РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

22.05.2023Справа № 910/4093/23
Господарський суд міста Києва у складі судді Павленка Є.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження матеріали справи за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Українська монолітно-будівельна компанія" до Закритого акціонерного товариства "Українська будівельна компанія" про стягнення 100 143,61 грн,

без виклику представників сторін (без проведення судового засідання),

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У березні 2023 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Українська монолітно-будівельна компанія" (далі ? Товариство) звернулося до Господарського суду міста Києва з вказаним позовом посилаючись на те, що на підставі умов договору на виконання будівельних робіт по влаштуванню буроін`єкційних паль на будівництві житлово-офісного комплексу з об`єктами соціального призначення на вул. Бориспільській, 67 у Дарницькому районі м. Києва (2-га черга). Секція 1. від 21 вересня 2018 року № 34, укладеного між Закритим акціонерним товариством "Українська будівельна компанія" (далі - Компанія) та Товариством, останнє виконало передбачені цією угодою роботи на загальну суму 701 592,00 грн. Оскільки відповідач взяті на себе зобов`язання з оплати вартості будівельних робіт виконав частково, заборгувавши Товариству 86 592,00 грн, останнє звернулося до Господарського суду міста Києва. Вказана сума заборгованості, а також 7 714,99 грн трьох процентів річних та 35 104,40 грн інфляційних втрат були стягнуті 12 лютого 2023 року в порядку примусового виконання рішення Господарського суду міста Києва від 12 січня 2023 року в справі № 910/11534/22. У зв`язку з несвоєчасним проведенням розрахунків позивач у цій справі, посилаючись на статті 11, 509, 525, 526, 530, 625 Цивільного кодексу України (далі ? ЦК України) та статті 193, 194 Господарського кодексу України (далі ? ГК України), просив суд достягнути з відповідача 100 143,61 грн, з яких: 79 943,80 грн ? пеня, нарахована за період з 6 квітня 2019 року по 6 жовтня 2019 року; 11 671,70 грн ? інфляційні втрати, нараховані за періоди: з квітня 2019 року по жовтень 2019 року та з жовтня 2022 року по січень 2023 року; 8 528,11 грн ? три проценти річних, нараховані за періоди: з 6 квітня 2019 року по 30 жовтня 2019 року та з 20 жовтня 2022 року по 14 лютого 2023 року.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 21 березня 2023 року дану позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі № 910/4093/23 та вирішено здійснювати її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення/виклику представників сторін (без проведення судового засідання).

18 квітня 2023 року на адресу суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву від 12 квітня 2023 року № 163/01-2023, в якому останній підтвердив, що основне зобов`язання було припинено 15 лютого 2023 року в зв`язку з примусовим списанням коштів з його рахунку, а тому Товариство втратило право вимагати стягнення сум зазначених нарахувань. Також Компанія заперечувала проти задоволення позову, посилаючись на те, що право на стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. Крім того, наданий Товариством розрахунок пені перевищує визначений частиною 6 статті 232 ГК України максимальний період нарахування цієї штрафної санкції, оскільки до нього неправомірно включено один день нарахування - 6 жовтня 2019 року. У своєму відзиві відповідач просив суд зменшити нарахований розмір пені, а також заявив про застосування наслідків спливу строків позовної давності щодо вказаних нарахувань.

21 квітня 2023 року на електронну адресу суд від Товариства надійшло письмове підтвердження від 20 квітня 2023 року, що ціна позову не змінилася.

3 травня 2023 року на електронну адресу та 8 травня 2023 року ? через загальний відділ діловодства суду, від позивача надійшла відповідь на відзив від 1 травня 2023 року, в якій останній навів свої доводи та аргументи на спростування правової позиції Компанії, вказавши, що виконання основного грошового зобов?язання (погашення суми основного боргу) не припиняє обов`язку відповідача зі сплати пені, інфляційних втрат та трьох процентів річних. Крім того, річний строк позовної давності щодо стягнення пені, нарахованої за період з 6 квітня 2020 року по 6 жовтня 2020 року, припадає на період установленого в Україні Кабінетом Міністрів України карантину з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19). Згідно приписів пункту 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України строк, визначений статтею 258 ЦК України, продовжено на період дії карантину. Таким чином, строк позовної давності, на думку позивача, не пропущено. Також Товариство заперечило щодо зменшення розміру вказаної штрафної санкції.

3 травня 2023 року на електронну адресу та 8 травня 2023 року ? через загальний відділ діловодства суду, від Товариства надійшли письмові пояснення від 1 травня 2023 року, разом з якими позивач надав докази, що підтверджують понесені витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 10 000,00 грн.

17 травня 2023 року на адресу суду від Компанії надійшли заперечення на відповідь на відзив від 15 травня 2023 року № 169/01-2023.

Жодних інших клопотань та заяв по суті справи від сторін не надходило.

Відповідно до частин 5, 8 статті 252 Господарського процесуального кодексу України (далі ? ГПК України) суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше. При розгляді справи у порядку спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.

Враховуючи подання позивачем та відповідачем заяв по суті спору, беручи до уваги відсутність будь-яких клопотань сторін, у яких останні заперечували проти розгляду даної справи по суті, а також зважаючи на наявність у матеріалах справи усіх документів та доказів, необхідних для повного, всебічного та об`єктивного її розгляду, суд дійшов висновку про можливість вирішення по суті наведеної справи за наявними у ній матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд,

ВСТАНОВИВ:

За приписами частини 4 статті 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 12 січня 2023 року в справі № 910/11534/22, що набрало законної сили 1 березня 2023 року, встановлено, що 21 вересня 2018 року між Товариством та Компанією укладено договір на виконання будівельних робіт по влаштуванню буроін`єкційних паль на будівництві житлово-офісного комплексу з об`єктами соціального призначення на вул. Бориспільській, 67 у Дарницькому районі м. Києва (2-га черга) Секція 1 № 34, за умовами якого відповідач доручив, а позивач зобов`язався у відповідності до умов договору виконати роботи по влаштуванню буроін`єкційних паль на будівництві житлово-офісного комплексу з об`єктами соціального призначення на вулиці Бориспільській, 67 у Дарницькому районі міста Києва (2-га черга), секція 1.

Вказаним рішенням встановлено, що на виконання умов договору Товариство передало, а Компанія ? прийняла будівельні роботи загальною вартістю 701 592,00 грн, що підтверджується актом приймання виконаних будівельних робіт за березень 2019 року форми № КБ-2в від 31 березня 2019 року.

Компанія частково сплатила Товариству вартість виконаних робіт по договору у розмірі 615 000,00 грн, що підтверджується платіжними дорученнями: від 2 жовтня 2018 року № 11936 на суму 45 000,00 грн, від 4 жовтня 2018 року № 11953 на суму 10 000,00 грн, від 13 листопада 2018 року № 12364 на суму 10 000,00 грн, від 16 листопада 2022 року № 12494 на суму 10 000,00 грн, від 26 листопада 2018 року № 1305 на суму 20 000,00 грн, від 30 листопада 2018 року № 1362 на суму 20 000,00 грн, від 4 грудня 2018 року № 12804 на суму 10 000,00 грн, від 15 січня 2019 року № 1675 на суму 10 000,00 грн, від 16 січня 2019 року № 1721 на суму 20 000,00 грн, від 14 лютого 2019 року № 2145 на суму 10 000,00 грн, від 18 лютого 2019 року № 13188 на суму 10 000,00 грн, від 21 лютого 2019 № 13225 на суму 10 000,00 грн, від 7 березня 2019 року № 2340 на суму 10 000,00 грн, від 20 березня 2019 № 2468 на суму 10 000,00 грн, від 27 травня 2019 року № 3194 на суму 20 000,00 грн, від 19 червня 2019 року № 14121 на суму 5 000,00 грн, від 24 червня 2019 року № 3414 на суму 10 000,00 грн, від 4 липня 2019 року № 3522 на суму 10 000,00 грн, від 23 серпня 2019 року № 3552 на суму 10 000,00 грн, від 6 вересня 2019 року № 4186 на суму 15 000,00 грн, від 9 вересня 2019 року № 4227 на суму 15 000,00 грн, від 10 вересня 2019 року № 4245 на суму 15 000,00 грн, від 23 жовтня 2019 року № 14874 на суму 50 000,00 грн, від 31 жовтня 2019 року №4726 на суму 260 000,00 грн.

Зазначеним рішенням позов Товариства задоволено частково, стягнуто з Компанії на користь позивача основний борг у розмірі 86 592,00 грн, три проценти річних у розмірі 7 714,99 грн, нараховані за період з 31 жовтня 2019 року по 19 жовтня 2022 року, інфляційні втрати у розмірі 35 104,40 грн, нараховані за період з листопада 2019 року по вересень 2022 року, а також 8 285,84 грн витрат на правничу допомогу та 2 055,72 грн судового збору. У частині стягнення пені в розмірі 26 772,35 грн, нарахованої за період з 14 жовтня 2021 року по 19 жовтня 2022 року, відмовлено.

7 лютого 2023 року на виконання вказаного рішення видано відповідний наказ.

У зв`язку з несвоєчасним виконанням Компанією покладеного на неї обов`язку щодо своєчасної оплати виконаних Товариством робіт, 22 лютого 2023 року позивач звернувся до відповідача з претензією від 21 лютого 2023 року № 03-09/23, у якій просив відшкодувати 100 143,61 грн, з яких: 11 671,70 грн ? інфляційні втрати, нараховані за період з квітня 2019 року по жовтень 2019 року та з жовтня 2022 року по січень 2023 року; 8 528,11 грн - три проценти річних, нараховані за період з 6 квітня 2019 року по 30 жовтня 2019 року та з 20 жовтня 2022 року по 14 лютого 2023 року, 79 943,80 грн - пеня, нарахована за період з 6 квітня 2019 року по 6 жовтня 2019 року.

Однак вказана претензія залишена без відповіді та задоволення.

Відповідно до частини 1 статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Статтею 598 ЦК України встановлено, що зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

За відсутності інших підстав припинення зобов`язання, передбачених договором або законом, зобов`язання припиняється його виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Належним виконанням зобов`язання є виконання, прийняте кредитором, у результаті якого припиняються права та обов`язки сторін зобов`язання. При цьому, чинне законодавство не пов`язує припинення грошового зобов`язання з наявністю судового рішення про стягнення боргу чи відкриттям виконавчого провадження з примусового виконання такого рішення.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 15 серпня 2019 року у справі № 910/8625/18.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних в порядку статті 625 ЦК України є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Отже, кредитор вправі вимагати стягнення з боржника в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних до повного виконання грошового зобов`язання.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 1 жовтня 2019 року № 910/12604/18.

Тобто, саме лише прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов`язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання.

Отже, доводи Компанії про те, що Товариство втратило право вимагати стягнення компенсаційних виплат та штрафних санкцій з відповідача у зв`язку з припиненням зобов`язань за договором, виконаних у примусовому порядку, є необґрунтованими і це не позбавляє Товариство права на звернення до суду з позовом про стягнення вказаних нарахувань за час прострочення.

За частиною 1 статті 75 ГПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованих підстав вважати їх недостовірними або визнаними у зв`язку з примусом. Обставини, які визнаються учасниками справи, можуть бути зазначені в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.

Сторонами в межах справи № 910/4093/23 зазначено, що рішення Господарського суду міста Києва від 12 січня 2023 року № 910/11534/22 було виконано в примусовому порядку 15 лютого 2023 року. Дана обставина також підтверджується наявною в матеріалах справи копією відповідного платіжного доручення від 15 лютого 2023 року № 3020.

За умовами частини 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У своєму позові Товариство просило суд стягнути з Компанії 11 671,70 грн інфляційних втрат, нарахованих за періоди з квітня 2019 року по жовтень 2019 року та з жовтня 2022 року по січень 2023 року, а також 8 528,11 грн трьох процентів річних, нарахованих за періоди з 6 квітня 2019 року по 30 жовтня 2019 року та з 20 жовтня 2022 року по 14 лютого 2023 року на відповідні суми основного боргу.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 12 січня 2023 року в справі № 910/11534/22 встановлено, що зобов`язання з оплати коштів за договором мало бути виконано відповідачем не пізніше 5 квітня 2019 року включно. Відтак, першим днем прострочення було 6 квітня 2019 року.

Договірні санкції можуть застосовуватися тільки в період дії правочину, яким вони встановлені. Проте стягнення відсотків та інфляційних виплат, передбачених вказаною нормою, відбувається за весь період прострочення в силу закону.

Оскільки невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах: Великої Палати Верховного Суду від 8 листопада 2019 року № 127/15672/16-ц, Касаційного господарського суду в складі Верховного Суду: від 10 квітня 2018 року № 910/16945/14, від 27 квітня 2018 року № 908/1394/17, від 16 листопада 2018 року № 918/117/18, від 30 січня 2019 року № 905/2324/17, від 13 лютого 2019 року № 924/312/18.

Судом встановлено, що Товариство звернулося до суду з даним позовом 9 березня 2023 року. Враховуючи викладене, першим днем розрахунку є 9 березня 2020 року, а тому позовні вимоги про стягнення 7 688,29 грн трьох процентів річних, нарахованих за період з 6 квітня 2019 року по 30 жовтня 2019 року та 7 539,92 грн інфляційних втрат, нарахованих з квітня 2019 року по жовтень 2019 року на відповідні суми основного боргу, є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.

З урахуванням наведеного, судом здійснено перерахунок трьох процентів річних та інфляційних втрат й встановлено, що обґрунтованими сумами цих компенсаційних виплат є: 810,81 грн трьох процентів річних та 1 919,00 грн інфляційних втрат, з яких: 804,24 грн - три проценти річних, 1 919,00 грн - інфляційні втрати, нараховані за період з 20 жовтня 2022 року по 9 лютого 2023 року на суму боргу в розмірі 86 592,00 грн, та 6,57 грн - три проценти річних, 0,00 грн - інфляційні втрати, нараховані за період з 10 лютого 2022 року по 13 лютого 2023 року на суму боргу в розмірі 19 991,32 грн.

Крім того, позивач просив суд стягнути з відповідача пеню у загальному розмірі 79 943,80 грн, з яких: 24 557,50 грн - пеня, нарахована за період з 6 квітня 2019 року по 26 травня 2019 року на суму боргу в розмірі 496 592,00 грн; 10 511,14 грн - пеня, нарахована за період з 27 травня 2019 року по 18 червня 2019 року на суму боргу в розмірі 476 592,00 грн; 2 261,06 грн - пеня, нарахована за період з 19 червня 2019 року по 23 червня 2019 року на суму боргу в розмірі 471 592,00 грн, 4 426,22 грн - пеня, нарахована за період з 24 червня 2019 року по 3 липня 2019 року на суму боргу в розмірі 461 592,00 грн, 21 218,67 грн - пеня, нарахована за період з 4 липня 2019 року по 22 серпня 2019 року на суму боргу в розмірі 451 592,00 грн, 5 758,84 грн - пеня, нарахована за період з 23 серпня 2019 року по 5 вересня 2019 року на суму боргу в розмірі 441 592,00 грн, 1 157,06 грн - пеня, нарахована за період з 6 вересня 2019 року по 8 вересня 2019 року на суму боргу в розмірі 426 592,00 грн, 372,12 грн - пеня, нарахована за 9 вересня 2019 року на суму боргу в розмірі 411 592,00 грн, 9 681,19 грн - пеня, нарахована за період з 10 вересня 2019 року по 6 жовтня 2019 року на суму боргу в розмірі 396 592,00 грн.

Відповідно до частини 1 статті 546 ЦК України виконання зобов`язання, зокрема, може забезпечуватися неустойкою.

За змістом частини 1 статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Згідно з частиною 3 вищезазначеної статті пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання (частина 1 статті 550 ЦК України).

Частиною 1 статті 552 ЦК України встановлено, що сплата (передання) неустойки не звільняє боржника від виконання свого обов`язку в натурі.

Приписами статті 230 ГК України встановлено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Преамбулою Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" (далі - Закон) передбачено, що цей закон регулює договірні правовідносини між платниками та одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань. Суб`єктами зазначених правовідносин є підприємства, установи та організації незалежно від форм власності та господарювання, а також фізичні особи - суб`єкти підприємницької діяльності.

Згідно статей 1, 3 цього Закону платники грошових коштів за прострочення платежу сплачують на користь одержувачів цих коштів пеню в розмірі, що встановлюється за погодженням сторін. Зазначений розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу і не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня.

Відповідно до пункту 6.6. договору за затримку оплати виконаних за договором робіт підрядник платить пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня, від неоплаченої суми за кожен день затримки.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 12 січня 2023 року в справі № 910/11534/22 було встановлено, що належний період нарахування пені у зв`язку з простроченням виконання грошового зобов`язання за вказаним договором починається з 6 квітня 2019 року (перший день прострочення та закінчується 6 жовтня 2019 року (шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано).

Оскільки заявлений Товариством до стягенння розмір нарахованої штрафної санкції охоплює саме вищевказаний період, не перевищує розрахованої судом суми, відповідає вимогам чинного законодавства та положенням договору, позов у цій частині є обґрунтованим, а відтак підлягає задоволенню.

Заперечуючи проти позову, відповідач також зробив заяву про застосування строків позовної давності.

Відповідно до частини 1 статті 257, пункту 1 частини 2 статті 258 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Для стягнення індексу інфляції та трьох процентів річних застосовується загальна позовна давність у три роки.

Згідно з положеннями пункту 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Вказаний пункт був також введений в дію на підставі Закону України від 30 березня 2020 року № 540-IX з 2 квітня 2020 року.

Оскільки Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX з 2 квітня 2020 року продовжено строк позовної давності по вимогам щодо стягнення штрафних санкцій та компенсаційних витрат на строк дії карантину, тому Підприємство, подавши позов у березні 2023 року, не пропустило строк позовної давності по цих вимогах, у зв`язку з тим, що карантин не закінчився.

Таким чином, заява Компанії про застосування до спірних правовідносин строку позовної давності в один рік для пені та три троки для компенсаційних виплат є необґрунтованою, а відтак не підлягає задоволенню.

Також відповідач подав клопотання про зменшення розміру штрафних санкцій, посилаючись на висновок Верховного Суду, зроблений у постанові від 6 листопада 2018 року в справі № 913/89/18.

У вказаній постанові Верховний Суд дійшов висновку щодо зменшення нарахованої штрафної санкції, виходячи з того, що відповідачем у вказаній справі був суб`єкт господарювання, який займав монопольне становище на ринку надання послуг з розподілення природного газу для споживачів Луганської області та мав стратегічне значення для бюджету України (згідно даних зведеного переліку суб`єктів природних монополій). Крім того, відповідач надав суду належні та допустимі докази складного фінансового становища, зумовленого переміщенням підприємства із зони проведення антитерористичної операції та відсутності можливості володіння, користування належним йому майном, що знаходиться на окупованій території.

Статтею 233 ГК України встановлено, що у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому, повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Відповідно до частини 3 статті 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

За змістом наведених норм зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе її зменшення.

Тобто, вирішення питання про зменшення неустойки та розмір, до якого вона підлягає зменшенню, закон відносить на розсуд суду.

При цьому, вирішуючи таке питання, суд повинен об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, ступеню виконання зобов`язання, причин неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки таким наслідкам, поведінки винної сторони (у тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

Оскільки відповідач не довів належними і допустимими доказами наявності передбачених законом виняткових обставин для зменшення розміру нарахованої позивачем пені, беручи до уваги інтереси обох сторін, а також зважаючи на спричинення позивачу негативних наслідків, які полягали у тривалій несвоєчасній оплаті Товариству заборгованості за виконані будівельні роботи, а також стягнення залишку основної заборгованості в примусовому порядку на підставі рішення в іншій справі, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення вищенаведеного клопотання Компанії.

Разом із цим, суд відхиляє посилання відповідача на правову позицію Верховного Суду в справі № 913/89/18, оскільки правовідносини у справах № 913/89/18 та № 910/4093/23 не є подібними, а тому висновки, викладені у справі № 913/89/18, не можуть бути застосованими до даної справи.

Інші доводи, на які посилалися сторони під час розгляду даної справи, залишені судом без задоволення та не прийняті до уваги, як необґрунтовані та такі, що не спростовують висновків суду щодо задоволення позову.

Відповідно до частини 1 статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з частиною 1 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до частини 1 статті 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За приписами частини 1 статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За таких обставин позовні вимоги Товариства підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до статті 129 ГПК України сплачений позивачем судовий збір покладається на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Щодо вимоги про стягнення з відповідача суми понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу адвоката в розмірі 10 000,00 грн, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини 1 статті 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема до них належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з частинами 2, 3 статті 126 ГПК України за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Частиною 8 статті 129 ГПК України визначено, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Згідно зі статтею 26 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: договір про надання правової допомоги; довіреність; ордер; доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.

Статтею 30 цього Закону встановлено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Як вбачається з матеріалів справи, 10 грудня 2020 року між Адвокатським бюро "Василика В.В." (далі ? Бюро) та позивачем укладено договір про надання правничої допомоги № 89, за умовами якого Бюро зобов`язалося надавати позивачу правничу допомогу на умовах і в порядку, визначених цим договором, а останній - сплатити Бюро винагороду (гонорар) за її надання та компенсувати фактичні витрати, необхідні для виконання доручення (пункт 1.1. вказаного правочину).

Відповідно до підпункту 3.1.1. угоди клієнт зобов`язаний сплатити гонорар у розмірі та на умовах, визначених договором.

Згідно пунктів 4.1. та 4.2. договору гонорар є формою винагороди Бюро за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правничої допомоги клієнту. Попередньо узгоджений сторонами розмір гонорару може зазначатись у додатках до договору. Остаточний розмір гонорару, який підлягає сплаті клієнтом, вказується в актах про надання правничої допомоги.

Також судом встановлено, що 20 лютого 2023 року між Бюро та Товариством підписано додаток № 6 до договору, відповідно до пункту 1 якого Бюро зобов`язується надати клієнту правничу допомогу з метою захисту його прав та законних інтересів.

Відповідно до пункту 2 вказаного додатку попередньо узгоджений сторонами розмір гонорару, який підлягає сплаті Товариством Бюро за надання правничої допомоги, складає 10 000,00 грн.

28 квітня 2023 року між цими сторонами підписано та скріплено печатками акт приймання-передачі наданих послуг № 6 на загальну суму 10 000,00 грн. Зі змісту вказаного акта вбачається, що Бюро надало Товариству послуги: аналіз законодавства та судової практики щодо стягнення заборгованості, яка виникла у зв`язку із невиконанням умов договору на виконання робіт; підготовка та подання до Господарського суду міста Києва позову про стягнення заборгованості, яка виникла у зв`язку із невиконанням умов договору від 21 вересня 2018 року № 34 на виконання будівельних робіт по влаштуванню буроін?єкційних паль на будівництві житлово-офісного комплексу з об`єктами соціального призначення на вулиці Бориспільській, 67 у Дарницькому районі міста Києва; підготовка усіх необхідних процесуальних документів для представництва інтересів клієнта у Господарському суді міста Києва у справі № 910/4093/23.

Вказаний акт підписаний без заперечень та зауважень щодо кількості та якості наданих послуг.

Бюро виставлено Товариству рахунок-фактуру на оплату наданої правової допомоги від 28 квітня 2023 року № 6 на суму 10 000,00 грн.

На підтвердження того, що Луценко Роман Олександрович є адвокатом Бюро, позивачем до його позовної заяви було долучено копію відповідного свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю від 29 квітня 2015 року серії КС № 5347/10, а також ордер від 21 лютого 2023 року серії ВХ № 1041176, ці документи підтверджують повноваження вказаного адвоката на представництво інтересів Товариства в суді.

Відповідно до статті 129 ГПК України судові витрати зі сплати витрат на правову допомогу покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи вищенаведені обставини, беручи до уваги часткове задоволення пред`явлених Товариством позовних вимог, а також зважаючи на відсутність клопотання відповідача про зменшення судових витрат на оплату професійної правничої допомоги у зв`язку, зокрема, з їх неспіврозмірністю, суд дійшов висновку про те, що понесений позивачем розмір витрат на правову допомогу, покладається на Компанію у розмірі 8 255,51 грн.

Керуючись статтями 86, 129, 231, 233, 236-238, 240, 241, 252 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути із Закритого акціонерного товариства "Українська будівельна компанія" (02096, місто Київ, вулиця Ремонтна, будинок 8; ідентифікаційний код: 23728595) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Українська монолітно-будівельна компанія" (02002, місто Київ, вулиця Євгена Сверстюка, будинок 21; ідентифікаційний код: 35646495) 1 919 (одну тисячу дев`ятсот дев`ятнадцять) грн 00 коп. інфляційних втрат, 810 (вісімсот десять) грн 81 коп. трьох процентів річних, 79 943,80 (сімдесят дев`ять тисяч дев`ятсот сорок три) грн 80 коп. пені, 2 215 (дві тисячі двісті п`ятнадцять) грн 78 коп. судового збору та 8 255 (вісім тисяч двісті п`ятдесят п`ять) грн 51 коп. витрат на професійну правничу допомогу.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Північного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено та підписано 22 травня 2023 року.

СуддяЄ.В. Павленко