ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________________________________________________________________________________________________РІШЕННЯ
"12" травня 2023 р. м. Одеса Справа № 916/76/23
Господарський суд Одеської області у складі: суддя Волков Р.В.,
при секретарі судового засідання Дюльгер С.В.,
розглянувши справу №916/76/23
про стягнення 653 616,09 грн;
представники сторін:
від позивача Пальчик В.Л. (в режимі відеоконференції),
від відповідача Гранкіна А.В.,
Ухвалою суду від 10.01.2023 (а.с.34) прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання на 08.02.2023.
Ухвалою від 27.01.2023 задоволено заяву позивача про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду.
06.02.2023 суд отримав від Відповідача відзив на позов (а.с. 43-45), в якому він щодо основного боргу не заперечує, просить відмовити лише в частині стягнення 3% річних та інфляційних, судові витрати просить покласти на позивача.
Посилається на встановлення Торгово-промисловою палатою України форс-мажорних обставин, Укази Президента України про введення та продовження воєнного стану, та як наслідок наявність підстав для звільнення від відповідальності згідно зі ст.617 Цивільного Кодексу України. Вказує на розташування отриманого від позивача дизельного пального у м.Сєвєродонецьк Луганської області, окупацію вказаної території, неможливість користування вказаним майном, пошкодження та руйнування значної частини майна відповідача, яке знаходиться на тимчасово окупованій території.
Посилається на організацію власними силами евакуації населення з "гарячих" точок України, вжиття заходів до запобігання гуманітарної катастрофи, активне фінансування закупівлі медичних препаратів, продуктів харчування, засобів гігієни для потреб населення, Збройних Сил України, Територіальної оборони, медичних установ, дитячих будинків, пологових будинків, будинків для людей похилого віку, тощо.
Вказує на рішення Конституційного Суду України від 11.07.2013 №7-рп/2013 стосовно того, що стягувані позивачем 3% річних та інфляційні не повинні становити непомірний тягар для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для сторони за договором.
Також вказує на право суду зменшити розмір неустойки та на необхідні для такого зменшення умови, наявність судової практики щодо скасування штрафних санкцій через триваючу військову агресію, та на інші обставини зазначені у відзиві на позов та у промовах представника відповідача у судових засіданнях.
08.02.2023 в судовому засіданні суд задовольнив усне клопотання відповідача про відкладення розгляду справи та протокольною ухвалою відклав судове засідання на 23.02.2023.
16.02.2023 суд отримав від відповідача відповідь на відзив (а.с.98-101), в якому позовні вимоги підтримує. Додатково вказує, що обов`язок щодо оплати виник ще до введення воєнного стану, відповідач не довів належними доказами тієї обставини що введення воєнного стану унеможливило виконання саме цього обов`язку щодо оплати, крім того у позові йдеться не про стягнення штрафних санкцій у вигляді пені, а про стягнення основного боргу та передбачуваної статтею 625 Цивільного Кодексу України плати за користування грошовими коштами. Посилається на судову практику Верховного Суду з цих питань.
Протокольною ухвалою від 23.02.2023 підготовче судове засідання було відкладено на 13.03.2023.
1.03.2023 суд отримав від відповідача заперечення на відповідь на відзив (а.с. 120-121), в яких він підтвердив та більш розгорнуто обґрунтував раніше викладені доводи.
Через оголошення повітряної тривоги судове засідання 13.03.2023 не відбулося, в зв`язку з чим розгляд справи ухвалою від 14.03.2023 було відкладено на 29.03.2023.
29.03.2023 судове засідання не відбулось через перебування судді Волкова Р.В. на лікарняному. Після цього ухвалою від 03.04.2023 наступне судове засідання було призначено на 18.04.2023.
18.04.2023 протокольною ухвалою закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті на 08.05.2023.
В судовому засіданні 08.05.2023 заслухано вступні промови сторін, досліджені наявні по справі докази, та оголошено перерву до 12.05.2023.
В судовому засіданні 12.05.2023 після судових дебатів та виходу суду до нарадчої кімнати оголошено вступну та резолютивну частини рішення про задоволення позову у повному обсязі.
Дослідивши матеріали справи та заслухавши пояснення представників сторін, суд встановив наступне.
За положеннями ч.ч.1, 2 ст.11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Пункт 1 ст.202 Цивільного Кодексу України встановлює, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість сторін, спрямована на встановлення , зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно зі ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Аналогічна норма міститься і в ст.193 ГК України, яка регламентує, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.
Позивач свої договірні зобов`язання виконав, надавши відповідачеві дизельне пальне на загальну суму 507830грн., що підтверджується видатковими накладними № 79 від 18.10.2021 та № 79 від 01.11.2021, (а.с. 11-12), товарно-транспортними накладними на відпуск нафтпродуктів № ДК 10/18-002 від 18.10.2021 та № ДК 11/01-003 від 01.11.2021 (а.с.15-16). Вказана господарська операція також відображена у підписаному сторонами акті звірки (а.с.21) та не заперечується відповідачем.
Пунктом 6.2.1 договору сторони встановили, що розрахунки за договором здійснюються у національній валюті України у безготівковій формі шляхом банківського переказу грошових коштів на рахунок позивача протягом 30ти днів з моменту поставки відповідної партії товару.
Відповідно до ст. 530 Цивільного Кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Стаття 525 Цивільного Кодексу України забороняє односторонню відмову від зобов`язання або зміну його умов, якщо інше не встановлено договором або законом.
В порушення наведених вище норм закону, а також умов договору, відповідач свої зобов`язання щодо оплати належним чином не виконав, в зв`язку з чим на момент подачі позову склалась заборгованість у розмірі 507830грн.
У ст. 15 Цивільного Кодексу України зазначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно ст. 16 Цивільного Кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до ч. 1 ст. 612 Цивільного Кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
За таких обставин вимоги позивача про стягнення 507830грн. основного боргу суд вважає обґрунтованими, доведеними наявними доказами та такими що підлягають задоволенню.
Невиконання зобов`язання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) ст. 610 Цивільного Кодексу України кваліфікує як порушення зобов`язання.
Відповідно до ч. 1 ст. 611 Цивільного Кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Позивачем також заявлено до стягнення 15 781,61 грн 3% річних та 130 004,48 грн інфляційних втрат за прострочку виконання грошового зобов`язання з посиланням на ст.625 Цивільного Кодексу України.
Частиною 2 ст. 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
У кредитора при цьому згідно із частиною другою статті 625 ЦК України виникає кореспондуюче право вимоги до боржника щодо сплати інфляційних втрат та 3 % річних за період прострочення сплати основного боргу.
Перевіривши надані позивачем розрахунки 3% річних за період з19.11.2021 по 27.07.2022 стосовно заборгованості за видатковою накладною № 78 та з 02.12.2021 по 27.12.2022 стосовно заборгованості за видатковою накладною № 79, а також розрахунок інфляційних за період грудень 2021-жовтень 2022, суд вважає їх обгрунтованими та арифметично вірними, у зв`язку з чим вимоги позивача про стягнення вказаних сум підлягають задоволенню.
Щодо посилання відповідача на неможливість виконання своїх зобов`язань у зв`язку з настанням обставин непереборної сили суд зазначає наступне.
Відповідно до п. 8.1. договору сторони звільняються від відповідальності за повне чи часткове невиконання або неналежне виконання зобов`язань, передбачених цим Договором, якщо воно сталося внаслідок дій форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили).
Пунктом 8.2 договору сторони визначили, що під форс-мажорними обставинами в цьому Договорі слід розуміти будь-які обставини зовнішнього щодо Сторін характеру, що виникли без вини Сторін, поза їх волею або всупереч волі чи бажанню Сторін, і які не можна було ні передбачити, ні уникнути, включаючи стихійні явища природного характеру (землетруси, повені, урагани, руйнування в результаті блискавки тощо), лиха техногенного та антропогенного походження (вибухи, пожежі, вихід з ладу машин, обладнання тощо), обставини суспільного життя (воєнні дії, громадські заворушення, епідемії, страйки, бойкоти тощо), а також видання актів органів державної влади чи місцевого самоврядування , інші законні або незаконні заборонні заходи названих органів, які унеможливлюють виконання Сторонами зобов`язань за цим Договором або перешкоджають такому виконанню тощо.
Пункт 8.3 договору передбачає обов`язок сторони у разі неможливості виконання зобов`язань внаслідок форс-мажорних обставин письмово повідомити про це іншу сторону протягом 3х днів, а протягом 5ти днів надати належні докази існування таких обставин. У цьому ж пункті сторони передбачили обов`язок підтвердження існування форс мажорних обставин довідкою Торгово-промислової Палати україни або її регіонального відділення або іншим компетентним органом, уповноваженим надавати такі довідки.
Крім того, пунктом 4 договору сторони встановили, що неповідомлення або несвоєчасне повідомлення про такі обставини позбавляють можливості посилатись на них як на підставу для звільнення від відповідальності.
З листа Торгово-промислової палати України № 2024/02.0-7.1 від 28.02.2022 вбачається, що "Торгово-промислова палата України (далі ТПП України) на підставі ст. ст. 14, 14-1 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні" від 02.12.97 № 671/97-ВР, Статуту ТПП України, цим засвідчує форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили): військову агресію Російської Федерації проти України, що стало підставою введення воєнного стану із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні".
Враховуючи це, ТПП України підтверджує, що зазначені обставини з 24 лютого 2022 року до їх офіційного закінчення, є надзвичайними, невідворотними та об`єктивними обставинами для суб`єктів господарської діяльності та/або фізичних осіб по договору, окремим податковим та/чи іншим зобов`язанням/обов`язком, виконання яких/-го настало згідно з умовами договору, контракту, угоди, законодавчих чи інших нормативних актів і виконання відповідно яких/-го стало неможливим у встановлений термін внаслідок настання таких форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили).".
Воєнний стан це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень. У зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30, 34, 38, 39, 41 44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб у межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені частиною першою статті 8 Закону України "Про правовий режим воєнного стану".
Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків, згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт та ситуації, що з ним пов`язані (включаючи, але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, ембарго, діями іноземного ворога): загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади, вторгнення, блокада, революція, заколот, повстання, масові заворушення, введення комендантської години, карантину, встановленого Кабінетом Міністрів, експропріація, примусове вилучення, захоплення підприємств, реквізиція, громадська демонстрація, страйк, аварія, протиправні дії третіх осіб, пожежа, вибухи, тривалі перерви в роботі транспорту, регламентовані положеннями відповідних рішень або актами державних органів влади, закриття морських проток, заборона (обмеження) експорту/імпорту тощо, а також обставини, викликані винятковими погодними умовами чи стихійним лихом - епідемія, сильний шторм, циклон, ураган, торнадо, буревій, повінь, нагромадження снігу, ожеледь, град, заморозки, замерзання моря, проток, портів, перевалів, землетрус, блискавка, пожежа, посуха, просідання і зсув ґрунту, інші стихійні лиха, тощо (частина 2 статті 14-1 Закону України "Про торгово-промислові палати України").
Статтею 617 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.
Згідно з положеннями ст. 218 ГК України у разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності.
Таким чином, в той час як форс-мажорні обставини унеможливлюють виконання договірного зобов`язання в цілому, істотна зміна обставин змінює рівновагу стосунків за договором, суттєво обтяжуючи виконання зобов`язання лише для однієї із сторін.
У постанові Верховного Суду від 30 листопада 2021 року у справі № 913/785/17 визначено, що форс-мажорні обставини не мають преюдиційного характеру і при їх виникненні сторона, яка посилається на них як на підставу неможливості виконання зобов`язання, повинна довести наявність таких обставин не тільки самих по собі, але й те, що ці обставини були форс-мажорними саме для цього конкретного випадку виконання господарського зобов`язання.
Доведення наявності непереборної сили покладається на особу, яка порушила зобов`язання. Саме вона має подавати відповідні докази в разі виникнення спору.
Порядок засвідчення форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) визначено в Законі України "Про торгово-промислові палати в Україні" та деталізовано в розділі 6 регламенту засвідчення Торгово-промисловою палатою України та регіональними торгово-промисловими палатами форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), затвердженого рішенням президії ТПП України від 15 липня 2014 року № 40 (3) (з наступними змінами).
Відповідно до ч. 1 ст. 14-1 Закону України "Про торгово-промислові палати України" Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності.
За умовами п. 6.2 регламенту форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) засвідчуються за заявою зацікавленої особи щодо кожного окремого договору, контракту, угоди тощо, а також податкових та інших зобов`язань/обов`язків, виконання яких настало згідно з законодавчим чи іншим нормативним актом або може настати найближчим часом і виконання яких стало неможливим через наявність зазначених обставин.
В сертифікаті про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) вказуються дані заявника, сторони за договором (контрактом, угодою тощо), дата його укладення, зобов`язання, що за ним настало чи настане найближчим часом для виконання, його обсяг, термін виконання, місце, час, період настання форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), які унеможливили його виконання, докази настання таких обставин (п. 6.12 регламенту).
У законі та регламенті зазначено, що форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) засвідчуються виключно сертифікатом, в той час як на сайті ТПП України 28.02.2022 розміщено загальний офіційний лист.
У загальному офіційному листі ТПП України від 28.02.2022 зазначено, що його видано на підставі ст. ст. 14, 14-1 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні" та Статуту ТПП України.
Проте, в ст. ст. 14, 14-1 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні" нічого не повідомлено про офіційні листи ТПП України та їх правовий статус. Навпаки, зі змісту вказаних статей вбачається, що ТПП України та уповноважені нею регіональні ТПП засвідчують факт настання форс-мажорних обставин саме за зверненням суб`єкта господарської діяльності.
Подібного висновку дійшов Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 19.08.2022 у справі № 908/2287/17, зазначивши, що сертифікат видається торгово-промисловою палатою за зверненням однієї зі сторін спірних правовідносин (сторін договору), яка (сторона) оплачує (за винятком суб`єктів малого підприємництва) послуги торгово-промислової палати. Водночас інша сторона спірних правовідносин (договору) позбавлена можливості надати свої доводи і вплинути на висновки торгово-промислової палати (пункт 75).
При цьому, сертифікат торгово-промислової палати, який підтверджує наявність форс-мажорних обставин, не може вважатися беззаперечним доказом про їх існування, а повинен критично оцінюватися судом з урахуванням встановлених обставин справи та у сукупності з іншими доказами (подібні правові висновки викладено у постановах Верховного Суду від 14.02.2018 у справі № 926/2343/16, від 16.07.2019 у справі № 917/1053/18 та від 25.11.2021 у справі № 905/55/21). Адже визнання сертифіката торгово-промислової палати беззаперечним та достатнім доказом про існування форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) без надання судом оцінки іншим доказам суперечить принципу змагальності сторін судового процесу (пункт 77).
Загальний офіційний лист ТПП України від 28.02.2022 не містить ідентифікуючих ознак конкретного договору, контракту, угоди тощо, виконання яких стало неможливим через наявність зазначених обставин.
Вказаний лист ТПП України не може слугувати абсолютним доказом неможливості виконати зобов`язання для всіх без виключення суб`єктів господарювання. Слід зазначити, що в самому листі є застереження про те, що обставини є надзвичайними та невідворотними за зобов`язаннями, виконання яких стало неможливим у встановлений термін, але аж ніяк не для всіх зобов`язань.
Таким чином, використання загального офіційного листа ТПП України від 28.02.2022 № 2024/02.0-7.1 з метою підтвердження форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) у випадку невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання повинен супроводжуватися принаймні і іншими доказами на підтвердження неможливості виконати зобов`язання в строк та належним чином.
Крім цього, господарський суд бере до уваги, що відповідач мав змогу звернутися до ТПП України або відповідної регіональної ТПП для засвідчення форс-мажорних обставин відповідно до регламенту, проте цього не зробив, а причин неможливості такого звернення не повідомив.
У матеріалах справи відсутній сертифікат, виданий ТПП України чи уповноваженими регіональними ТПП, що засвідчує наявність форс-мажорних обставин, які впливають на виконання зобов`язань за Договором. Слід відзначити, що введення воєнного стану на території України автоматично не означає, що відповідач не може здійснювати господарську діяльність, адже протилежного відповідачем не доведено належними та допустимими доказами.
Щоб засвідчити форс-мажорні обставини відповідачу необхідно було звернутися до Торгово-промислової палати, а для того, щоб отримати сертифікат про форс-мажорні обставини, потрібно довести причинно-наслідковий зв`язок між зобов`язаннями, які сторона не може виконати, та обставинами (їхнім результатом), на які сторона посилається, як на підставу неможливості виконати зобов`язання. Утім відповідачем не надано належних та допустимих доказів наявності форс-мажору у спірних правовідносинах (відповідний сертифікат Торгово-промислової палати).
Відтак, доводи відповідача про те, що він має бути звільнений від сплати 3% річних та інфляційних за невиконання грошового зобов`язання на підставі ст. 617 ЦК України через виникнення форс-мажорних обставин, не знайшли свого підтвердження. При цьому суд також приймає до уваги, що відповідачем не дотримано передбаченого п.8.3. Договору обов`язку проінформувати позивача про настання обставин непереборної сили, передбачені п.8.4 договору наслідки такого неповідомлення, обов`язок здійснити оплату ще у 2021 році до початку воєнних дій.
Посилання відповідача на загальновідомий характер цих обставин не можуть бути прийняті судом до уваги з урахуванням вже викладеної правової позиції Верховного Суду (Постанова від 30 листопада 2021 року у справі № 913/785/17) щодо необхідності доводити наявність форс-мажорних обставин відносно до конкретних зобов`язань, а не взагалі для невизначеного кола осіб.
З приводу посилань відповідача на рішення Конституційного Суду України від 11.07.2013 №7-рп/2013 суд зазначає, що наведене позивачем рішення у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_1 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України „Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань жодним чином не стосується застосування ст.625 Цивільного Кодексу України та не містить жодного згадування вказаної статті.
Слід зазначити, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі Серявін та інші проти України від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення У справі "Трофимчук проти України" Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.
Крім того, слід врахувати висновки Європейського суду з прав людини у справі "Проніна проти України" (рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006). Зокрема, Європейський суд з прав людини у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
У відповідності до ч. 1 ст. 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до п. 1 ст.74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Згідно з ч. ч. 1-2 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Враховуючи вищевикладене, оцінивши докази у справі в їх сукупності, законодавство, що регулює спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі, як обґрунтовані, підтверджені належними доказами та наявними матеріалами справи.
На підставі ст. 129 ГПК України, у зв`язку із задоволенням позовних вимог, судові витрати зі сплати судового збору покладаються на відповідача.
Керуючись ст.ст. 73, 74, 76-80, 86, 123, 124, 129, 236, 237, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд
3. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.
Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку протягом двадцяти днів з моменту складення повного тексту.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Вступну та резолютивну частини рішення оголошено 12 травня 2023 р. Повний текст рішення складено та підписано 16 травня 2022 р.

Суддя Р.В. Волков