СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 травня 2023 року м. Харків Справа № 917/1274/22

Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Тарасова І.В., суддя Білоусова Я.О. , суддя Пуль О.А.

за участю секретаря Андерс О.К.

за участю:

позивача- Черниша М.В., за довіреністю від 01.03.23 № 30-06/21; Ковалевської Ю.О., за довіреністю від 01.11.22 без номеру;

відповідача- не з`явився; ;

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу відповідача -Приватного акціонерного товариства Гірник, м. Кременчук Полтавської області (вх. № 592П/2-5) на рішення господарського суду Полтавської області від 07.03.23 у справі № 917/1274/22 (постановлене у приміщенні господарського суду Полтавської області суддею Пушко І.І., повний текст складено 10.03.23)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю НВО Промвпровадження, м. Київ

до Приватного акціонерного товариства Гірник, м. Кременчук Полтавської області

про стягнення 868961, 21 грн.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю НВО Промвпровадження звернулося до господарського суду Полтавської області з позовом до Приватного акціонерного товариства Гірник про стягнення 898 999,41 грн заборгованості за договором перевезення вантажу автомобільним транспортом від 10.05.2018 № 05.2018, з яких: 286 138,20 грн основного боргу та нараховані на нього 277 611,80 грн. пені, 169 566,91 грн. 15% річних, 137 068,68 грн. інфляційних втрат, 28 613,82 грн. штрафу.

Позовні вимоги обґрунтовані невиконанням відповідачем, як замовником за договором перевезення вантажу автомобільним транспортом від 10.05.2018 № 05.2018 своїх зобов`язань в частині своєчасної оплати отриманих послуг, у зв`язку з чим позивач вказує на існування заборгованості та підстави нарахування і стягнення пені, штрафу, інфляційних витрат, 15% річних за прострочення відповідного грошового зобов`язання.

29.11.2022 позивач подав до господарського суду Полтавської області заяву про зменшення позовних вимог, в якій, посилаючись на часткове погашення відповідачем основного боргу в сумі 22 038, 20 грн, просив стягнути з відповідача 876 961, 21 грн заборгованості за Договором перевезення вантажу автомобільним транспортом № 05.2018 від 10.05.2018, з яких: 264 100,00 грн основного боргу, 277 611,80 грн пені; 169 566,91 грн 15% річних, 137 068,68 грн інфляційних втрат; 28613,82 грн штрафу.

Вказану заяву прийнято до розгляду ухвалою господарського суду Полтавської області від 19.01.2023.

20.12.2022 позивач подав до господарського суду Полтавської області заяву про зменшення позовних вимог, в якій, посилаючись на часткове погашення відповідачем основного боргу в сумі 8000, 00 грн, просив стягнути з відповідача 868 961, 21 грн. заборгованості за Договором перевезення вантажу автомобільним транспортом № 05.2018 від 10.05.2018, з яких: 256 100,00 грн основного боргу, 277 611,80 грн пені; 169 566,91 грн 15% річних, 137 068,68 грн інфляційних втрат; 28 613,82 грн штрафу.

Зазначену заяву господарський суд Полтавської області прийняв до розгляду ухвалою від 19.01.2023.

Рішенням господарського суду Полтавської області від 07.03.23 у справі № 917/1274/22 позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з Приватного акціонерного товариства Гірник на користь Товариства з обмеженою відповідальністю НВО Промвпровадження 199 100,00 грн основного боргу, 199 000, 00 грн. пені, 169 566, 91 грн. 15% річних, 137 068, 68 грн. інфляційних втрат, 28 613,82 грн. штрафу; 13 034,42 грн. судового збору; 35 959,98 грн. витрат на правову допомогу.

Провадження у справі в частині стягнення 57 000 грн. основного боргу закрито.

В обґрунтування рішення суд послався на те, що підписаними без заперечень уповноваженими представниками сторін та засвідченими їх печатками актами виконаних робіт (надання послуг) підтверджено факт надання позивачем протягом травня - жовтня 2018 року відповідачу послуг з перевезення за Договором на загальну суму 865 620, 00 грн., строк оплати яких, відповідно до умов п. 2.9 Договору є таким, що настав, але розрахунок за отримані послуги відповідачем здійснено частково, внаслідок чого у нього станом на момент розгляду спору по суті утворилась заборгованість 256 100,00 грн., частину якої в сумі 57 000 грн. він сплатив вже під час розгляду справи, у зв`язку з чим відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 231 ГПК України провадження у справі в цій частині вимог підлягає закриттю за відсутністю предмета спору, а стягненню підлягає решта несплаченої вартості послуг в сумі 199 100,00 грн. та правомірно нараховані за прострочення оплат вартості отриманих послуг у відповідності до умов пунктів 5.7,5.8. Договору та положень ч. 2 статті 625 Цивільного кодексу України 199 000, 00 грн. пені, 28 613,82 грн. штрафу, 169 566, 91 грн. 15% річних та 137 068, 68 грн. інфляційних втрат.

При цьому суд частково задовольнив заяву відповідача про зменшення розміру штрафних санкцій, пославшись на положення ч. 2 статті 551 Цивільного кодексу України та статті 233 Господарського кодексу України, які надають суду право на зменшення штрафних санкцій за наявності виняткових обставин, зазначивши, що з урахуванням ненадання відповідачем доказів в підтвердження власного майнового стану в період прострочення грошового зобов`язання, з урахуванням обставин, наведених в запереченнях позивача проти вказаного клопотання, враховуючи часткову сплату заборгованості після подання позову, справедливим та пропорційним характеру порушення, яке є довготривалим (понад чотири роки), є стягнення з відповідача пені в сумі 199 000,00 грн від правомірно заявленої позивачем суми основного боргу.

Також суд послався на відсутність правових підстав для зменшення 15 % річних, з огляду на те, що ч. 2 статтті 551 Цивільного кодексу України та ст. 233 Господарського кодексу України суду надано право зменшувати розмір штрафних санкцій, до яких проценти річних не належать, оскільки за своєю правовою природою є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання яка, як спосіб захисту майнового права та інтересу, полягає у отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ними утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тобто має компенсаційний, а не штрафний характер.

Крім цього суд відхилив посилання відповідача на наявність форс-мажорних обставин як підстави звільнення його від відповідальності, які полягали у введенні на території України воєнного стану, пославшись на те, що вказана обставина сама по собі, враховуючи наявність універсального офіційного листа Торгово-промислової палати України від 28.02.2022 №2024/02.0-7.1 про засвідчення форс-мажорних обставин, не є автоматичною підставою для звільнення особи від відповідальності за неналежне виконання умов договору, оскільки не має преюдиціального (заздалегідь встановленого) характеру, а необхідною умовою їх застосування є наявність причинно-наслідкового зв`язку між неможливістю виконання договору та обставинами непереборної сили, в той час як відповідач не довів, як пов`язані з введенням воєнного стану в Україні обставини безпосередньо вплинули на виконання ним зобов`язань за Договором, враховуючи при цьому, що порушення відповідачем строку оплати мало місце у 2018 році, тобто більш ніж за три роки до введення воєнного стану в Україні.

Відповідач подав на зазначене рішення до Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на нез`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність викладених в рішенні висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, просить це рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в частині стягнення 199 100,00 грн. основного боргу.

В обґрунтування апеляційної скарги відповідач послався, зокрема, на те, що судом невірно трактовано умови пункту 5.6 Договору, які передбачають обов`язок, а не дискреційне право перевізника зупинити надання послуг з перевезення вантажу в разі, якщо розмір заборгованості замовника перевищує 20 000 грн., з урахуванням чого слід вважати, що після підписанння Акту від 31.05.18 № 527 на суму 78300 грн. позивач відповідно до п. 5.6. Договору автоматично призупинив подальше надання послуг за цим Договором до повного розрахунку, а надані ним в подальшому відповідачу послуги з перевезення вантажу не можуть вважатися такими, що надані в рамках спірного Договору, й відповідно, до таких правовідносин не підлягають застосуванню встановлені Договором штрафні санкції.

При цьому відповідач зазначив, що суд безпідставно послався на те, що позивач не скористався можливістю вчинити дії, які б могли призвести до зменшення його збитків внаслідок порушення відповідачем умов Договору щодо оплати послуг з перевезенння, оскільки п. 5.6. Договору у рівній мірі захищає права відповідача від нарахування надмірних штрафних санкцій та автоматично зупиняє надання послуг у разі виникнення боргових зобов`язань.

Крім цього скаржник зазначив, що суд першої інстанції безпідставно стягнув з відповідача 137068 грн. інфляційних нарахувань та 169566,91 грн. відсотків річних, оскільки щодо цих вимог сплив загальний строк позовної давності і на ці вимоги не поширюється збільшена позовна давність у 5 років, передбачена пунктами 5.9,5.10 Договору до вимог, що випливають з цього Договору.

Також скаржник зазначив про те, що доводи позивача, викладені в його запереченнях на клопотання відповідача про зменшення штрафних санкцій щодо того, що не розраховуючись за отримані послуги, відповідач вів господарську діяльність за рахунок коштів позивача; нестача обігових коштів змусила позивача брати гроші в позику, і при цьому на позивача було покладено додатковий фінансовий тягар у вигляді 45% за обслуговування позики; додаткові фінансові витрати позивача були спричинені штрафними санкціями з боку контрагентів не відповідають дійсності, оскільки відповідно до умов договору від 08.10.19 № 53 позивач також мав перед відповідачем борг за поставку товару відсіву гранітного у такому самому розмірі, що і заборгованість відповідача за спірним Договором, а також відповідно до попередньої домовленості мав би прийняти та оплатити товар на суму, що дорівнює заборгованості відповідача, що підтверджується Протоколом № 1 зарахуванння зустрічних однорідних вимог від 29.03.21, в якому зазначено, що сторони не мають одна до одної будь-яких взаємних претензій, з чого вбачається підтвердження позивачем відсутності у нього будь-яких претензій до відповідача та неправомірність нарахування йому будь-яких штрафних санкцій та відсотків за період з травня 2018 року по 29 .03.21.

Крім цього скаржник зазначив про неврахування судом того, що нараховані позивачем санкції втричі перевищують суму основного боргу відповідача, що не відповідає принципу справедливості, добросовісності, розумності та перетворює такі санкції на несправедливо непомірний тягар для боржника і джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором.

Також скаржник зазначив про необґрунтованість та неспівмірність заявлених позивачем та стягнутих з відповідача витрат на правову допомогу, обчислених відповідно до умов договору про надання адвокатських послуг від 20.09.22 у фіксованому розмірі -4% ціни позову, що становить в сумі 35959,98 грн., оскільки розмір витрат на правову допомогу повинен визначатися на підставі документів щодо змісту, обсягу та вартості наданих послуг та до матеріалів справи не надано детального опису таких витрат .

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27.03.23 для розгляду справи № 917/1274/22 сформовано склад колегії суддів: головуючий суддя Тарасова І.В., суддя Білоусова Я.О., суддя Пуль О.А.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 17.04.23 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою відповідача -Приватного акціонерного товариства Гірник, м. Кременчук Полтавської області (вх. № 592П/2-5) на рішення господарського суду Полтавської області від 07.03.23 у справі № 917/1274/22 та призначено її розгляд в судове засідання з повідомленням сторін на 11.05.23 р. об 11:30 годині у приміщенні Східного апеляційного господарського суду за адресою: 61058, місто Харків, проспект Незалежності, 13, 1-й поверх, в залі засідань № 104 .

24.04.23 від позивача на електронну пошту суду надійшов відзив на апеляційну скаргу (вх. № 7511), згідно з яким він просить суд апеляційної інстанції залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Зокрема, позивач зазначив про помилковість доводів скаржника щодо того, що після підписанння Акту від 31.05.18 № 527 на суму 78300 грн., надання послуг з перевезення вантажу за спірним Договором, відповідно до п. 5.6. Договору, автоматично зупинилось до повного розрахунку та подальше надання таких послуг позивачем відповідачу здійснено вже поза рамками Договору, оскільки пунктом 1.3. Договору сторони узгодили, що всі послуги з перевезення вантажу автомобільним транспортом, отримані замовником від перевізника вважаються отриманими на виконання цього Договору, в підписаних сторонами без зауважень та скріплених їх печатками Актах наданих послуг та актах звірки розрахунків міститься посилання саме на спірний Договір, відповідач у відзиві на позов підтвердив наявність у нього зобов`язань зі сплати основного боргу за Договором, в той час як матеріали справи не містять доказів відмови від отримання відповідних послуг та наявності інших юридичних фактів як підстави надання вказаних послуг.

Також позивач зазначив про безпідставність доводів відповідача щодо заявленння вимог про стягнення інфляційних втрат та процентів річних з пропуском встановленої ст. 257 ЦК України загальної позовної давності, оскільки в пункті 5.9. Договору сторони погодили збільшити до 5 років позовну давність до вимог, що випливають з цього договору, тоді як інфляційні та річні разом із основним боргом входять до складу грошового зобов`язанння за Договором, у зв`язку з чим на них поширюється зазначена збільшена позовна давність.

Крім цього позивач зазначив про необґрунтованість тверджень відповідача про невідповідність дійсності доводів, викладених в запереченнях позивача на клопотання відповідача про зменшення штрафних санкцій, оскільки в матеріалах справи наявні належні та достовірні докази складної фінансової ситуації позивача, в той час як документального підтвердження неможливості виконання відповідачем своїх грошових зобов`язань за спірним Договором з незалежних від нього причин матеріали справи не містять, а наявність протоколу № 1 зарахуванння зустрічних однорідних вимог від 29.03.21 є додатковим свідченням того, що через недоотримання грошових коштів за спірним договором позивач не мав можливості розрахуватися з відповідачем за щебеневу продукцію за договором від 08.10.19 № 53 , а тому змушений був укласти правочин щодо зарахування зустрічних однорідних вимог задля зменшення своєї заборгованості.

При цьому позивач зазначив про безпідставність поширення відповідачем викладеної в протоколі № 1 зарахуванння зустрічних однорідних вимог від 29.03.21 фрази про відсутність у сторін претензій одна до одної на вимоги за спірним Договором, які не були погашені в рамках відповідного правочину із зарахування зустрічних однордних висмог, й відповідно, не охоплювались предметом останнього.

Щодо доводів відповідача про необґрунтованість та неспівмірність стягнутих з нього судом витрат позивача на професійну правничу допомогу позивач, зокрема, зазначив, що відповідач під час розгляду справи в суді першої інстанції не наводив заперечень щодо розміру відповідних витрат позивача, в тому числі у відзиві на позов чи іншому процесуальному документі; згідно з усталеною практикою Верховного Суду, у разі погодження між адвокатом та клієнтом фіксованого розміру гонорару такий гонорар обчислюється без прив`язки до витрат часу адвоката на надання окремої послуги та не залежить від витраченого часу на надання правничої допомоги клієнту, а правомірне очикуванння стороною, яка виграла справу, відшкодування своїх розумних, реальних та обґрунтованих витрат на професійну правничу допомогу не повинно обмежуватися з суто формалістичних причин відсутності детального опису робіт (наданих послуг).

В судовому засіданні представник позивача заперечив проти доводів апеляційної скарги.

Відповідач, який належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання представника для участі в ньому не направив, надіслав клопотання про відкладенння розгляду справи, посилаючись на те, що з огляду на укладення 09.05.23 договору з іншим представником-адвокатом Латиш К.В., з метою належного надання правової допомоги клієнту, адвокату необхідний час для ознайомлення з матеріалами справи та підготовки правової позиції.

Колегія суддів відмовляє в задоволенні зазначеного клопотання зважаючи на наступне.

Відповідно до статті 202 Господарського процесуального кодексу України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею(частина 1 статті).

Суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з таких підстав:

1) неявка в судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про направлення йому ухвали з повідомленням про дату, час і місце судового засідання;

2) перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними;

3) виникнення технічних проблем, що унеможливлюють участь особи у судовому засіданні в режимі відеоконференції, крім випадків, коли відповідно до цього Кодексу судове засідання може відбутися без участі такої особи;

4) необхідність витребування нових доказів, у випадку коли учасник справи обґрунтував неможливість заявлення відповідного клопотання в межах підготовчого провадження(частина 2 статті).

Відповідно до статті 270 Господарськго процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, стосовно якого немає відомостей щодо його повідомлення про дату, час і місце судового засідання, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки будуть визнані судом поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Повідомлені відповідачем у зазначеному клопотанні обставини, не є підставами для відкладення розгляду справи, оскільки не свідчать про наявність об`єктивних причини, які заважали у реалізації його процесуальних прав, з огляду на те, що відповідач, який подав апеляційну скаргу та в цій скарзі висловив свою правову позицію щодо суті справи, завчасно отримав ухвалу про відкриття апеляційного провадження та відзив позивача на апеляційну скаргу, не був позбавлений чи обмежений можливості реалізувати свої процесуальні права з урахуванням засад розумності строків розгляду справи, пропорційності, рівності учасників процесу перед законом та судом.

З огляду на наведене, враховуючи положення ч. 1 статті 202, ч. 12 статі 270 ГПК України справа розглядається за відсутності відповідача.

Відповідно до статті 269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, заслухавши пояснення представників позивача, з`ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами в межах, встановлених статтею 269 ГПК України, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлення обставин справи та відповідність їх наданим доказам, дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного.

10.05.2018 між Товариством з обмеженою відповідальністю Науково-виробниче об`єднання Промвпровадження (позивач, перевізник) та Приватним акціонерним товариством Гірник (відповідач, замовник) було укладено Договір перевезення вантажу автомобільним транспортом № 05.2018 (далі - Договір перевезення), відповідно до умов якого перевізник зобов`язався приймати і доставляти до пунктів призначення за маршрутом, визначеним замовником, вантаж, який останній надає перевізнику до перевезення, а замовник зобов`язується сплачувати перевізнику провізну плату у розмірі та порядку, визначеному даним Договором.

Сторони у Договорі перевезення узгодили, зокрема, такі умови.

Перевізник здійснює перевезення на підставі погоджених сторонами заявок, які замовник надсилає перевізнику поштою, електронною поштою, факсом тощо або узгоджує усно за допомогою телефонного зв`язку. Заявка повинна містити пункт завантаження вантажу, пункт призначення вантажу, строк надання транспортних засобів під завантаження, строк доставки вантажу (п. 1. 2. Договору перевезення).

Сторони домовились, що всі послуги по перевезенню вантажу автомобільним транспортом, отримані замовником від перевізника, вважаються отриманими на виконання цього договору (п. 1. 3. Договору перевезення).

Загальна вартість послуг (провізної плати) за кожною заявкою зазначається в акті виконаних робіт (наданих послуг), який підписується повноважними представниками сторін у день виконання перевізником зобов`язання з перевезення вантажу. У разі систематичних перевезень загальна вартість послуг (провізної плати) за кожну декаду зазначається в акті виконаних робіт (наданих послуг), який підписується повноважними представниками сторін в останній день відповідної декади (п. 2. 4. Договору перевезення).

Розрахунки між сторонами здійснюються шляхом перерахування на поточний рахунок перевізника оплати вартості послуг (провізної плати) протягом 10 після закінчення розрахункового періоду (календарного місяця). Сторони можуть передбачити інший порядок розрахунків, про що укладається і підписується сторонами додаткова угода до цього договору (п. 2. 8 Договору перевезення).

Перевізник має право не очікуючи надходження на свій поточний рахунок оплати повної вартості послуг надати їх замовнику. У такому випадку замовник повинен оплатити повну вартість наданих послуг (провізну плату) протягом 3 (трьох) банківських днів з моменту підписання акта виконаних робіт (наданих послуг) (п. 2. 9 Договору перевезення).

Зараховані на поточний рахунок перевізника кошти незалежно від призначення платежу, зазначеного в платіжних документах замовника, розподіляються у наступній черговості: 1) погашення існуючої заборгованості за надані послуги згідно Договору; 2) оплата послуг за звітний період; 3) оплата послуг, що надаються у період зарахування коштів; 4) аванс (п. 2. 11 Договору перевезення).

Відповідно до статті 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Основними видами господарських зобов`язань є майново-господарські зобов`язання таорганізаційно-господарські зобов`язання.

Згідно зі статтею 175 Господарського кодексу України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Статею 509 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Зобов`язання має грунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Статтею 174 Господарського кодексу України серед підстав виникнення господарських зобов`язань передбачено господарські договори.

Відповідно до ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексуУкраїни підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до статті 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Договір є одностороннім, якщо одна сторона бере на себе обов`язок перед другою стороною вчинити певні дії або утриматися від них, а друга сторона наділяється лише правом вимоги, без виникнення зустрічного обов`язку щодо першої сторони.

Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору.

Відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 306 Господарського кодексу України, перевезенням вантажів у цьому Кодексі визнається господарська діяльність, пов`язана з переміщенням продукції виробничо-технічного призначення та виробів народного споживання залізницями, автомобільними дорогами, водними та повітряними шляхами, а також транспортування продукції трубопроводами. Суб`єктами відносин перевезення вантажів є перевізники, вантажовідправники та вантажоодержувачі. Перевезення вантажів здійснюють вантажний залізничний транспорт, автомобільний вантажний транспорт, морський вантажний транспорт та вантажний внутрішній флот, авіаційний вантажний транспорт, трубопровідний транспорт, космічний транспорт, інші види транспорту. Допоміжним видом діяльності, пов`язаним з перевезенням вантажу, є транспортна експедиція. Загальні умови перевезення вантажів, а також особливі умови перевезення окремих видів вантажів (вибухових речовин, зброї, отруйних, легкозаймистих, радіоактивних та інших небезпечних речовин тощо) визначаються цим Кодексом і виданими відповідно до нього транспортними кодексами, транспортними статутами та іншими нормативно-правовими актами. Відносини, пов`язані з перевезенням пасажирів та багажу, регулюються Цивільним кодексом України та іншими нормативно-правовими актами.

За договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити ввірений їй другою стороною (вантажовідправником) вантаж до пункту призначення в установлений законодавством чи договором строк та видати його уповноваженій на одержання вантажу особі (вантажоодержувачу), а вантажовідправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату (ст. 307 ГК України).

Згідно зі ст. 909 Цивільного кодексу України, за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату. Договір перевезення вантажу укладається у письмовій формі. Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням транспортної накладної (коносамента або іншого документа, встановленого транспортними кодексами (статутами).

Статтею 193 Господарського кодексу України передбачено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно з положеннями статей 525, 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то вонопідлягаєвиконанню у цей строк (термін).

Статтями 13 та 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено обов`язок кожної сторони довести ті обставини, які мають значення для справи, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Відповідно до статті 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Як правомірно зазначив суд першої інстанції, на виконання умов спірного Договору протягом травня - жовтня 2018 року позивач надав відповідачу послуги з перевезення на загальну суму 865 620, 00 грн, що підтверджується наступними актами виконаних робіт (надання послуг), підписаними уповноваженими представниками сторін та засвідченими їх печатками:

акт № 527 від 31.05.2018 на суму 78 300,00 грн;

акт № 644 від 30.06.2018 на суму 175 500,00 грн;

акт № 1161 від 28.09.2018 на суму 447 120,00 грн;

акт № 1235 від 31.10.2018 року на суму 164 700,00 грн.

Акти свідчать, що жодних претензій по об`єму, якості та строках виконання робіт (надання послуг) замовник до перевізника не має.

Виходячи з умов п. 2.9 Договору строк оплати за отримані послуги є таким, що настав.

Письмові заявки відповідача на перевезення в матеріалах справи відсутні, проте замовник визнає факт виконання обов`язків перевізником, про що свідчить часткова сплата вартості отриманих послуг з перевезення, проведення звірок розрахунків між сторонами та зазначенння як в Актах звірок ,так і в Актах виконаних робіт (надання послуг) саме спірного Договору як підстави отриманих послуг. У відзиві на позов відповідач зазначив, що не заперечує проти взятих на себе зобов`язань за Договором, підтверджених актами виконаних робіт, в розмірі основного зобов`язання.

Так, згідно з підписаним між сторонами актом звірки станом на 31.08.2019 відповідач не здійснив оплату за отримані ним авто послуги у визначені п. 2. 9. Договору перевезення строки. В Акті сторони підтвердили заборгованість відповідача за спірним Договором в розмірі 865 620, 00 грн.

29.03.2021 сторони підписали протокол № 1 зарахування зустрічних однорідних вимог, відповідно до умов якого сума заборгованості ПрАТ Гірник перед ТОВ НВО Промвпровадження за Договором перевезення зменшилась до 579 481,80 грн.

В подальшому між позивачем та відповідачем було проведено звірку взаємних розрахунків за період з 01.01.2018 - 31.08.2022, за результатами якої сторонами було складено акт. Даним актом зафіксовано, що заборгованість ПрАТ Гірник перед ТОВ НВО Промвпровадження станом на 31.08.2022 складає 286 138, 20 грн.

Відповідно до статтті 601 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги.

Зарахування зустрічних вимог може здійснюватися за заявою однієї із сторін.

Також в рахунок часткової оплати за отримані згідно з Договором послуги відповідач сплатив позивачу після відкриття провадження у справі 30 038, 20 грн, що підтверджується наданими позивачем платіжними дорученнями (а. с. 50-55, 77-78), внаслідок чого позивач зменшив позовні вимоги і така заява прийнята судом.

Як правомірно зазначив суд першої інстанції, з наведеного вбачається, що внаслідок неналежного виконання грошового зобов`язання за Договором перевезення у відповідача виникла заборгованість, яка станом на момент розгляду спору по суті, з урахуванням здійснених відповідачем сплат, становила 256 100,00 грн. Враховуючи положення п. 2. 11 Договору перевезення про черговість платежів, несплаченими залишлися послуги, надані за актом виконаних робіт (надання послуг) № 1161 від 28.09.2018 року на суму 447 120,00 грн. (неоплачений на суму 91 400 грн); акт виконання робіт (надання послуг) № 1235 від 31.10.2018 на суму 164 700,00 грн. (неоплачений повністю).

Як вбачається з поданих позивачем платіжних доручень до заяви від 07.03.2023 за період з 21.12.2022 по 21.02.2023 відповідачем додатково було сплачено відповідачу 57 000 грн в рахунок заборгованості за отримані згідно з Договором послуги. Строк для подачі вказаних доказів продовжено ухвалою від 07.03.2023.

За таких обставин, господарський суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, що відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 231 ГПК України провадження у справі в частині вимог на суму 57 000,00 грн., сплачених вже після звернення позивача з позовною заявою до суду та після закриття підготовчого засідання, підлягає закриттю за відсутністю предмета спору, а станом на момент розгляду справи в суді різниця між вартістю наданих послуг за Договором та сумою сплачених за них, а також зарахованих в рахунок заборгованості позивача коштів складає 199 100,00 грн, що визнається відповідачем в заявах по суті справи, в тому числі в апеляційній скарзі.

За таких обставин, господарський суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про стягнення суми основного боргу в розмірі 199100 грн.

Щодо вимог про стягненння спірних сум пені, штрафу, процентів річних та інфляційних, колегія суддів зазначає наступне.

Статтею 610 Цивільного кодексу України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно частини 1 статті 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Оскільки, як зазначено вище, з матеріалів справи вбачається та підтверджується сторонами в заявах по суті справи, відповідач частково сплачував вартість отриманих за спірним Договором послуг, із порушенням встановлених строків, він є боржником, який прострочив виконання відповідного грошового зобов`язанння.

Статтею 611 Цивільного кодексу України встановлено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

За частиною першою статті 216 Господарського кодексу України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції (частини перша та друга статті 217 ГК України).

За частиною першою статті 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Виконання господарських зобов`язань забезпечується заходами захисту прав та відповідальності учасників господарських відносин, передбаченими ГК та іншими законами. За погодженням сторін можуть застосовуватися передбачені законом або такі, що йому не суперечать, види забезпечення виконання зобов`язань, які звичайно застосовуються у господарському (діловому) обігу. До відносин щодо забезпечення виконання зобов`язань учасників господарських відносин застосовуються відповідні положення ЦК (частина перша статті 199 ГК ),

Згідно зі статтею 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з частиною 2 статті 343 Господарського кодексу України платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Частиною 6 статті 232 Господарського кодексу України передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконане.

Відповідно до статей 1, 3 Закону України Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню, в розмірі, що встановлюється за згодою сторін та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Пунктом 5.7. Договору сторонами передбачено, що у випадку несвоєчасної сплати грошових коштів за цим договором замовнику нараховується пеня у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня. Розмір пені обчислюється від суми заборгованості за кожен день прострочення (включаючи день оплати) до повного розрахунку. У разі прострочення оплати понад 30 (тридцять) календарних днів замовник додатково сплачує перевізнику штраф у розмірі 10 (десяти) % від суми заборгованості.

В п. 5.8. Договору перевезення сторонами узгоджено, що замовник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, штраф, пеню.

Одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання за договором, штрафу та пені не суперечить статті 61 Конституції України, оскільки згідно зі статтею 549 ЦК України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до статті 230 Господарського кодексу України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій .

Наведена правова позиція щодо правомірності одночасного застосування за одне правопорушення штрафу та пені є усталеною та викладена, зокрема, в постанові Великої Палати Верховного Суду від 01.06.21 у справі № 910/12876/19 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 09.02.18 року у справі №911/2813/17, від 22.03.18 у справі № 911/1351/17, від 25.05.18 року у справі № 922/1720/17, від 02.04.19 року у справі № 917/194/18.

Керуючись ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України, сторони погодили, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання припиняється через 5 (п`ять) років від дня коли зобов`язання мало бути виконане (п. 5.10. Договору перевезення).

Частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

В пункті 5.8 Договору у відповідності до положень ст. 625 Цивільного кодексу України сторони погодили розмір річних -15 (п`ятнадцять) процентів від простроченої суми.

Оскільки відповідач не виконав своє грошове зобов`язання у встановлений Договором перевезення строк, позивачем заявлено вимоги про стягнення:

- 277 611, 80 грн пені за загальний період з 04.10.2018 до 04.10.2022. За розрахунком позивача, пеня за прострочення оплати за послуги, надані згідно з актом виконаних робіт №1161 від 28.09.2018 на суму 447 120,00 грн (неоплачений на суму 121 438,20 грн) становить 120 094,66 грн за період з 04.10.2018 по 04.10.2022. Пеня за прострочення оплати за послуги, надані згідно з актом виконаних робіт №1235 від 31.10.2018 на суму 164 700,00 грн (неоплачений повністю) становить 157 517,14 грн за період з 06.11.2018 по 04.10.2022;

- 169 566,91 грн 15% річних за загальний період з 04.10.2018 до 04.10.2022. За розрахунком позивача, 15% річних за прострочення оплати за послуги, надані згідно з актом виконаних робіт №1161 від 28.09.2018 на суму 121 438,20 грн за період з 04.10.2018 по 04.10.2022 складають 72 912,82 грн. 15% річних за прострочення оплати за послуги, надані згідно з актом виконаних робіт № 1235 від 31.10.2018 на суму 164 700,00 грн за період з 06.11.2018 по 04.10.2022 складають 96 654,09 грн;

- 137 068,68 грн інфляційних втрат за загальний період з жовтня 2018 по серпень 2022. Згідно з розрахунком позивача, інфляційні за прострочення оплати за послуги, надані згідно з актом виконаних робіт №1161 від 28.09.2018 на суму 121 438,20 грн за період з 04.10.2018 по 31.08.2022 складають 59 917,42 грн. 15% річних за прострочення оплати за послуги, надані згідно з актом виконаних робіт № 1235 від 31.10.2018 на суму 164700,00 грн за період з 06.11.2018 по 31.08.2022 складають 77 151, 26 грн;

- 28 613,82 грн 10% штрафу за прострочення оплати послуг з перевезення понад 30 календарних днів (від суми боргу в розмірі 286 138,20 грн).

Як правомірно зазначив суд першої інстанції, позивачем у відповідності до вищенаведених умов Договору та норм чинного законодавства за визначені у розрахунку суми позову правомірно обчислено спірні суми пені, штрафу, процентів річних та інфляційних втрат

При цьому суд правомірно відхилив заперечення відповідача, викладені у відзиві на позов стосовно того, що передбачені договором 15 % річних фактично є пенею, оскільки п. 5.8. Договору передбачене перерахування саме 15% річних від простроченої суми, а не відсотків від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання згідно з встановленим статтею 549 Цивільного кодексу України порядком для обчислюється пені.

Колегія суддів відхиляє доводи скаржника, що вимоги про стягнення інфляційних втрат та процентів річних заявлені позивачем з пропуском встановленої ст. 257 Цивільного кодексу України загальної позовної давності.

Згідно зі ст. 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Частиною 4 статті 267 Цивільного кодексу України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідно до статті 257 Цивільного кодексу України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Статтею 259 Цивільного кодексу України передбачено, що позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін.

Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

В пункті 5.9. спірного Договору сторони погодили збільшити до 5 років позовну давність до вимог, що випливають з цього Договору.

Заявлені до стягнення суми інфляційних та річних разом із основним боргом входять до складу грошового зобов`язанння за Договором, у зв`язку з чим на них поширюється зазначена збільшена позовна давність.

Крім цього, частиною 3 статті 267 Цивільного кодексу України передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення,тоді як відповідач під час розгляду справи в суді першої інстанції відповідної заяви не подавав.

Також колегія суддів відхиляє як такі, що суперечать матеріалам справи, доводи скаржника щодо того, що після підписанння Акту від 31.05.18 № 527 на суму 78300 грн. надання послуг з перевезення вантажу за спірним Договором відповідно до п. 5.6. Договору автоматично зупинено до повного розрахунку та подальше надання таких послуг позивачем відповідачу здійснено вже поза рамками Договору, що відповідно, виключає застосування до таких правовідносин встановленої Договором відповідальності.

Пунктом 1.3. Договору сторони узгодили, що всі послуги з перевезення вантажу автомобільним транспортом,отримані замовником від перевізника вважаються отриманими на виконання цього Договору. В підписаних сторонами без зауважень та скріплених їх печатками Актах наданих послуг та актах звірки розрахунків міститься посилання саме на спірний Договір. Відповідач у відзиві на позов підтвердив наявність у нього зобов`язань зі сплати основного боргу за Договором, в той час як матеріали справи не містять доказів та наявності інших юридичних фактів як підстави їх надання.

Пунктом 5.6 Договору, передбачено, що у випадку несвоєчасної сплати грошових коштів за цим Договором наявності у замовника боргових зобов`язань перед Перевізником у розмірі, що перевищує 20 000,00 грн (або 50% вартості наданих послуг), Перевізник призупиняє подальше надання послуг за цим Договором до повного розрахунку.

Відповідно до статті 12 Цивільного кодексу України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд.

Зазначений пункт міститься в розділі 5 Договору- «відповідальність сторін», а розділ 4 -«обов`язки перевізника» не містить аналогічних положень ,тоді як передбачене умовами п. 5.6. Договору зупинення перевізником подальшого надання послуг за наявності заборгованості замовника у розмірі, що перевищує 20 000,00 грн за своєю суттю є оперативно-господарською санкцією - заходом оперативного впливу на правопорушника з метою припинення або попередження повторення порушень зобов`язання, що використовуються самими сторонами зобов`язання в односторонньому порядку, на власний розсуд, як їх право на застосування відповідальності (ст.235-237 Господарського кодексу України), а не застосовується автоматично, як на це безпідставно послався відповідач в апеляційній скарзі.

Крім цього, колегія суддів відхиляє як безпідставні доводи апеляційної скарги відповідача щодо неправомірності нарахування йому будь-яких штрафних санкцій та відсотків за період з травня 2018 року по 29.03.21, які обґрунтовано тим, що зазначення в протоколі № 1 зарахуванння зустрічних однорідних вимог від 29.03.21 того , що сторони не мають одна до одної будь-яких взаємних претензій, свідчить про підтвердження позивачем відсутності претензій щодо спірної заборгованості за спірним Договором.

За змістом ст.ст. 509, 602 Цивільного кодексу України зарахуванння зустрічних однорідних вимог за своєю правовою природою є правочином, спрямованим на припинення взаємних зобов`язань сторін, які виникли з однорідних підстав та мають однорідний предмет,строк виконання яких настав.

Як зазначено вище, заявлена до стягнення сума основного боргу за договором перевезення вантажу автомобільним транспортом від 10.05.2018 № 05.2018 не охоплювалась вчиненим сторонами у спірних правовідносинах правочином із зарахування зустрічних однорідних вимог, оскільки вказана сума боргу обчислена як різниця між вартістю наданих за Договором послуг та сумою здійснених відповідачем часткових оплат такої вартості і сумою зазначеного зарахування частини вимог за Договором в рахунок заборгованості позивача за іншим договором, а тому зазначення в протоколі № 1 зарахуванння зустрічних однорідних вимог від 29.03.21 про відсутність у сторін взаємних претензій стосується лише предмету відповідного зарахування, який не охоплював спірну суму основного боргу.

Щодо посилань відповідача як на підставу для його звільнення від відповідальності на наявність форс-мажорних обставин, що полягали у введенні на території України воєнного стану, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до статті 614 Цивільного кодексу України, особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом.

Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання.

Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання.

Статтею 617 Цивільного кодексу України передбачено, що особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов`язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов`язання, відсутність у боржника необхідних коштів.

Відповідно до статті 218 Господарського кодексу України, підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності. Не вважаються такими обставинами, зокрема, порушення зобов`язань контрагентами правопорушника, відсутність на ринку потрібних для виконання зобов`язання товарів, відсутність у боржника необхідних коштів.

28 лютого ТПП повідомила, що на підставі ст. 14, 14-1 Закону України Про торгово-промислові палати в Україні від 02.12.1997 № 671/97-ВР та інших документів вона засвідчує форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) військову агресію російської федерації проти України, що стало підставою для введення воєнного стану із 05:30 ранку 24.02.2022 строком на 30 діб відповідно до Указу Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 Про введення воєнного стану в Україні. Для засвідчення форс-мажорних обставин ТПП підтверджує, що зазначені обставини з 24.02.2022 до їх офіційного закінчення є надзвичайними, невідворотними та об`єктивними обставинами для суб`єктів господарської діяльності.

Пунктом 8.5 Договору передбачено, що у випадку форс-мажорних обставин сторони звільняються від виконання своїх зобов`язань на час дії таких обставин.

Згідно зі сталою практикою Верховного Суду, зокрема, викладеною в постановах від 01.06.21 у справі № 910/9258/20, від 21.07.21 у справі № 912/3323/20, від 20.10.21 у справі № 911/3067/20, від 08.07.21 у справі № 910/8040/20, від 31.08.22 у справі № 910/15264/21, від 25.01.22 у справі № 904/3886/21, від 31.08.22 у справі № 910/15264/21, від 10.03.23 у справі № 922/1093/22 ,сама по собі обставина непереборної сили (форс-мажору), навіть підтверджена сертифікатом ТПП, не є безумовною підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання, оскільки за змістом наведених положень законодавства не має преюдиціального характеру (заздалегідь встановленого) та для її застосування в якості підстави для такого звільнення має бути наявним причиннонаслідковий зв`язок між відповідною непереборною обставиною (подією) і неможливістю виконання зобов`язання у спірних правовідносинах, тобто, що дана обставина безпосередньо вплинула на можливість своєчасного виконання певних зобов`язань.

При цьому колегія суддів наголошує, що, Верховний Суд неодноразово зазначав, що одне лише передбачене законом віднесення введення воєнного стану до форс-мажорних обставин не свідчить про існування форс-мажору у конкретних правовідносинах сторін, де така обставина може стати форс-мажорною лише у випадку, якщо особа доведе, що відповідна обставина унеможливлює виконання конкретного договору (постанови Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду від 21.07.2021 у справі №912/3323/20 (п.40), від 03.08.2022 у справі №914/374/21 (п.99),постанова Великої палати Верховного Суду від 10.11.22 № 990/115/22.

Зважаючи на це, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, за яким він відхилив посилання відповідача на наявність форс-мажорних обставин як підстави звільнення його від відповідальності, які полягали у введенні на території України воєнного стану, обгрунтовано пославшись на те, що вказана обставина сама по собі, враховуючи наявність універсального офіційного листа Торгово-промислової палати України від 28.02.2022 №2024/02.0-7.1 про засвідчення форс-мажорних обставин, не є автоматичною підставою для звільнення особи від відповідальності за неналежне виконання умов договору, оскільки не має преюдиціального (заздалегідь встановленого) характеру, а необхідною умовою їх застосування є наявність причинно-наслідкового зв`язку між неможливістю виконання договору та обставинами непереборної сили, в той час як відповідач не довів, як пов`язані з введенням воєнного стану в Україні обставини безпосередньо вплинули на виконання ним зобов`язань за Договором, враховуючи при цьому, що порушення відповідачем строку оплати мало місце в 2018 році, тобто більш ніж за три роки до введення воєнного стану в Україні.

З приводу клопотання відповідача у відзиві на позов від 06.12.2022 про зменшення штрафних санкцій, процентів річних та інфляційних втрат, колегія суддів зазначає наступне.

Як уже вказано вище, умовами Договору сторони передбачили відповідальність за прострочення виконання відповідачем грошового зобов`язання у вигляді пені та штрафу, збільшили встановлений ч. 6 ст. 232 ГК України строк нарахування штрафних санкцій, збільшили позовну давність за відповідними вимогами до 5 років, а також пунктом 5.5 договору змінили розмір процентної ставки, передбаченої частиною другою статті 625 ЦК України, і встановили її в розмірі 15 відсотків річних від несплаченої вартості послуг.

При цьому до стягнення з відповідача заявлений розмір штрафних санкцій (штрафу та пені) - 306225,62 грн., що в 1,53 рази перевищує суму основного боргу, який становить 199100 грн., а разом з процентами річних перевищує у 2,39 рази суму основного боргу, при тому, що позивач покрив свої втрати від знецінення грошей від інфляції вимогою про стягнення з відповідача 137 068,68 грн. інфляційних втрат.

Як пояснив в суді апеляційної інстанції представник позивача ним не вживалося жодних заходів щодо стягнення заборгованості з відповідача в судовому або позасудовому порядку протягом чотирьох років після виникнення заборгованості за спірним договором.

Разом з тим за частиною третьою статті 509 ЦК України зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості, а частиною першою статті 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Справедливість, добросовісність, розумність належать до загальних засад цивільного законодавства, передбачених статтею 3 ЦК України, які обмежують свободу договору, встановлюючи певну межу поведінки учасників цивільно-правових відносин.

Ці загальні засади втілюються у конкретних нормах права та умовах договорів, регулюючи конкретні ситуації таким чином, коли кожен з учасників відносин зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, захищати власні права та інтереси, а також дбати про права та інтереси інших учасників, передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам і інтересам інших осіб, закріпляти можливість адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу.

Зокрема, загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку, і ця спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Наприклад, такими правилами є правила про неустойку, передбачені статтями 549-552 ЦК України. Для того щоб неустойка не набула ознак каральної санкції, діє правило частини третьої статті 551 ЦК України про те, що суд вправі зменшити розмір неустойки, якщо він є завеликим порівняно зі збитками, які розумно можна було б передбачити. Якщо неустойка стягується понад збитки (частина перша статті 624 ЦК України), то вона також не є каральною санкцією, а має саме компенсаційний характер.

Така неустойка стягується не понад дійсні збитки, а лише понад збитки у доведеному розмірі, які, як правило, є меншими за дійсні збитки. Для запобігання перетворенню неустойки на каральну санкцію суд має застосовувати право на її зменшення. Тож право суду на зменшення неустойки є проявом принципу пропорційності у цивільному праві.

Водночас закріплений законодавцем принцип можливості обмеження свободи договору в силу загальних засад справедливості, добросовісності, розумності може бути застосований і як норма прямої дії, як безпосередній правовий засіб врегулювання прав та обов`язків у правовідносинах.

Главою 24 ГК України загальні засади відповідальності учасників господарських відносин врегульовано таким чином, що господарсько-правова відповідальність передбачена за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором. Тож справедливість, добросовісність, розумність як загальні засади цивільного законодавства є застосовними у питаннях застосування господарсько-правової відповідальності.

За частиною другою статті 216 ГК України застосування господарських санкцій повинно гарантувати захист прав і законних інтересів громадян, організацій та держави, в тому числі відшкодування збитків учасникам господарських відносин, завданих внаслідок правопорушення, та забезпечувати правопорядок у сфері господарювання.

Господарсько-правова відповідальність базується на принципах, згідно з якими: потерпіла сторона має право на відшкодування збитків незалежно від того, чи є застереження про це в договорі; передбачена законом відповідальність виробника (продавця) за недоброякісність продукції застосовується також незалежно від того, чи є застереження про це в договорі; сплата штрафних санкцій за порушення зобов`язання, а також відшкодування збитків не звільняють правопорушника без згоди другої сторони від виконання прийнятих зобов`язань у натурі; у господарському договорі неприпустимі застереження щодо виключення або обмеження відповідальності виробника (продавця) продукції (частина третя статті 216 ГК України).

За частинами першою та другою статті 217 ГК України господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції.

Господарські санкції, що встановлюються відповідно до договору чи закону за несвоєчасне виконання зобов`язання, спрямовані передусім на компенсацію кредитору майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку боржника. Такі санкції не можуть розглядатися кредитором як спосіб отримання доходів, що є більш вигідним порівняно з надходженнями від належно виконаних господарських зобов`язань.

Якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо боржника, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання боржником певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати своїм працівникам та іншим кредиторам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами боржника та кредитора.

Відповідно до встановлених обставин справи, за змістом укладеного сторонами договору, положень статті 611 та частини третьої статті 692, статті 625 ЦК України, яка регулює відповідальність за порушення грошового зобов`язання, стягувана позивачем з відповідача сума річних у визначеному за договором розмірі(15%) від несплаченої загальної вартості послуг є відповідальністю сторони господарського договору за допущене нею правопорушення у сфері господарювання.

Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Подібні висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц.

Звертаючись з вимогою про стягнення процентів річних та інфляційних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 ЦК України, позивач також не повинен доводити розмір дійсних майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат кредитора, пов`язаних із затримкою розрахунку, не має на меті встановлення точного їх розміру.

Відповідно до частини першої статті 233 ГК України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Зважаючи на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві в постанові від 20.11.20 у справі № 902/417/18 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 ЦК України, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери боржника. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та, зокрема, зазначених вище критеріїв, суд може зменшити загальний розмір відсотків річних як відповідальності за час прострочення грошового зобов`язання.

Вирішення питання про зменшення неустойки та розмір, до якого вона підлягає зменшенню, закон відносить на розсуд суду. Господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення пені. При застосуванні правил про зменшення неустойки суди не мають якогось усталеного механізму зменшення розміру неустойки, тому кожного разу потрібно оцінювати обставини та наслідки порушення зобов`язання на предмет наявності виняткових обставин на стороні боржника.

При цьому, ні у зазначених нормах, ні в чинному законодавстві України не міститься переліку виняткових випадків (обставин, які мають істотне значення), за наявності яких господарським судом може бути зменшено неустойку, тому вирішення цього питання покладається безпосередньо на суд, який розглядає відповідне питання з урахуванням всіх конкретних обставин справи в їх сукупності.

Вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступеню виконання зобов`язання боржником; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо.

При цьому, зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, за відсутності у законі переліку обставин, які мають істотне значення, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

Цивільні та господарські відносини повинні ґрунтуватись на засадах справедливості, добросовісності, розумності, як складових елементів принципу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягувати із боржника надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне зобов`язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для боржника та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 06.11.2018 у справі № 913/89/18, від 04.12.2018 у справі № 916/65/18, від 03.07.2019 у справі №917/791/18, від 22.10.2019 у справі № 904/5830/18, від 13.01.2020 у справі № 902/855/18.

Підстави та розмір зменшення стягуваної пені повинні бути мотивовані та обґрунтовані в рішенні суду.

Законодавством не врегульований розмір (відсоткове співвідношення) можливого зменшення пені, і дане питання вирішується господарським судом за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 25.04.2018 у справі №904/12429/16.

Частина друга статті 233 Господарського кодексу України встановлює, що у разі якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

В даній нормі під "іншими учасниками господарських відносин" слід розуміти третіх осіб, які не беруть участь в правовідносинах між боржником та кредитором, проте, наприклад, пов`язані з кредитором договірними відносинами.

Отже, якщо порушення зобов`язання учасника господарських відносин не потягло за собою значні збитки для іншого господарюючого суб`єкта, то суд може зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

У матеріалах справи відсутні докази наявності у позивача та інших осіб збитків внаслідок допущеного відповідачем порушення грошових зобов`язань у спірних правовідносинах,зокрема докази на підтвердження обставин, викладених позивачем у запереченнях на клопотання відповідача про зменшення розміру штрафних санкцій та процентів річних, які суд першої інстанції неправомірно врахував при вирішенні вказаного клопотання.

Відповідно до положень статті 3, частини третьої статті 509 Цивільного кодексу України загальними засадами цивільного законодавства та, водночас, засадами на яких має ґрунтуватися зобов`язання між сторонами є добросовісність, розумність і справедливість.

Інститут зменшення неустойки судом є ефективним механізмом забезпечення балансу інтересів сторін порушеного зобов`язання.

Із мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України №7-рп/2013 від 11.07.2013 вбачається, що неустойка має на меті стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не повинна перетворюватись на несправедливо непомірний тягар для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора.

Враховуючи наведені норми та обставини щодо значного перевищення заявленого позивачем розміру штрафних санкцій та процентів річних суми основного боргу, проведення відповідачем як до звернення позивача до суду, так і протягом розгляду справи часткової оплати отриманих послуг за спірним Договором, відсутність доказів наявності у позивача та інших осіб збитків внаслідок допущеного відповідачем порушення грошових зобов`язань у спірних правовідносинах, невжиття позивачем протягом чотирьох років з дня виникнення заборгованості жодних заходів, направлених на стягнення заборгованості з відповідача, колегія суддів дійшла висновку, що справедливим та розумним є зменшення розміру штрафу та пені до 10% від заявленої позивачем суми, а розміру процентів річних до 3% від простроченої суми або до 20% від заявленої до стягнення суми.

Отже, стягненню з відповідача на користь позивача підлягають 27 761,18 грн. пені, 33913,38 грн. відсотків річних, 2861,38 грн. штрафу.

З наведених вище підстав позовні вимоги про стягнення інфляційних втрат є огрунтованими та підлягають стягненню в обсязі, заявленому позивачем в сумі 137068,68 грн., який є аріфметично правильним.

З урахуванням наведеного, колегія суддів дійшла висновку, що в частині задоволення позовних вимог про стягнення 171238,82 грн. пені, 135653,53 грн. відсотків річних, 25752,44 грн. штрафу рішення господарського суду першої інстанції підлягає скасуванню, як прийняте з порушенням норм процесуального права, неправильним застосуванням норм матеріального права при неповному з`ясуваннні обставин, що мають значення для справи із прийняттям в цій частині нового рішення про відмову в позові.

В решті рішення підлягає залишенню без змін як законне та обґрунтоване.

Щодо розподілу судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні витрат позивача на професійну правничу допомогу, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про їх покладення на відповідача, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 4 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, інші ніж судовий збір судові витрати покладаються:

1) у разі задоволення позову - на відповідача;

2) у разі відмови в позові - на позивача;

3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Частиною 9 цієї статті передбачено, що у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

Як правомірно зазначив суд першої інстанції, позивачем було доведено обґрунтованість позовних вимог в розмірі 898 999,41 грн. на момент подання позову, а зменшення розміру позовних вимог та закриття провадження у справі в частині основного боргу стало наслідком часткового погашення боргу відповідачем під час розгляду справи.

Враховуючи викладене, розмір обґрунтованих витрат позивача на професійну правничу допомогу, а також витрати по сплаті судового збору за розгляд позову, відповідно до наведених положень покладаються на відповідача повністю, оскільки спір виник внаслідок неправильних дій відповідача з його вини.

При визначенні відповідного розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, колегія суддів виходить з наступного.

Згідно зі статтею 59 Конституції України кожен має право на професійну правничу допомогу.

Відповідно до пункту 12 частини 3 статті 2 ГПК України основними засадами (принципами) господарського судочинства, зокрема є: відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

За приписами статті 15 ГПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання господарського судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями тощо.

Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом (стаття 16 ГПК України).

Однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини 3 статті 2 ГПК України).

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Згідно зі статтею 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до статті 26 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність", адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Стаття 1 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" визначає, що договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Відповідно до статті 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Частинами першою, третьою статті 123 Господарського процесуального кодексу України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до статті 126 Господарського процесуального кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

При цьому, у розумінні положень частини 5 статті 126 Господарського процесуального кодексу України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Вказана правова позиція викладена в постанові Об`єднаної палати Верховного Суду від 03.10.19 у справі № 922/445/19 та постановах Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду від 04.06.20 у справі № 906/598/19, від 24.11.20 у справі № 911/4242/15.

Оскільки відповідач в суді першої інстанції не заявляв про неспівмірність витрат позивача на професійну правничу допомогу, при вирішенні питання про розподіл витрат позивача на професійну правничу допомогу, вказаний критерій не повинен враховуватись. Разом з цим суд має оцінити відповідні витрати на предмет їх реальності.

Так, згідно з частиною восьмою статті 129 Господарського процесуального кодексу України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Велика Палата Верховного Суду у додатковій постанові від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18 підтвердила свій висновок, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (пункт 5.44).

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань, з урахуванням складності справи, кваліфікації, досвіду і завантаженості адвоката та інших обставин. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. У разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу й обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю.

Адвокатський гонорар може існувати в двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплати гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката у залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв (аналогічну правову позицію викладено у постанові Верховного Суду від 07.09.2020 у справі № 910/4201/19).

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.07.21 у справі № 910/12876/19 зазначено, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини. Неврахування судом умов договору про надання правової допомоги щодо порядку обчислення гонорару не відповідає принципу свободи договору, закріпленому в ст. 627 ЦК України.

При цьому, як зазначено у постанові Об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 03.10.2019 р. у справі № 922/445/19, за змістом пункту 1 частини 2 статті 126, частини 8 статті 129 Господарського процесуального кодексу України. розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.

Відповідно до частини третьої статті 26 Закону "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" повноваження адвоката як захисника або представника в господарському, цивільному, адміністративному судочинстві, кримінальному провадженні, розгляді справ про адміністративні правопорушення, а також як уповноваженого за дорученням у конституційному судочинстві підтверджуються в порядку, встановленому законом.

Частиною четвертою статті 60 ГПК України встановлено, що повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність".

В позовній заяві позивач заявив про стягнення з відповідача 35 959, 98 грн витрат на професійну правничу допомогу на підставі Договору про надання адвокатських послуг від 20.09.2022.

З матеріалів справи вбачається, що між позивачем та адвокатом Черниш М.В. було укладено Договір про надання адвокатських послуг від 20.09.2022, відповідно до якого замовник (позивач) доручає, а адвокат (Черниш М.В., свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю серія ЖТ№001241 від 15.06.2021) бере на себе обов`язок надати правову допомогу, адвокатські послуги та виконати роботи в обсязі та на умовах передбачених цим договором.

Додатком від 04.10.22 до договору про надання адвокатських послуг визначено конкретне доручення замовника та вартість послуг адвоката, а саме вартість послуг за аналіз, підготовку процесуальних документів, збір доказів та супроводження господарської справи за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю НВО Промвпровадження до Приватного акціонерного товариства Гірник про стягнення заборгованості у розмірі 898 999,41 грн. встановлюється у вигляді гонорару у розмірі 4% від ціни позову, що становить 35 959,98 грн. Оплата здійснюється після набрання рішенням суду першої інстанції законної сили.

Як правомірно зазначив суд першої інстанції, позивачем було доведено обґрунтованість позовних вимог в рамках завдання Договору про надання правової допомоги, що підтверджується поданими процесуальними документами та доказами на підтвердження позовних вимог, які охоплюються фіксованою стакою адвоката.

При цьому колегія суддів відхиляє доводи скаржника щодо неправомірності визначення судом першої інстанції розміру витрат на професійну правничу допомогу, виходячи з встановленого договором про надання правової допомоги фіксованого гонорару адвоката, за відсутності детального опису робіт (наданих послуг).

Відповідно до усталеної практики Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду викладеної, зокрема, в постановах від 19.11.21 у справі № 910/4317/21, від 02.02.23 у справі № 915/606/21, у разі погодження між адвокатом та клієнтом фіксованого розміру гонорару, такий гонорар обчислюється без прив`язки до витрат часу адвоката на надання кожної окремої послуги та такий гонорар не залежить від витраченого адвокатом часу на наданння правничої допомоги клієнту.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.11.22 у справі № 922/1964/21 щодо вказаного питання викладено наступну правову позицію.

Частинами першою та другою статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлено, що порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

З аналізу зазначеної норми слідує, що гонорар може встановлюватися у формі:

- фіксованого розміру,

- погодинної оплати.

Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки - підставою для виплати гонорару, який визначений у формі погодинної оплати, є кількість витрачених на надання послуги годин помножена на вартість такої (однієї) години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв.

Оскільки до договору про надання правової допомоги застосовують загальні вимоги договірного права, то гонорар адвоката, хоч і визначається частиною першою статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» як "форма винагороди адвоката", але в розумінні ЦК України становить ціну такого договору.

Фіксований розмір гонорару у цьому контексті означає, що у разі настання визначених таким договором умов платежу - конкретний склад дій адвоката, що були вчинені на виконання цього договору й призвели до настання цих умов, не має жодного значення для визначення розміру адвокатського гонорару в конкретному випадку.

Таким чином, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами , враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу.

Велика Палата Верховного Суду зауважила, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. Подібний висновок викладений у пункті 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18.

За положенням частини другої статті 2 ГПК України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Пункт 1 частини третьої цієї статті визначає верховенство права однією із основних засад (принципів) господарського судочинства.

Зміст вказаного принципу неодноразово і досить детально аналізував Конституційний Суд України. Так, зокрема, в абзаці другому підпункту 4.1 пункту 4 Рішення від 02.11.2004 № 15-рп/2004 ним акцентувалася увага на тому, що верховенство права - це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо.

Так, частина третя статті 126 ГПК України визначає, що для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Оцінюючи зміст зазначених приписів, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що подання детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, не є самоціллю, а є необхідним для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат.

Саме лише незазначення учасником справи в детальному описі робіт (наданих послуг) витрат часу на надання правничої допомоги не може перешкодити суду встановити розмір витрат на професійну правничу допомогу (у випадку домовленості між сторонами договору про встановлений фіксований розмір обчислення гонорару).

Правомірне очікування стороною, яка виграла справу, відшкодування своїх розумних, реальних та обґрунтованих витрат на професійну правничу допомогу не повинно обмежуватися з суто формалістичних причин відсутності в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги, у випадку домовленості між сторонами договору про встановлений фіксований розмір обчислення гонорару.

При цьому Велика Палата Верховного Суду також зауважила, що частина третя статті 126 ГПК України конкретного складу відомостей, що мають бути зазначені в детальному описі робіт (наданих послуг), не визначає, обмежуючись лише посиланням на те, що відповідний опис має бути детальним.

Тому, враховуючи принципи рівності і справедливості, правової визначеності, ясності і недвозначності правової норми як складові принципу верховенства права, визначення необхідного і достатнього ступеня деталізації опису робіт у цьому випадку є виключною прерогативою учасника справи, що подає такий опис.

Зважаючи на наведене Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що учасник справи повинен деталізувати відповідний опис лише тією мірою, якою досягається його функціональне призначення - визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат. Надмірний формалізм при оцінці такого опису на предмет його деталізації, за відсутності визначених процесуальним законом чітких критеріїв оцінки, може призвести до порушення принципу верховенства права.

Статтею 126 ГПК України також не передбачено, що відповідна сторона зобов`язана доводити неспівмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката одразу за всіма пунктами з переліку, визначеного частиною четвертою вказаної статті.

Отже, у випадку встановленого договором фіксованого розміру гонорару сторона може доводити неспівмірність витрат у тому числі, але не виключно, без зазначення в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги. Зокрема, посилаючись на неспівмірність суми фіксованого гонорару зі складністю справи, ціною позову, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, кількістю засідань, тривалістю розгляду справи судом тощо.

Натомість, як зазначено вище, в даному випадку, у зв`язку з незаявленням відповідачем в суді першої інстанції про неспівмірність витрат позивача на професійну правничу допомогу, відповідне питанння взагалі не повинно вирішуватись судом при вирішеннні питанння про розподіл відповідних витрат, а дослідженню підлягає реальність наданння відповідних послуг адвоката.

Крім цього колегія суддів зазначає, що відсутність у матеріалах справи акту виконаних робіт (наданих послуг) не свідчить про необґрунтованість розміру витрат позивача на надання правової допомоги, оскільки п. 1 ч. 2 ст. 126 ГПК України передбачено, що розмір таких витрат визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, без зазначення обов`язкової наявності акту серед таких доказів.

В данному випадку, як зазначено вище, розмір витрат позивача на професійну правову допомогу визначено у відповідності до умов договору про надання правової допомоги, яким встановлено фіксований розмір гонорару адвоката на підставі доказів, з яких вбачаються відомості щодо надання адвокатом саме тих необхідних послуг з правової допомоги, які передбачені цим договором (підготовка процесуальних документів, збір доказів та супроводження господарської справи, в тому числі участь у судових засіданнях).

Враховуючи викладене, господарський суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, що адвокатські витрати позивача є підтвердженими та разом з витратами зі сплати судового збору за розгляд позову покладаються на відповідача повністю, оскільки спір виник внаслідок неправильних дій відповідача з його вини.

Керуючись ст.ст. 129, 269, п. 2 ч.1 ст. 275, п. 4 ч. 1 ст. 277, ст.ст. 281, 282-284 Господарського процесуального кодексу України, Східний апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства Гірник задовольнити частково.

Рішення господарського суду Полтавської області від 07.03.23 у справі № 917/1274/22 в частині задоволення позовних вимог про стягнення 171238,82 грн. пені, 135653,53 грн. відсотків річних, 25752,44 грн. штрафу скасувати та прийняти в цій частині нове рішення, яким в позові відмовити, в решті рішення залишити без змін, виклавши його резолютивну частину в наступній редакції:

«Позов задовольнити частково.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства Гірник, ідентифікаційний код 13928815 (вул. Київська, 85 А, м. Кременчук, Полтавська область, 39631) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю НВО Промвпровадження, ідентифікаційний код 21697910 (вул. Московська, 41/8, кв 92, м. Київ, 01015): 199 100,00 грн. основного боргу, 27 761,18 грн. пені, 33913,38 грн. відсотків річних, 137 068, 68 грн. інфляційних втрат, 2861,38 грн. штрафу, 13 034,42 грн. витрат зі сплати судового збору, 35 959,98 грн. витрат на правову допомогу.

Провадження у справі в частині стягнення 57 000 грн. основного боргу закрити.

В іншій частині позову відмовити.»

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Порядок і строк її оскарження передбачені статтями 286 - 289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 19.05.23.

Головуючий суддя І.В. Тарасова

Суддя Я.О. Білоусова

Суддя О.А. Пуль