РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

02.05.2023Справа №910/13406/22

Господарський суд міста Києва у складі судді Васильченко Т.В., за участю секретаря судового засідання Крисько О.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження матеріали справи №910/13406/22

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "НПЗ"

до Акціонерного товариства "Українська залізниця"

в особі Регіональної філії "Південно-Західна залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця"

про визнання недійсним п. 4.1 договору та стягнення 4881880,68 грн

Представники учасників справи:

від позивача: Хілько А.В.;

від відповідача: Шапран Л.І.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "НПЗ" (далі - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва із позовною заявою до Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Південно-Західна залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця" (далі - відповідач) про визнання недійсним п. 4.1 договору та стягнення 4881880,68 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач в порушення взятих на себе зобов`язань за договором поставки №ПЗ/НХ-191435/НЮ від 11.12.2019 не розрахувався за поставлений товар, у зв`язку з чим позивач просить визнати недійсною умову п.4.1 договору як таку, що суперечить вимогам чинного законодавства та стягнути основний борг у розмірі 3385380,00 грн, інфляційні втрати у розмірі 1486946,55 грн та штрафну санкцію у розмірі 0,1% річних від простроченої суми заборгованості, що становить 9554,13 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 12.12.2022 відкрито провадження у справі №910/13406/22 за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання у справі на 10.01.2023.

29.12.2022 року через відділ діловодства суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому позовні вимоги не визнає та просить суд відмовити у їх задоволенні з огляду на їх передчасність, оскільки позивачем не надано доказів здійснення реєстрації податкової накладної в Єдиному державному реєстрі податкових накладних. Наголошує на тому, що строк його оплати не настав, оскільки умови пункту 4.1 укладеного договору містять відкладальну умову щодо оплати, а саме: обов`язок оплати для відповідача ставиться в залежність від обов`язку позивача провести реєстрацію податкової накладної, отже вищевказаний пункт договору обумовлює обов`язок для обох сторін, а не лише для однієї, а тому відсутні підстави для визнання його недійсним. При цьому, зауважує на тому, що договір поставки №ПЗ/НХ-191435/НЮ від 11.12.2019 укладено за процедурою відкритих торгів відповідно до Закону України «Про публічні закупівлі» згідно оголошення №UA-2019-10-23-000507-b, а тому позивач на момент його підписання ознайомився з умовами договору та вважав їх прийнятними. У відповідності до приписів статті 18 Закону України «Про публічні закупівлі» позивач не оскаржував процедуру закупівлі до Антимонопольного комітету України та не звертався до відповідача з вимогою про внесення змін. Додатково зауважує на тому, що відповідно до частини 4 статті 41 вказаного закону умови договору про закупівлю не повинні відрізнятися від змісту тендерної пропозиції за результатами електронного аукціону переможця процедури закупівлі/спрощеної закупівлі або узгодженої ціни пропозиції учасника у разі застосування договірної процедури, а істотні умови договору про закупівлю не можуть змінюватися після його підписання до виконання зобов`язань сторонами в повному обсязі.

10.01.2023 року через відділ діловодства суду надійшла відповідь на відзив, в якій позивач зауважує на тому, що згідно вимог податкового законодавства, обов`язок постачальника з реєстрації податкової накладної вважається виконаним в момент надіслання складеної накладної до реєстру податкових накладних, адже усі наступні дії вчиняються податковим органом, і знаходяться поза впливом постачальника. При цьому, оскаржуваний пункт 4.1 договору суперечить загальним засадам цивільного законодавства - розумності, добросовісності та справедливості та зауважує на тому, що саме через неправомірні дії податкового органу податкова накладна №1 від 13.12.2019 залишається незареєстрованою, що підтверджується рішенням Запорізького окружного адміністративного суду у справі №280/9042/20 від 10.02.2021.

Судове засідання, призначене на 10.01.2023, не відбулось у зв`язку з перебуванням судді Васильченко Т.В. на лікарняному, відтак ухвалою Господарського суду міста Києва від 17.01.2023 призначено підготовче засідання на 26.01.2023.

25.01.2023 року через відділ діловодства суду надійшли заперечення, в яких відповідач наголошує на тому, що позивач добровільно брав участь в закупівлі згідно Закону України «Про публічні закупівлі» та під час оголошення позивача переможцем, зауважень до умов проекту договору, в тому числі щодо умов пункту 4.1 договору, у нього не виникло. Таким чином, реалізуючи свою свободу договору сторони вільно, самостійно, на власний розсуд, тобто за волевиявленням обох сторін, у пункті 4.1 договору погодили, що оплата за поставлений товар проводиться шляхом перерахування покупцем на рахунок постачальника коштів протягом 30 банківських днів з моменту отримання партії товару та при наявності податкової накладної, оформленої та зареєстрованої у відповідності до вимог чинного законодавства. Відтак, оскільки позивач податкову накладну №1 від 13.12.2019 у встановленому законом порядку не зареєстрував, а тому і обов`язок у відповідача щодо оплати не настав.

Судове засідання, призначене на 26.01.2023, не відбулось у зв`язку з тривалою повітряною тривогою, відтак ухвалою Господарського суду міста Києва від 26.01.2023 призначено підготовче засідання на 02.02.2023.

У судовому засіданні 02.02.2023, виходячи з того, що судом здійснено усі необхідні та достатні дії для забезпечення правильного і своєчасного розгляду справи по суті, суд, у відповідності до частини 4, 5 статті 233 Господарського процесуального кодексу України, постановив ухвалу, яка занесена до протоколу судового засідання, про закриття підготовчого провадження у справі та призначення справи для розгляду по суті.

28.03.2023 року через відділ діловодства суду надійшли письмові пояснення, в яких позивач зауважує на використанні податкового кредиту відповідачем за господарською операцією (податкова накладна №1 від 13.12.2019), в підтвердження чого надає витяг з Єдиного реєстру податкових накладних.

У судовому засіданні 28.03.2023, судом у відповідності до приписів статті 216 Господарського процесуального кодексу України, оголошено перерву до 11.04.2023.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 05.04.2023 призначено судове засідання на 20.04.2023.

У судовому засіданні 20.04.2023, судом у відповідності до приписів статті 216 Господарського процесуального кодексу України, оголошено перерву до 02.05.2023.

У судовому засіданні 02.05.2023 представник позивача позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити, представник відповідача заперечив про них та просив відмовити.

На виконання вимог ст. 223 Господарського процесуального кодексу України складено протоколи судових засідань, які долучено до матеріалів справи.

Відповідно до ст. 219 ГПК України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами.

У судовому засіданні 02.05.2023 відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

11.12.2019 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «НПЗ» (далі - постачальник) та Акціонерним товариством «Українська залізниця» в собі Регіональної філії «Південно-Західна залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» (далі - покупець) укладено договір поставки №ПЗ/НХ-191435/НЮ (далі - договір), за умовами пункту 1.1 якого, у відповідності з цим договором постачальник зобов`язується у 2019 році поставити і передати у власність покупцю певну продукцію (далі - товар), відповідно до специфікації №1 (додаток №1), а покупець зобов`язується прийняти і оплатити цей товар на умовах даного договору.

Умовами пунктів 1.2, 1.3 та 1.4 договору сторони погодили найменування товару - запасні частини електровозів ЧС (2019 року виготовлення), виробником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «НПЗ» (м. Запоріжжя), кількість та асортимент товару визначається у специфікації №1 (додаток №1), яка є невід`ємною частиною даного договору.

Відповідно до пункту 3.1 договору ціна визначається даним договором і приймається сторонами в національній валюті України. Постачання здійснюється за цінами, передбаченими у специфікації №1 (додаток №1), включає вартість товару, тари, всі податки та збори, передбачені чинним законодавством, транспортні витрати постачальника згідно пункту 5.1 даного договору.

Загальна сума договору складає 3385380,00 грн, у тому числі ПДВ 20% 564230,00 грн (пункт 3.2 договору).

Умовами пункту 4.1 договору визначили, що оплата за кожну партію поставленого товару по даному договору здійснюється покупцем у безготівковій формі протягом 30 банківських днів з дня отримання партії товару, у відповідності з рахунком-фактурою на дану партію товару, обумовлену згідно з п. 6.1 договору та при наявності податкової накладної, оформленої та зареєстрованої у відповідності до вимог чинного законодавства.

Датою оплати вважається дата відправлення коштів покупцем за банківськими реквізитами постачальника. Оплата за поставлений товар по даному договору проводиться покупцем при наявності податкової накладної, оформленої та зареєстрованої відповідно до вимог чинного законодавства України в Єдиному державному реєстрі податкових накладних (пункти 4.2 та 4.3 договору).

Якщо постачальник не зареєстрував, неправильно або невчасно зареєстрував податкову накладну в Єдиному державному реєстрі податкових накладних чи вчинив інші дії/бездіяльність, в результаті чого покупець втратив право на податковий кредит, постачальник зобов`язаний сплатити покупцю штраф у розмірі 20% від суми операцій по яким не зареєстровано, неправильно або несвоєчасно зареєстровано податкову накладну в Єдиному державному реєстрі податкових накладних (пункт 4.4 договору).

Відповідно до пункту 5.1 договору, постачальник здійснює поставку товару на умовах DDP Київський головний матеріальний склад (07434, Київська обл., Броварський р-н, с. Шевченкове, вул. Польова 5 (ст. Бобрик) або інший підрозділ покупця, вказаний в заявці на поставку товару) (відповідно до вимог «ІНКОТЕРМС» у редакції 2010 року).

Поставка товару здійснюється протягом 20 робочих днів, на підставі відповідної письмової заявки покупця, підписаної уповноваженими представниками покупця. Відповідальність за достовірність інформації, яка вказується у заявці, несе покупець (пункт 5.2 договору).

Датою поставки товару вважається дата підписання покупцем видаткової накладної або акта приймання-передачі (п.5.6 договору).

Пунктом 6.1 договору сторони погодили, що для приймання товару покупцю надаються такі документи: видаткова накладна або акт приймання-передачі; рахунок-фактура; товарно-транспортна (залізнична) накладна (при наявності); документи, які підтверджують якість товару, зазначені у пункті 2.2 договору; копії пакувальних аркушів (при наявності).

У пункті 6.3 договору визначено, що тільки після отримання звіту про доставку та квитанції про підтвердження реєстрації (прийняття) податкової накладної в Єдиному реєстрі податкових накладних постачальник відправляє таку податкову накладну разом з квитанцією про реєстрацію покупцю в електронному вигляді за допомогою спеціалізованого програмного забезпечення «M.E.DocIS». Відправка покупцю зареєстрованої податкової накладної постачальником здійснюється не пізніше дня, наступного за днем отримання квитанції про реєстрацію податкової накладної, але не пізніше 10 календарних днів від дати виписки податкової накладної/корегування податкової накладної.

Згідно специфікації №1, яка є додатком №1 до договору, сторони погодили найменування, технічні характеристики, одиницю виміру, кількість та ціну товару та загальну суму поставки в розмірі 3385380,00 грн, у тому числі ПДВ 20% 564230,00 грн.

Як встановлено судом на підставі наявних в матеріалах справи доказів, на виконання умов даного договору, позивачем було поставлено відповідачу узгоджений у специфікації №1 товар на загальну суму 3385380,00 грн з ПДВ, що підтверджується видатковою накладною №238 від 13.12.2019, яка підписана уповноваженими представниками сторін без заперечень та зауважень та скріплена печатками.

Про отримання товару уповноваженою особою відповідача свідчить і наявна в матеріалах справи довіреність на отримання матеріальних цінностей №49 від 13.12.2019 року, виданої на ім`я Вітавської Л.Г.

При цьому, як вбачається з матеріалів справи, позивач, у відповідності до пункту 4.1 договору, склав та подав на реєстрацію до органу Державної податкової служби податкову накладну №1 від 13.12.2019 на суму 3385380,00 грн, в тому в числі ПДВ 564230,00 грн, яка була прийнята податковим органом, втім її реєстрація була зупинена.

Тоді як, відповідач оплату поставленого товару не здійснив, у зв`язку з чим виникла заборгованість за поставлений товар в сумі 3385380,00 грн.

Позивач направив відповідачу претензію №2022/11/15 від 15.11.2022 про сплату заборгованості та компенсаційних втрат за договором поставки, на яку відповідь не отримав, у зв`язку з чим звернувся до суду з даним позовом про стягнення боргу. При цьому, позивач також просить визнати недійсною умову пункту 4.1 договору поставки в частині обов`язку покупця оплати товар після реєстрації податкової накладної.

За твердженням позивача, умова укладеного між сторонами договору щодо обов`язку покупця здійснити оплату після реєстрації податкової накладної не містить вказівку на подію, яка має неминуче настати, конкретну календарну дату, або чітко визначений період у часі, а відтак не може вважатись відкладальною умовою, оскільки з настанням відкладальної обставини мають виникати як права так і обов`язки. Зі спірної умови слідує, що реєстрація податкової накладної породжує виключно обов`язок покупця оплатити товар та не створює прав для постачальника. Така умова, на переконання позивача, суперечить закріпленим у ст. 3 Цивільного кодексу України вимогам розумності, добросовісності та справедливості, оскільки податкова накладна може бути і не зареєстрована податковим органом. Відтак, спірна умова підлягає визнанню недійсною на підставі ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України.

Відповідач у відзиві заперечив позовні вимоги про визнання недійсним пункту 4.1 договору поставки, та як наслідок відсутність підстав для стягнення 3385380,00 грн, оскільки спірний пункт містить відкладальну умову, яка обумовлює обов`язок обох сторін договору, так як виконання обов`язку постачальником зареєструвати податкову накладну тягне за собою виконання обов`язку покупця сплатити за поставлену продукцію.

Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді обставин справи у судовому засіданні в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов таких висновків.

Стаття 509 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) визначає, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання, в силу вимог статей 526, 525 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Аналогічна за змістом норма міститься і у ст. 193 Господарського кодексу України.

Укладений між сторонами договір за своєю правовою природою є договором поставки, а відповідно до ч. 1 ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. Частиною 2 цієї ж статті унормовано, що до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Так, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (ст. 655 ЦК України).

Покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару (ст. 692 ЦК України).

Згідно зі ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 3 Цивільного кодексу України, однією із загальних засад цивільного законодавства є свобода договору.

Статтями 626, 627 вказаного Кодексу передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до статті 6 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Свобода договору означає право громадян або юридичних осіб вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у наданій сторонам можливості за взаємною згодою визначати умови такого договору, змінювати ці умови також за взаємною згодою або утримуватись від пропозицій про їх зміну.

Пунктом 4.1 договору передбачено, що оплата за кожну партію поставленого товару по даному договору здійснюється покупцем у безготівковій формі протягом 30 банківських днів з дня отримання партії товару, у відповідності з рахунком-фактурою на дану партію товару, обумовлену згідно з п.6.1 договору та при наявності податкової накладної, оформленої та зареєстрованої у відповідності до вимог чинного законодавства.

Отже, обов`язок з оплати товару для відповідача настає у випадку не лише самого факту його поставки, а й оформлення та реєстрації податкової накладної.

Як встановлено судом, позивачем 13.12.2019 складено та направлено для реєстрації в Єдиному державному реєстрі податкових накладних податкову накладну №1.

Згідно з отриманою квитанцією податкова накладна №1 від 13.12.2019 прийнята, але її реєстрація зупинена у зв`язку з невідповідністю ПН/РК вимогам пп. 1.6 п.1 «Критеріїв ризиковості платника податку».

05.11.2020 комісією прийнято рішення №2106740/37540226 про відмову в реєстрації податкової накладної №1 від 13.12.2019 в Єдиному реєстрі податкових накладних з підстав ненадання платником податків копій документів.

Не погодившись із рішенням контролюючого органу про відмову в реєстрації податкової накладної №1 від 13.12.2019, позивач звернувся до адміністративного суду із відповідним позовом до Державної податкової служби України та Головного управління ДПС у Запорізькій області.

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 10.02.2021 у справі №280/9042/19, яке залишено без змін постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 20.05.2021, позов задоволено. Визнано протиправним та скасовано рішення комісії Головного управління ДПС у Запорізькій області, яка приймає рішення про реєстрацію податкової накладної/розрахунку коригування в Єдиному реєстрі податкових накладних або відмову в такій реєстрації №2106740/37540226 від 05.11.2020 та зобов`язано Державну податкову службу України зареєструвати в Єдиному реєстрі податкових накладних, датою її подання на реєстрацію, податкову накладну Товариства з обмеженою відповідальністю «НПЗ» №1 від 13.12.2019.

Запорізьким окружним адміністративним судом від 07.09.2021 у справі №280/9042/19 видано виконавчі листи.

Поміж тим, судом встановлено, що, урахуванням тривалого ухилення Державної податкової служби України від виконання судового рішення від 10.02.2021 у справі №280/9042/20, ухвалою Запорізького окружного адміністративного суду від 13.01.2022, яка залишена без змін постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 22.06.2022, за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «НПЗ» встановлено судовий контроль за виконанням рішення Запорізького окружного адміністративного суду в адміністративній справі №280/9042/20 та зобов`язано Державну податкову службу України у місячний строк з дня набрання цією ухвалою законної сили подати до Запорізького окружного адміністративного суду звіт про виконання судового рішення від 10.02.2021 у справі №280/9042/20.

Отже, позивачем вжито всіх залежних від нього заходів щодо виконання взятого на себе обов`язку в частині реєстрації податкової накладної, а сам факт не виконання державним податковим органом рішення суду, яким встановлено протиправність його дій щодо відмови в реєстрації податкової накладної №1 від 13.12.2019 не звільняє відповідача від його обов`язку оплатити отриманий товар.

Таким чином, матеріалами справи підтверджується належне виконання свого обов`язку позивачем, як в частині поставки товару, про що свідчать видаткова накладна, яка підписана відповідачем без зауважень, так і в частині реєстрації податкової накладної. Тоді як, відповідач, у встановлені пунктом 4.1 договору строки, оплату товару не здійснив.

З урахуванням вищевикладеного, враховуючи, що факт поставки обумовленого сторонами товару та факт порушення відповідачем своїх зобов`язань в частині своєчасної оплати отриманого товару, підтверджений матеріалами справи та не спростований відповідачем, суд прийшов до висновку про обґрунтованість заявлених позовних вимог в частині стягнення основного боргу у розмірі 3385380,00 грн.

Відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Умовами пункту 8.2 договору сторони встановили, що відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України розмір відповідальності покупця за прострочення виконання грошового зобов`язання за цим договором становить 0,1% річних від простроченої суми грошових зобов`язань за цим договором.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних в порядку ст. 625 ЦК України є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду №910/12604/18 від 01.10.2019).

Відтак, оскільки відповідач допустив прострочення розрахунків з позивачем за отриманий товар, на підставі частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України та пункту 8.2 договору позивачем нараховано 0,1% річних у розмірі 9554,13 грн та інфляційні втрати у розмірі 1486946,55 грн.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок 0,1% річних та інфляційних втрат, в межах визначеного позивачем періоду нарахування, суд дійшов висновку про їх обґрунтованість, вірність та відповідність фактичним обставинам справи і нормам чинного законодавства, тому вимоги позивача в цій частині підлягають задоволенню в заявленому розмірі.

Щодо позовних вимог про визнання недійсним пункту 4.1 договору поставки в частині обов`язку замовника оплати після реєстрації податкової накладної з підстави недотримання закріплених у ст. 3 Цивільного кодексу України вимог розумності, добросовісності та справедливості, суд зазначає наступне.

Згідно з частинами 1, 3 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до статті 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Свобода договору, справедливість, добросовісність та розумність є одними із загальних засад цивільного законодавства (пункти 3, 6 частини 1 статті 3 ЦК України).

Статтею 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частинами 2, 3 статті 6 ЦК України передбачено, що сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Таким чином, суперечність правочину актам законодавства як підстава його недійсності, повинна ґрунтуватися на повно та достовірно встановлених судами обставинах справи про порушення певним правочином (чи його частиною) імперативного припису законодавства чи укладення певного правочину всупереч змісту чи суті правовідносин сторін; саме по собі відступлення сторонами від положення законодавства, регулювання їх іншим чином, не свідчить про суперечність змісту правочину цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 01.09.2022 у справі №910/7914/21 та від 16.02.2021 у справі №910/1972/20.

У даному випадку, позивач у позовній заяві не зазначає про порушення будь-якої норми цивільного законодавства при укладенні договору, а зазначає лише про невідповідність спірної умови договору загальним засадам цивільного законодавства - справедливості, добросовісності та розумності, оскільки податкова накладна може бути не зареєстрована в Єдиному реєстрі податкових накладних податковим органом, чиї дії знаходяться поза впливом постачальника.

У відповідності до п. 201.1 ст. 201 Податкового кодексу України на дату виникнення податкових зобов`язань платник податку зобов`язаний скласти податкову накладну в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, кваліфікованого електронного підпису уповноваженої платником особи та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних у встановлений цим Кодексом термін.

Відповідно до п. 201.4 ст. 201 Податкового кодексу України платники податку в разі здійснення постачання товарів/послуг протягом періоду, за який складається така податкова накладна, постачання яких має безперервний або ритмічний характер: покупцям - платникам податку - можуть складати не пізніше останнього дня місяця, в якому здійснено такі постачання, зведені податкові накладні на кожного платника податку, з яким постачання мають такий характер протягом періоду, за який складається така податкова накладна, з урахуванням усього обсягу постачання товарів/послуг відповідному платнику протягом такого місяця; покупцям - особам, не зареєстрованим платниками податку, - можуть складати не пізніше останнього дня місяця, в якому здійснено такі постачання, зведену податкову накладну з урахуванням всього обсягу постачання товарів/послуг таким покупцям, з якими постачання мають такий характер, протягом такого місяця.

За приписами п. 187.1 ст. 187 Податкового кодексу України датою виникнення податкових зобов`язань з постачання товарів/послуг вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше: а) дата зарахування коштів від покупця/замовника на банківський рахунок платника податку як оплата товарів/послуг, що підлягають постачанню, а в разі постачання товарів/послуг за готівку - дата оприбуткування коштів у касі платника податку, а в разі відсутності такої - дата інкасації готівки у банківській установі, що обслуговує платника податку; б) дата відвантаження товарів, а в разі експорту товарів - дата оформлення митної декларації, що засвідчує факт перетинання митного кордону України, оформлена відповідно до вимог митного законодавства, а для послуг - дата оформлення документа, що засвідчує факт постачання послуг платником податку.

Згідно п. 201.10 ст.201 Податкового кодексу України при здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов`язаний в установлені терміни скласти податкову накладну, зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних та надати покупцю за його вимогою. Податкова накладна, складена та зареєстрована в Єдиному реєстрі податкових накладних платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, є для покупця таких товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту. Податкові накладні, які не надаються покупцю, а також податкові накладні, складені за операціями з постачання товарів/послуг, які звільнені від оподаткування, підлягають реєстрації в Єдиному реєстрі податкових накладних.

Підтвердженням продавцю про прийняття його податкової накладної та/або розрахунку коригування до Єдиного реєстру податкових накладних є квитанція в електронному вигляді у текстовому форматі, яка надсилається протягом операційного дня.

З метою отримання податкової накладної/розрахунку коригування, зареєстрованих в Єдиному реєстрі податкових накладних, покупець надсилає в електронному вигляді запит до Єдиного реєстру податкових накладних, за яким отримує в електронному вигляді повідомлення про реєстрацію податкової накладної/розрахунку коригування в Єдиному реєстрі податкових накладних та податкову накладну/розрахунок коригування в електронному вигляді. Такі податкова накладна/розрахунок коригування вважаються зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних та отриманими покупцем.

Реєстрація податкових накладних та/або розрахунків коригування до податкових накладних у Єдиному реєстрі податкових накладних повинна здійснюватися з урахуванням граничних строків:

для податкових накладних/розрахунків коригування до податкових накладних, складених з 1 по 15 календарний день (включно) календарного місяця, - до останнього дня (включно) календарного місяця, в якому вони складені;

для податкових накладних/розрахунків коригування до податкових накладних, складених з 16 по останній календарний день (включно) календарного місяця, - до 15 календарного дня (включно) календарного місяця, наступного за місяцем, в якому вони складені;

для розрахунків коригування, складених постачальником товарів/послуг до податкової накладної, що складена на отримувача - платника податку, в яких передбачається зменшення суми компенсації вартості товарів/послуг їх постачальнику, - протягом 15 календарних днів з дня отримання такого розрахунку коригування до податкової накладної отримувачем (покупцем).

Як вбачається з викладеного вище, згідно з п. 201.10 ст. 201 Податкового кодексу України на продавця товарів/послуг покладено обов`язок в установлені терміни скласти податкову накладну та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних, чим зумовлено обґрунтоване сподівання контрагента на те, що це зобов`язання буде виконано, оскільки тільки підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними / розрахунками коригування до таких податкових накладних суми податку можуть бути віднесені до складу податкового кредиту. Згідно п. 201.16. ст. 201 Податкового кодексу України, реєстрація податкової накладної/розрахунку коригування в Єдиному реєстрі податкових накладних може бути зупинена в порядку та на підставах, визначених Кабінетом Міністрів України.

Статтею 120-1.1 Податкового кодексу України визначено, що порушення платниками податку на додану вартість граничного строку, передбаченого статтею 201 цього Кодексу, для реєстрації податкової накладної та/або розрахунку коригування до такої податкової накладної в Єдиному реєстрі податкових накладних (крім податкової накладної, що не надається отримувачу (покупцю), складеної на постачання товарів/послуг для операцій: які звільнені від оподаткування або які оподатковуються за нульовою ставкою) тягне за собою накладення на платника податку на додану вартість, на якого відповідно до вимог статей 192 та 201 цього Кодексу покладено обов`язок щодо такої реєстрації, штрафу.

У разі зупинення реєстрації податкової накладної/розрахунку коригування в Єдиному реєстрі податкових накладних згідно з пунктом 201.16 статті 201 цього Кодексу штрафні санкції, передбачені цим пунктом, не застосовуються на період зупинення такої реєстрації до прийняття рішення щодо відновлення реєстрації таких податкових накладних/розрахунків коригування згідно з підпунктом 201.16.4 пункту 201.16 статті 201 цього Кодексу.

Відповідно до п. 14.1.181 ст. 14 Податкового кодексу України податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов`язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Право на віднесення сум податку до податкового кредиту, в силу вимог п. 198.1 ст. 198 Податкового кодексу України, виникає у разі здійснення операцій, зокрема, з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

Згідно з п. 198.2 ст. 198 Податкового кодексу України датою віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг.

Згідно з п. 198.3 ст. 198 Податкового кодексу України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з: придбанням або виготовленням товарів та наданням послуг; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи); ввезенням товарів та/або необоротних активів на митну територію України.

Отже, чинне законодавство покладає на позивача (платника податку на додану вартість) як постачальника здійснювати реєстрацію податкових накладних.

Під час укладення договору поставки сторони за вільним волевиявленням і на власний розсуд погодили в оспорюваному пункті 4.1 договору зобов`язання постачальника зареєструвати податкову накладну, після виконання якого наступає зобов`язання покупця оплатити поставлений товар.

Сторони у цьому випадку діяли у межах закону, оскільки такий обов`язок передбачений нормами Податкового кодексу України, а покупець позитивно очікує виконання такого обов`язку зі сторони контрагента.

При цьому саме по собі покладення зобов`язання на постачальника з реєстрації податкової накладної та пов`язування виконання такого зобов`язання з конклюдентними діями покупця щодо оплати придбаного товару не є порушенням положень цивільного та господарського законодавства, а тому не може бути підставою для визнання недійсним оспорюваного пункту договору.

Суд враховує, що зміст принципів справедливості, добросовісності і розумності полягає в тому, що тексти законів, угод та їх застосування суб`єктами цивільних правовідносин мають бути належними і справедливими та відповідати загальновизнаним нормам обороту, вимога справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановленні його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах; закріпленні можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу; поєднання створення норм, спрямованих на забезпечення реалізації цивільного права з дотриманням прав і інтересів інших осіб.

Сторони є вільними у виборі контрагента, у визначенні умов договору із врахуванням вимог чинних правових норм, а добросовісність, розумність та справедливість - є засадами зобов`язальних правовідносин і зміст даних принципів полягає у тому, що тексти законів, правочинів та їх застосування суб`єктами цивільних правовідносин мають бути належними і справедливими та відповідати загальновизнаним нормам обороту. В свою чергу, добросовісність є внутрішнім критерієм, в той час як справедливість і розумність - зовнішнім або об`єктивним, і зазначені принципи у сукупності є оціночними категоріями цивільного права.

Цивільне законодавство не дає визначення вищезазначених принципів, віддаючи це на розсуд сторін зобов`язання. Тобто, укладаючи угоду, сторони повинні керуватись внутрішнім критерієм - добросовісністю по відношенню до контрагента (вчиняти дії таким чином, щоб при цьому не завдавалася шкода, неможливість укладення зобов`язання на засадах обману, насильства, зловживання довірою, дотримуватись правової поведінки суб`єктів зобов`язання, вчиняти всі залежні від сторони зобов`язання дії щодо належного виконання зобов`язання та непорушення прав інших осіб), і виходити з зовнішнього критерію - справедливості та розумності, що виражається в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню, тобто кожна сторона у виконанні цивільно-правових зобов`язань повинна дотримуватись такої поведінки по відношенню до своїх прав і обов`язків, яка б виключала необ`єктивні (неупереджені, несправедливі) дії сторін зобов`язання стосовно одна одної.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 16.02.2021 у справі №910/1972/20 та від 04.04.2019 у справі №914/2668/17.

Узгоджені умови договору поставки виключали необ`єктивні (неупереджені, несправедливі) дії сторін зобов`язання стосовно одна одної, а відтак покладення зобов`язання з реєстрації податкової накладної на постачальника та настання зобов`язання покупця з оплати придбаного товару після виконання такого обов`язку іншої сторони не є порушенням положень цивільного та господарського законодавства.

За таких обставин доводи позивача про невідповідність оспорюваної умови пункту 4.1 договору засадам добросовісності, розумності та справедливості належить відхилити як безпідставні, а в задоволенні позову в частині визнання недійсною умову пункту 4.1 договору поставки - відмовити.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до статей 76-79 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

За приписами ч. 1 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідач під час розгляду справи не надав суду належних та допустимих доказів, які б спростовували заявлені позовні вимоги в частині стягнення заборгованості за поставлений товар. В свою чергу, позивачем не доведено невідповідність нормам чинного законодавства умов пункту 4.1 укладеного договору.

При цьому, оцінюючи доводи учасників справи під час розгляду справи, суд як джерелом права керується також практикою Європейського суду з прав людини. Так, Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

У справі "Трофимчук проти України" Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

З огляду на вищевикладене та встановлені фактичні обставини справи, суд дає вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмета доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах. При цьому суд наголошує, що усі інші доводи та міркування сторін, окрім зазначених у мотивувальній частині рішення, взяті судом до уваги, однак не спростовують висновків суду та не суперечать дійсним обставинам справи і положенням чинного законодавства.

Приймаючи до уваги наведене вище в сукупності, суд прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, враховуючи положення статті 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати зі сплати судового збору покладаються на відповідача в сумі 58582,57 грн.

Так, позовну заяву подано в електронній формі з використанням системи «Електронний суд» у зв`язку з чим має бути застосований понижуючий коефіцієнт у розмірі 0,8, визначений частиною третьою статті 4 Закону України «Про судовий збір» при поданні до суду процесуальних документів, при цьому, позивач в частині надмірно сплаченого судового збору не позбавлений права звернутися до суду з відповідним клопотанням про його повернення.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 у справі №916/228/22.

Керуючись статтями 13, 73, 74, 76-80, 129, 236-242 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «НПЗ» до Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Південно-Західна залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця" про визнання недійсною умову п.4.1 договору та стягнення 4881880,68 грн задовольнити частково.

2. Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» (03150, м. Київ, вул. Єжи Ґедройця, буд 5; ідентифікаційний код 40075815) в особі філії Регіональної філії «Південно-Західна залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» (01601, м. Київ, вул. Лисенка, буд. 6; ідентифікаційний код 40081221) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «НПЗ» (69093, м. Запоріжжя, вул. Новобудов, буд. 5; ідентифікаційний код 37540226) основний борг у розмірі 3385380 (три мільйони триста вісімдесят п`ять тисяч триста вісімдесят) грн 00 коп, інфляційні втрати у розмірі 1486946 (один мільйон чотириста вісімдесят шість тисяч дев`ятсот сорок шість) грн 55 коп. та 0,1% річних у розмірі 9554 (дев`ять тисяч п`ятсот п`ятдесят чотири) грн 13 коп., витрати зі сплати судового збору у розмірі 58582 (п`ятдесят вісім тисяч п`ятсот вісімдесят дві) грн 57 коп.

3. Видати наказ позивачу після набрання рішенням суду законної сили.

4. В решті позовних вимог відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Рішення, відповідно до ст. 256 Господарського процесуального кодексу України може бути оскаржено до апеляційного господарського суду шляхом подання апеляційної скарги протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 16.05.2023.

Суддя Т.В. Васильченко