ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" травня 2023 р. Справа №910/5874/22

Західний апеляційний господарський суд в складі колегії суддів:

головуючий суддя Желік М.Б.

судді Орищин Г.В.

Матущак О.І.

за участю секретаря судового засідання Гуньки О.П.

розглянувши апеляційну скаргу Головного центру капітального будівництва та реконструкції Державної прикордонної служби України №723/433-23-Вих від 27.03.2023 (вх.ЗАГС. №01-05/1006/23 від 03.04.2023)

на рішення Господарського суду Львівської області від 07.03.2023 (повний текст рішення складено 15.03.2023, суддя Кидисюк Р.А.)

у справі №910/5874/22

за позовом: Головного центру капітального будівництва та реконструкції Державної прикордонної служби України, м. Київ

до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю Будівельна компанія Карпати, м. Перемишляни Львівської області

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача: Адміністрації Державної прикордонної служби України, м. Київ

про зобов`язання до вчинення дій (про зобов`язання відповідача забезпечити належне виконання зобов`язань згідно умов Договору від 24.12.2007 року №312-07/40 щодо виконання у повному обсязі внутрішніх опоряджувальних робіт)

за участю представників:

від апелянта: Кучер О.О. представник (в режимі відеоконференції)

від відповідача: Шубка К.П. - адвокат

від третьої особи: Бєляєв В.М. представник (в режимі відеоконференції)

Учасникам процесу роз`яснено права та обов`язки, передбачені ст.ст. 35, 42, 46, Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до ст.222 Господарського процесуального кодексу України фіксування судового засідання здійснюється технічними засобами.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Львівської області від 07.03.2023 у справі №910/5874/22 у задоволенні позову Головного центру капітального будівництва та реконструкції Державної прикордонної служби України до Товариства з обмеженою відповідальністю Будівельна компанія Карпати про зобов`язання до вчинення дій відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, позивач звернувся до Західного апеляційного господарського суду зі скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Львівської області від 07.03.2023 у справі №910/5874/22 та ухвалити нове, яким задоволити позовну заяву скаржника від 07.07.2022 №723/500-22-Вих, витрати по сплаті судового збору покласти на відповідача.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03.04.2023 справу розподілено колегії суддів Західного апеляційного господарського суду у складі: Желік М.Б. - головуючий суддя, члени колегії Орищин Г.В., Матущак О.І.

Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 10.04.2023 відкрито апеляційне провадження, встановлено відповідачу строк для надання відзиву на апеляційну скаргу до 08.05.2023, призначено розгляд справи на 10.05.2023.

05.05.2023 на адресу суду надійшов відзив ТзОВ «БК «Карпати» на апеляційну скаргу, у якому позивач просить рішення Господарського суду Львівської області від 07.03.2023 залишити без змін.

В судовому засіданні 10.05.2023 представник апелянта просив суд відкласти розгляд справи для надання можливості підготувати відповідь на відзив відповідача на апеляційну скаргу.

Заслухавши думку представників інших учасників справи щодо заявленого клопотання, колегія суддів ухвалила відмовити в його задоволенні з огляду на те, що нормами Господарського процесуального кодексу України не передбачено можливості подання під час апеляційного розгляду справи такої процесуальної заяви як відповідь на відзив, натомість апелянт має обов`язок викласти всі доводи в апеляційній скарзі та право доповнити чи змінити апеляційну скаргу протягом строку на апеляційне оскарження в порядку, передбаченому ч.1 та ч.2 ст.266 ГПК України.

Представник апелянта надав суду пояснення щодо доводів апеляційної скарги, просив скасувати оскаржене рішення та задоволити позовні вимоги в повному обсязі.

Представник третьої особи вимоги апеляційної скарги підтримав, надав пояснення щодо фактичних обставин справи, просив оскаржене рішення скасувати та задоволити позовні вимоги.

Представник відповідача проти вимог апеляційної скарги заперечила, навела аргументи на спростування доводів апелянта, просила залишити оскаржене рішення суду першої інстанції без змін.

Відповідно до ст.269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Розглянувши апеляційну скаргу, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників учасників справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, взявши до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, колегія суддів дійшла висновку про те, що вимоги апеляційної скарги не підлягають задоволенню, а відтак оскаржуване рішення слід залишити без змін, з огляду на наступне.

Головний центр капітального будівництва та реконструкції Державної прикордонної служби України звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю Будівельна компанія Карпати про зобов`язання до вчинення дій, а саме просив зобов`язати відповідача забезпечити належне виконання зобов`язань згідно умов договору №312-07/40 від 24.12.2007 щодо виконання у повному обсязі внутрішніх опоряджувальних робіт у житлі (квартирах), які призначені для передачі позивачу (для забезпечення житлом військовослужбовців та членів їх сімей) відповідно до планувально-технологічного завдання на обладнання квартир та в межах діючих нормативів).

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач безпідставно ухиляється від виконання планувально-технологічного завдання на обладнання квартир відповідно до умов договору від 24.12.2007 №312-07/40 про спільну діяльність у будівництві в частині внутрішніх опоряджувальних робіт квартир.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 22.07.2022 у справі №910/5874/22 матеріали позовної заяви Головного центру капітального будівництва та реконструкції Державної прикордонної служби України до Товариства з обмеженою відповідальністю Будівельна компанія Карпати про зобов`язання вчинити дії з доданими до неї документами направлено за територіальною підсудністю до Господарського суду Львівської області.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 21.11.2022 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, залучено Адміністрацію Державної прикордонної служби України до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача.

Відповідач, заперечуючи позовні вимоги, вказував, що умовами договору не передбачено зобов`язань відповідача щодо виконання оздоблювальних робіт у квартирах в об`єкті будівництва, як не передбачено і зобов`язань відповідача щодо фінансування оздоблювальних робіт у квартирах в об`єкті, відповідні вимоги виходять за межі договірних зобов`язань відповідача та не охоплюються його вкладом до спільної діяльності, а лист №723/160-22-Вих від 21.02.2022 позивача щодо планувально-технологічного завдання на обладнання квартир надіслано з порушенням строку, визначеного п.6.1.10 договору.

Третя особа під час розгляду справи в першій інстанції письмових пояснень щодо суті спору не подавала.

Місцевий господарський суд, ухвалюючи оскаржене рішення, встановив, що умовами договору про спільну діяльність від 24.12.2007 №312-07/40 не визначено обов`язку відповідача виконувати чи фінансувати виконання опоряджувальних робіт на обладнання квартир, та передачі таких безпосередньо громадянам для проживання (в тому числі й військовослужбовцям), та дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовано тим, що оскаржене рішення прийнято в результаті невірно встановлених обставин. Зокрема, апелянт наводить наступні доводи:

- висновок суду про відсутність обов`язку відповідача виконувати чи фінансувати виконання опоряджувальних робіт на обладнання квартир не відповідає умовам п.4.6., п.6.2.6., п.6.2.13 договору про спільну діяльність у будівництві від 24.12.2007 №312/07/40, адже відповідно до п.4.6. договору складання планово-технологічного завдання є обов`язком саме відповідача, пунктом 6.2.6. договору визначено обов`язок в повному обсязі фінансувати витрати за планом проектування та будівництва об`єкту, а також всі інші витрати, пов`язані з будівництвом, введенням в експлуатацію і передачею об`єкту на баланс експлуатаційним організаціям, а відповідно до п.6.2.13 договору відповідач взяв на себе зобов`язання вирішувати всі проблемні питання щодо предмету договору, що виходять за межі зобов`язань позивача по договору у межах власних повноважень;

- суд не врахував, що метою договору є досягнення соціального ефекту: будівництва на земельній ділянці об`єкту, в тому числі житла для військовослужбовців та членів їх сімей, як і не було враховано, що саме на відповідача покладено обов`язок складання Планово-технологічного завдання, відповідно до п.4.6. договору, від якого відповідач ухилився та як наслідок не виконав роботи з внутрішнього опорядження квартир, натомість позивач своєчасно (до введення 5 черги будівництва в експлуатацію) з метою забезпечення отримання належного житла військовослужбовцям та членам їх сімей, звернувся та направив на адресу відповідача лист від 21.02.2022 №723/160-22-Вих з Планувально-технічним завданням на обладнання квартир в межах діючих нормативів, окрім того, договором не передбачено затвердження планувально-технологічного завдання на весь комплекс, таке завдання стосується виключно квартир, які є часткою скаржника, оскільки необхідність у виконанні внутрішнього опорядження квартир існує тільки щодо квартир, призначених для передачі військовослужбовцям та членам їх сімей;

- враховуючи, що сторони погодили та підписали попередній акт розподілу загальної площі житла у житлових будинках №3, №4, №5 по генплану із вбудованим приміщенням громадської функції та підземним паркінгом по вул.Олени Степанівни, 8, що є додатком №1 до додаткової угоди №21/312-07/40 від 14.06.2019 до договору, а інші квартири в об`єкті будівництва не розподілено, тобто, майнові права на квартири отримано скаржником у будинках, які вже введені в експлуатацію, порушено право скаржника на отримання квартир, які повинні відповідати санітарним та технічним вимогам для житла;

- висновки суду про те, що договір не передбачає передачі квартир безпосередньо громадянам для проживання, а метою договору є здійснення об`єкта будівництва та розподіл його між сторонами договору, не відповідають умовам договору та меті договору, якою є досягнення соціального ефекту: будівництва на земельній ділянці об`єкту (багатофункціонального комплексу житлових будинків з об`єктами соціальної інфраструктури та вбудовано-прибудованими приміщеннями соціально-побутового, торгівельного та адміністративного призначення), у тому числі житла для військовослужбовців та членів їх сімей та подальшого розподілу результатів спільної діяльності відповідно до умов договору; відповідно до п.3.2. договору вкладом скаржника на цілі спільної діяльності є право користування земельною ділянкою (загальною площею 5,0 га військової частини № НОМЕР_1 ), в тому числі, будівництва на ній об`єкту; відповідно до вимог ст.50 ЖК УРСР (в редакції станом на 2019 рік) жиле приміщення, що надається громадянам для проживання, має бути благоустроєним відповідно до умов даного населеного пункту, відповідати встановленим санітарним і технічним вимогам; у п.4.6. договору сторони погодили, що для досягнення мети договору відповідач приймає повноваження на виконання функцій забудовника по об`єкту, зокрема, забезпечення спільно з позивачем в установленому порядку прийняття об`єкту в експлуатацію та участь у передачі об`єкту експлуатуючим організаціям (що фактично означає передачу квартир конкретним військовослужбовцям та членам їх сімей); таким чином, договором передбачено будівництво квартир (житла) у тому числі для військовослужбовців та членів їх сімей для подальшого їх проживання;

- суд врахував неналежні докази - лист №2501-вих-60264 ГПК України, що не стосується матеріалів справи, та висновок в галузі права від 27.04.2021 №126/65-е, який є скоріш науковою працею, аніж будь-яким офіційним документом доказового змісту;

- до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», Житлового кодексу УРСР, Інструкції з організації забезпечення військовослужбовців Державної прикордонної служби України та членів їх сімей жилими приміщеннями, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 18.01.2021 №26 (зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 17.03.2021 за №344/35966), відповідно до яких військовослужбовці та члени їх сімей, що перебувають на обліку, є такими, що потребують поліпшення житлових умов шляхом забезпечення жилими приміщеннями, які мають бути благоустроєними відповідно до умов населеного пункту та відповідати встановленим санітарним і технічним вимогам.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач заперечує щодо доводів апелянта та наводить наступні аргументи:

- доводи апелянта не відповідають фактичним обставинам справи, адже відповідач належним чином виконує зобов`язання, передбачені договором щодо фінансування робіт по будівництву об`єкту, натомість здійснення додаткових вкладів відповідача щодо виконання ремонтно-оздоблювальних робіт в квартирах, які передавались достроково в інших будинках у м.Львові (поза межами об`єкту) було врегульовано шляхом укладення додаткових угодах за взаємною згодою сторін, водночас, обов`язку відповідача щодо виконання чи фінансування оздоблювальних робіт у квартирах, що входять до частки позивача в об`єкті договором не передбачено, відповідні вимоги виходять за межі договірних зобов`язань відповідача та не охоплюються його вкладом до спільної діяльності, є надмірним фінансовим навантаженням, адже питання оплати вартості виконання внутрішніх опоряджувальних робіт між сторонами не врегульовано;

- пунктом 4.6. договору передбачено обов`язок відповідача щодо складання планово-технологічного завдання та завдання на проектування і уточнення їх умов з генеральним підрядником, проте, умовами договору не передбачено обов`язку відповідача щодо складання планувально-технологічного завдання на обладнання квартир; чинними державно-будівельними нормами у складі завдання на проектування не передбачено наявності планово-технічного завдання;

- проектна документація щодо об`єкту погоджена позивачем без зауважень, а позивач не забезпечив надання відповідачу проекту планувально-технологічного завдання на обладнання квартир у визначені а п.6.1.10 договору строки;

- умовами договору не передбачено будівництва житла за бюджетні кошти і усі будинки в об`єкті будуються без залучення коштів державного чи місцевого бюджетів, коштів позивача та у встановленому порядку вводяться в експлуатацію без виконання внутрішніх оздоблювальних робіт у квартирах;

- укладені між сторонами попередні акти розподілу площ в окремих чергах об`єкту визначили розрахункові частки сторін в окремих запроектованих будинках, проте на їх підставі у позивача не виникло майнових прав на квартири, будь-які претензії щодо заборгованості перед позивачем до відповідача не надходили;

- договором не передбачено передачі квартир безпосередньо громадянам для проживання як це зазначено в статті 50 ЖК УРСР, а метою договору спільної діяльності є здійснення будівництва об`єкту та розподіл його між сторонами договору, тому відповідач не має обов`язку щодо надання квартир громадянам для проживання, натомість житло в об`єкті отримує позивач (п.5.1.договору);

- у будь-яких нормативно-правових актах не передбачено вимог щодо благоустрою житла стосовно до умов міста Львова, також договором непередбачено переліку оздоблювальних робіт щодо квартир та не передбачено подальших намірів сторін щодо розпоряджання квартирами чи участі відповідача у передачі квартир військовослужбовцям, а передача об`єкта на баланс експлуатуючої компанії не є тотожною із передачею його в користування чи власність фізичних осіб, таким чином, обов`язок дотримання вимог с.50 ЖКУРСР цілком покладається на сторону договору, яка буде передавати такі квартири громадянам;

- забезпечення військовослужбовців-черговиків житлом не відноситься до повноважень чи обов`язків відповідача, а питання щодо виконання ремонтних робіт у квартирах та визначення джерел фінансування таких робіт повинно вирішуватись позивачем, уповноваженими органами державної влади шляхом проведення процедур державних закупівель чи в іншому визначеному чинним законодавством порядку.

Третя особа правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалась, в судовому засіданні представник Адміністрації Державної прикордонної служби України підтримав вимоги та доводи апеляційної скарги позивача.

Матеріалами справи підтверджуються наступні фактичні обставини спору.

24.12.2007 між Департаментом забезпечення Адміністрації Державної прикордонної служби України (сторона-1) та Товариством з обмеженою відповідальністю Будівельна компанія Карпати (сторона-2) укладено договір №312-07/40 про спільну діяльність у будівництві.

В розділі 1 договору сторони узгодили поняття та терміни.

Так, спільна діяльність це діяльність сторін для досягнення певної мети: будівництва об`єкту, у тому числі житла для військовослужбовців та членів їх сімей з об`єктами соціальної інфраструктури та вбудовано-прибудованими приміщеннями соціально-побутового, торгівельного, готельного та адміністративного призначення, будівництво яких заплановано сторонами на земельній ділянці військової частини № НОМЕР_1 загальною площею 5,0 га, розташованої за адресою: м. Львів, вул. Олени Степанівни, 8, яка передбачає розподіл результатів та ризиків цієї діяльності і регулюється цим договором та нормативно-правовими актами України (п.1.2. договору); об`єкт (результат спільної діяльності) - багатофункціональний комплекс житлових будинків з об`єктами соціальної інфраструктури та вбудовано-прибудованими приміщеннями соціально-побутового, торгівельного та адміністративного призначення, остаточна площа якого визначається згідно з проектно-кошторисною документацією, який запланований сторонами до будівництва на земельній ділянці (п.1.4. договору).

Предметом вказаного договору є спільна діяльність сторін з метою досягнення соціального ефекту: будівництва на земельній ділянці об`єкту (багатофункціонального комплексу житлових будинків з об`єктами соціальної інфраструктури та вбудовано-прибудованими приміщеннями соціально-побутового, торгівельного та адміністративного призначення, остаточна площа якого визначається згідно з проектно-кошторисною документацією), у тому числі житла для військовослужбовців та членів їх сімей, та подальшого розподілу результатів спільної діяльності відповідно до умов договору (п.2.1).

За змістом п.3.2. договору вкладом сторони-1 в спільну діяльність є внесення права постійного користування земельною ділянкою, в тому числі будівництво на ній будинку, а вкладом сторони-2 стовідсоткове фінансування будівництва об`єкту.

Відповідно до п.4.5. договору, до повноважень сторони-1, відноситься затвердження планово-технологічного завдання, завдання на проектування та проектної документації; здійснення технічного нагляду за будівництвом; участь у прийнятті об`єкта в експлуатацію та участь у передачі об`єкту експлуатаційним організаціям.

Відповідно до п.4.6. договору сторони погодили і встановили, що для досягнення мети цього договору відповідач приймає повноваження на виконання функцій забудовника по об?єкту, зокрема: складання планово-технологічного завдання, завдання проектування і уточнення їх умов з генпланом.

Відповідно до п.6.1.10. договору, сторона-1 в одномісячний строк після підписання договору надає стороні-2 проект планувально-технологічного завдання на обладнання квартир в межах діючих нормативів.

Пунктом 6.2.6. договору визначено обов`язок сторони-2 протягом дії договору в повному обсязі фінансувати витрати за планом проектування та будівництва об`єкту, а також всі інші витрати, пов`язані з будівництвом, введенням в експлуатацію і передачею об`єкту на баланс експлуатаційним організаціям, а пунктом 6.2.13. вирішувати всі проблемні питання щодо предмету цього договору, що виходять за межі зобов`язань сторони-1 по цьому договору у межах власних повноважень.

Правонаступником Департаменту забезпечення Адміністрації Державної прикордонної служби України за усіма розрахунками, договірними та іншими зобов`язаннями є Головний центр капітального будівництва та реконструкції Державної прикордонної служби України, який є органом забезпечення Державної прикордонної служби України, створеним з метою виконання функцій замовника з будівництва, реконструкції та капітального ремонту об`єктів житлового та іншого призначення для потреб Державної прикордонної служби України та діє на підставі Положення про Головний центр капітального будівництва та реконструкції Державної прикордонної служби України, затвердженого наказом Адміністрації Державної прикордонної служби України від 28.01.2021 № ОД-7/0/8-21.

15.09.2021 сторони уклали додаткову угоду №23-21 до договору про спільну діяльність у будівництві №312-07/40 від 24.12.2007, якою узгодили, що позивачу розподіляються перелічені в угоді квартири загальною площею 15634,4 кв.м. в багатоквартирному будинку №5 на генплані.

21 лютого 2022 року позивачем на адресу відповідача було направлено лист №723/160-22-Вих щодо приведення квартир, які підлягають передачі позивачу, до належного стану забезпечення виконання у повному обсязі внутрішніх опоряджувальних робіт з планувально-технологічним завданням на обладнання квартир в межах діючих нормативів, з метою забезпечення отримання належного житла військовослужбовцями та членами їх сімей.

Планувально-технологічне завдання на обладнання квартир, що було надіслане позивачем відповідачу, містить вимоги щодо внутрішнього опорядження (підлоги, стін та перегородок, стелі, дверей) та внутрішніх інженерних мереж (вентиляції, водопостачання та каналізації, газопостачання, електрообладнання та електроосвітлення, санітарно-технічного обладнання).

У листі-відповіді від 12.05.2022 №12/05/22 (доданий до позовної заяви, містить примітку «повторно») відповідач зазначив, що не вбачає необхідності у здійсненні в повному обсязі внутрішніх опоряджувальних робіт, згідно планувально-технологічного завдання на обладнання квартир, оскільки здійснення таких робіт не передбачено договором, та наголосив, що зобов`язання за договором виконуються сумлінно і відповідач зацікавлений у завершення будівництва об`єкта та здійсненні розподілу результатів спільної діяльності у відповідності до умов договору.

Колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що правові та організаційні основи містобудівної діяльності визначає Закон України Про регулювання містобудівної діяльності, який спрямований на забезпечення сталого розвитку територій з урахуванням державних, громадських та приватних інтересів.

Відповідно до ч.1, ч.9 ст.29 Закону України Про регулювання містобудівної діяльності завдання на проектування об`єктів будівництва є складовою вихідних даних для проектування об`єктів, складається і затверджується замовником за погодженням із проектувальником.

Завдання на проектування визначає обґрунтовані вимоги замовника до планувальних, архітектурних, інженерних і технологічних рішень об`єкта будівництва, його основних параметрів, вартості та організації його будівництва і складається з урахуванням технічних умов, містобудівних умов та обмежень.

У відповідності до норм Закону України Про регулювання містобудівної діяльності, Порядку розроблення проектної документації на будівництво об`єктів, затвердженого Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України (наказ № 45 від 16.05.2011) завдання на проектування об`єктів будівництва складається з урахуванням вимог державних будівельних норм ДБН А.2.2-3:2014 Склад та зміст проектної документації на будівництво і затверджується замовником за погодженням із генпроектувальником (проектувальником).

На дату укладення договору були чинні Державні будівельні норми (ДБН) А.2.2-3-2004, які визначали поняття планово-технологічного завдання, як додатку до завдання на проектування. Так, орієнтовні склад та характеристики приміщень, їх функціональні особливості розробляються у складі планово-технологічного завдання, як додаток до завдання на проектування (див. примітка 3 додаток Д).

Однак, як вбачається з матеріалів справи, таке завдання у визначений п. 6.1.10. договору одномісячний строк після підписання договору позивачем не надавалось.

Натомість, чинними Державними будівельними нормами не передбачено наявності у складі завдання на проектування планувально-технологічного завдання на обладнання квартир.

Позивачем, як замовником будівництва, затверджено завдання на проектування щодо об`єкту (усіх будинків), на їх підставі здійснено розробку усієї проектної документації. Проектна документація відповідає Державним будівельним нормам, отримала позитивні висновки експертизи. При цьому виконання внутрішніх оздоблювальних робіт в об`єкті проектною документацією не передбачено.

Відтак матеріалами справи спростовуються доводи апелянта про те, що відповідач, порушуючи п.4.6. договору, ухилився від виконання внутрішнього опорядження квартир.

Сторонами не заперечується, що станом на дату звернення з позивачем до суду об`єкт спроектовано, чотири черги будівництва (чотири будинки) збудовано та введено в експлуатацію, а п`ята черга будівництва перебуває на стадії завершення.

При цьому, проектна документація щодо об`єкту затверджена позивачем без будь-яких зауважень щодо складу та характеристик спроектованого об`єкту.

Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 11.01.2014 №2 передбачено перелік внутрішніх опоряджувальних робіт, без виконання яких можливе прийняття в експлуатацію житлових будинків.

Внутрішні опоряджувальні роботи виконуються в повному обсязі лише для квартир, побудованих за кошти державного та місцевих бюджетів для інвалідів, учасників Великої Вітчизняної війни, багатодітних сімей, громадян, що постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та інших соціально незахищених верств населення.

В той час як будівництво об`єкту здійснюється без залучення бюджетних коштів, частка житла позивача в об`єкті не відноситься до жодної із перелічених вище категорій. Обов`язкові нормативи щодо виконання опоряджувальних робіт у квартирах, що входять до частки позивача не передбачені.

Колегія суддів відхиляє доводи апелянта про те, що будівництво здійснюється в тому числі і за бюджетні кошти, оскільки вкладом позивача у спільну діяльність є право постійного користування земельною ділянкою, на якій здійснюється будівництво, а відповідно до ст.1 Бюджетного кодексу України бюджетними коштами (коштами бюджету) є належні відповідно до законодавства надходження бюджету та витрати бюджету. Розподіл бюджетних коштів на будівництво житла для військовослужбовців здійснюється у встановленому законодавством порядку.

Також безпідставними є доводи апелянта про вчасне звернення з листом, до якого додано планувально-технологічне завдання на обладнання квартир з огляду на заміну сторони-2 в договорі її правонаступником, адже обставини правонаступництва однієї зі сторін договору не впливають на його умови без додаткового узгодження, в тому числі щодо перебігу обумовлених в договорі строків.

Таким чином, вказане твердження суперечить п.6.1.10 договору. Крім того, проектна документація щодо об`єкту будівництва затверджена сторонами та будівництво об`єкту тривалий час реалізовується.

Положеннями п.п. 4.6, 6.2.6 договору передбачено, що відповідач протягом дії договору в повному обсязі фінансує витрати за планом проектування та будівництва об`єкту, а також всі інші витрати пов`язані з будівництвом, введенням в експлуатацію і передачею об`єкту на баланс експлуатаційним організаціям.

Однак, у договорі відсутні зобов`язання відповідача як щодо виконання внутрішніх оздоблювальних робіт у квартирах відповідно до планувально-технологічного завдання, так і щодо фінансування таких робіт. Відтак колегія суддів погоджується з доводами відповідача про необхідність договірного узгодження таких робіт в порядку, передбаченому Законом України «Про публічні закупівлі».

Відповідно до вимог ст.50 Житлового кодексу Української РСР, жиле приміщення, що надається громадянам для проживання, має бути благоустроєним відповідно до умов даного населеного пункту, відповідати встановленим санітарним і технічних вимогам.

Додатком до листа Міністерства регіонального розвитку та будівництва України від 11.08.2009 № 11/23-1094 Щодо вимог до внутрішнього опорядження у житлових будинках для громадян, які відповідно до законодавства потребують поліпшення житлових умов, затверджено Перелік вимог до внутрішнього опорядження та обладнання квартир і приміщень загального користування у житлових будинках для громадян, які відповідно законодавства потребують поліпшення житлових умов.

Завдання на проектування, додатком до якого є планово-технологічне завдання (ДБН А.2.2-3-2004), затверджене сторонами, отже, лист 21.02.2022 №723/160-22-Вих з планувально-технологічним завданням на обладнання квартир є фактично пропозицією внести зміни в діючу проектну документацію.

Відповідно до п.1.4. договору об`єкт (результат спільної діяльності за договором) це багатофункціональний комплекс житлових будинків і об`єктами соціальної інфраструктури та вбудовано-прибудованими приміщеннями соціально-побутового, торгівельного та адміністративною призначення, остаточна площа якого визначається згідно з проектно-кошторисною документацією, який запланований сторонами до будівництва на земельній ділянці.

З аналізу положень договору від 24.12.2007 №312-07/40 про спільну діяльність у будівництві вбачається, що сторони чітко не визначили обов`язку Товариства з обмеженою відповідальністю Будівельна компанія Карпати виконувати чи фінансувати виконання опоряджувальних робіт на обладнання квартир.

Щодо доводів апелянта про те, що спірні роботи мають бути виконані відповідачем у квартирах, призначених для передачі військовослужбовцям, слід зазначити, що за умовами договору про спільну діяльність від 24.12.2007 №312-07/40 не передбачається передача квартир безпосередньо громадянам для проживання (військовослужбовцям в тому числі), натомість метою договору є здійснення будівництва об`єкту та розподіл його між сторонами договору

Відтак до спірних правовідносин не застосовуються положення ст.12 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей, норм ст.42 Житлового кодексу, Інструкції з організації забезпечення військовослужбовців Державної прикордонної служби України та членів їх сімей жилими приміщеннями, затвердженої наказом МВС України від 18.01.2021 № 26 та норм ст. 50 ЖК УРСР, листа Міністерства регіонального розвитку від 11.08.2009 №11/23-1094.

Окрім того, відповідно до листа № 2501-вих-60264 від 06.08.2020 Львівська міська рада повідомила, що не встановлювала умов благоустрою жилих приміщень відповідно до ст. 50 ЖК УРСР. На переконання колегії суддів, вказаний лист є належним доказом та стосується обставин справи, оскільки позивач наголошує про те, що житло, яке передається військовослужбовцям, має відповідати нормам благоустрою саме в даному населеному пункті, а відповідач стверджує про відсутність вимог до благоустрою жилих приміщень у будь-яких нормативно-правових актах.

Згідно із ч.1 ст.12 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей, держава забезпечує військовослужбовців жилими приміщеннями або за їх бажанням грошовою компенсацією за належне їм для отримання жиле приміщення на підставах, у межах норм і відповідно до вимог, встановлених Житловим кодексом Української РСР, іншими законами, в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Таким чином, обов`язок забезпечення військовослужбовців жилими приміщеннями або за їх бажанням грошовою компенсацією за належне їм для отримання жиле приміщення покладено на державу в особі її державних органів.

Лист Міністерства регіонального розвитку від 11.08.2009 № 11/23-1094, на який покликається позивач, стосується житла, яке придбавається за бюджетні кошти, щодо якого Кабінетом Міністрів України встановлено вартісні обмеження та яке підлягає наданню пільговим категоріям населення.

Умовами укладеного між сторонами договору не передбачено придбання житла за бюджетні кошти. Відповідно до умов договору позивач не здійснює фінансування будівництва об`єкту.

Покладення на відповідача обов?язку щодо виконання оздоблювальних робіт y квартирах, що входять до частки позивача в об?єкті, договором не передбачено, відповідні вимоги виходять за межі договірних зобов?язань відповідача, не охоплюються його вкладом до спільної діяльності.

Питання щодо виконання ремонтних робіт у квартирах та визначення джерел фінансування таких робіт повинно вирішуватись позивачем, уповноваженими органами державної влади шляхом проведення процедур державних закупівель чи в іншому визначеному чинним законодавством порядку.

Відповідно до положень ст.ст. 1130, 1131 ЦК України, за договором про спільну діяльність сторони (учасники) зобов`язуються спільно діяти без створення юридичної особи для досягнення певної мети, що не суперечить законові. Умови договору про спільну діяльність, у тому числі координація спільних дій учасників або ведення їхніх спільних справ, правовий статус виділеного для спільної діяльності майна, покриття витрат та збитків учасників, їх участь у результатах спільних дій та інші умови визначаються за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом про окремі види спільної діяльності.

Умовами договору, а також укладеними до нього додатковими угодами врегульовано питання вкладів сторін, їх часток у спільній діяльності. Відповідно до п.3.2 договору передбачено вклад відповідача на цілі спільної діяльності - фінансові, майнові ресурси у вигляді рухомого та нерухомого майна, майнових прав, цінних паперів, майнових зобов`язань, прав інтелектуальної власності, матеріальних, виробничих ресурсів, професійних та інших знань тощо. Вклад відповідача визначений сторонами як стовідсоткове фінансування будівництва.

Колегія суддів звертає увагу, що суд першої інстанції оцінив висновок науково-правової експертизи від 27.04.2021 №126/65-е (щодо відсутності нормативно-правових вимог про обов`язковий перелік будівельних (опоряджувальних робіт), які мають бути виконані в житлових приміщеннях відповідно до ст.50 ЖК УРСР), який подав відповідач, в сукупності з іншими доказами у справі, врахувавши його консультативний зміст, тому безпідставними є доводи апелянта про неналежність цього доказу.

Враховуючи встановлені обставини справи щодо відсутності визначеного умовами договору про спільну діяльність від 24.12.2007 №312-07/40 обов`язку відповідача виконувати чи фінансувати виконання опоряджувальних робіт на обладнання квартир та передавати такі безпосередньо громадянам для проживання (в тому числі й військовослужбовцям), апеляційний суд погоджується з висновком місцевого господарського суду про дійшов висновку відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Відтак доводи відповідача, викладені в апеляційній скарзі, жодним чином не спростовують встановлені місцевим господарським судом обставини, апелянт не обґрунтував та не довів порушення застосування судом норм матеріального чи процесуального права.

Рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з`ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

Відповідно до чинного законодавства рішення суду є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або виходячи із загальних засад і змісту законодавства України. Оскаржуване рішення вказаним вимогам відповідає.

Враховуючи встановлені обставини справи, межі перегляду оскаржуваного рішення, доводи сторін, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку про те, що вимоги апеляційної скарги не підлягають до задоволення, відтак оскаржуване рішення слід залишити без змін.

В порядку положень ст. 129 ГПК України сплачений скаржником за подання апеляційної скарги судовий збір слід покласти на скаржника.

Керуючись ст.ст. 86, 129, 269, 270, 275, 276, 282 ГПК України, Західний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. У задоволенні вимог апеляційної скарги Головного центру капітального будівництва та реконструкції Державної прикордонної служби України №723/433-23-Вих від 27.03.2023 (вх.ЗАГС. №01-05/1006/23 від 03.04.2023) відмовити.

2. Рішення Господарського суду Львівської області від 07.03.2023 у справі №910/5874/22 залишити без змін.

3. Судовий збір, сплачений за подання апеляційної скарги покласти на скаржника.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку і строки встановлені ст. 287, 288 ГПК України протягом двадцяти днів з дня її проголошення.

Матеріали справи повернути в місцевий господарський суд.

Повний текст постанови складено 19.05.2023.

Головуючий суддя Желік М.Б.

суддя Матущак О.І.

суддя Орищин Г.В.