розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційний господарський суд дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає і підстав для скасування оскаржуваного судового рішення не вбачається, судові витрати відповідно до ст. 129 ГПК України покладаються на особу, яка подала апеляційну скаргу.

Керуючись ст. ст. 275-282 ГПК України, апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області від 02.02.2023р. у справі №904/240/23 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Право касаційного оскарження, строк на касаційне оскарження та порядок подання касаційної скарги передбачено статтями 286-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 22.05.2023р.

Головуючий суддя І.О. Вечірко

Суддя Т.А. Верхогляд

Суддя Ю.Б. Парусніков