ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" травня 2023 р. Справа№ 910/9007/22

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Яковлєва М.Л.

суддів: Тищенко О.В.

Шаптали Є.Ю.

за участю секретаря судового засідання: Гончаренка О.С.

за участю представників учасників справи згідно протоколу судового засідання від 16.05.2023 у справі №910/9007/22 (в матеріалах справи)

розглянувши у відкритому судовому засіданні

матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Енергія-Новий Розділ»

на рішення Господарського суду міста Києва від 11.01.2023, повний текст якого складений 06.02.2023

у справі № 910/9007/22 (суддя Трофименко Т.Ю.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Енергія-Новий Розділ»

до Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України»

про стягнення 705 286,83 грн.

ВСТАНОВИВ:

Позов заявлено про стягнення з відповідача надмірно сплачених за договором постачання природного газу № 6253/1748-ТЕ-21/ПТ від 11.10.2017 грошових кошів в сумі 705 286,83 грн.

Звертаючись до суду з цим позовом позивач зазначає, що заявлена до стягнення сума коштів становить перераховані ним відповідачу за виконання умов договору постачання природного газу № 6253/1748-ТЕ-21/ПТ від 11.10.2017 в період з 17.10.2018 по 31.12.2018 кошти, проте він за поставлений відповідачем за договором постачання природного газу № 6253/1748-ТЕ-21/ПТ від 11.10.2017 природний газ розрахувався у повному обсязі, так як:

- частина оплати за поставлений газ здійснювалася на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 11.01.2005 №20 «Про затвердження Порядку перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам та надання пільг, субсидій та компенсацій» і основна частина оплати здійснювалася на підставі Постанови Кабінету України від 18.06.2014 № 217, якою затверджено Порядок розподілу коштів, що надходять на поточні рахунки із спеціальним режимом використання для проведення розрахунків з постачальником природного газу, на якого покладено спеціальні обов`язки;

- ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 07.06.2018 у справі № 760/14539/18 накладено арешт на належне Товариству з обмеженою відповідальністю «Енергія-Новий Розділ» майно, як на єдиний майновий комплекс, зобов`язано Національне агентство України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів забезпечити реєстрацію прав управління та інших речових прав, що виникатимуть на підставі ухвали слідчого судді про передачу Національному агентству в управління майна, на яке накладено арешт, а 24.09.2018 АРМА уклало з управителем - Приватним підприємством «Гарант Енерго М» договір про управління (майном) активами, які належать ТОВ «Енергія-Новий Розділ»;

- з огляду на укладення вказаного договору про управління (майном) активами та враховуючи положення ч. 3 ст. 22 Закону України «Про теплопостачання», згідно з якою у разі якщо суб`єкту господарювання надано в користування (оренду, концесію, управління тощо) цілісний майновий комплекс (індивідуально визначене майно) з вироблення теплової енергії, такий суб`єкт стає правонаступником за борговими зобов`язаннями з оплати спожитих енергоносіїв та послуг з їх транспортування і постачання, що виникли у суб`єкта господарювання, який раніше використовував зазначене майно (володів або користувався ним), управителю було передано борги за спожитий природний газ, в тому числі заборгованість позивача за спірним договором постачання природного газу № 6253/1718-ТЕ-21/ПТ від 11.10.2017 у сумі 132 525 954,97 грн.;

- отже, перераховані позивачем відповідачу, як розподіл коштів на виконання Постанови КМУ від 18.06.2014 № 217 по договору № 6253/1718-ТЕ-21/ПТ від 11.10.2017 в період з 17.10.2018 по 31.12.2018 кошти на загальну суму 705 286,83 грн., є надмірно сплаченими та підлягають поверненню позивачу.

Відповідач проти задоволення позову заперечив, пославшись на те, що:

- на виконання умов спірного договору ним було передано позивачу газ на загальну суму 194 397 604,66 грн., який позивачем у повному обсязі оплачено не було;

- згідно з висновками Верховного Суду, які викладені у постановах № 910/4288/20 від 12.08.2021, № 3/385 від 19.10.2020 та від 08.05.2019 у справі № 910/5080/18, наслідком застосування ч. 3 ст. 22 Закону України «Про теплопостачання» може бути те, що попередній користувач майна залишається власником майна (майнових прав вимоги до споживачів теплової енергії), а новий користувач несе тягар боргових зобов`язань попереднього користувача, що призводить до одержання попереднім користувачем прибутку за рахунок нового користувача. Тобто, у разі здійснення правонаступництва на підставі ч. 3 ст. 22 Закону України «Про теплопостачання», з попереднього користувача цілісного майнового комплексу на нового, кінцевими власниками яких є різні особи, на нового користувача та особу, яка здійснює управління таким суб`єктом, буде покладений надмірний тягар відповідальності за борги іншої особи.

- позивач не надав належного доказу надсилання претензії позивачу (відсутній опис вкладення у цінний лист);

- акт звірки розрахунків не є первинним бухгалтерським документом та не підтверджує заявлену до стягнення суму, в тому числі в сукупності з іншими доказами.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 11.01.2023 у справі № 910/9007/22 у задоволенні позову відмовлено повністю.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що:

- на виконання умов спірного договору у період з жовтня 2017 року по липень 2018 року відповідач передав, а позивач прийняв природний газ загальною вартістю 194 397 604,66 грн., що підтверджується актами приймання-передачі природного газу від 31.10.2017, 30.11.2017, 31.12.2017, 31.01.2018, 28.02.2018, № 31.03.2018, 30.04.2018, № 31.05.2018, 30.06.2018, 31.07.2018, а позивач, в свою чергу, на виконання своїх зобов`язань, згідно з поданими доказами та поясненнями сторін, сплатив 62 576 936,52 грн. (оплати з лютого 2018 року по жовтень 2018), що включає в себе вказану позивачем суму переплати 705 286,83 грн. Вказаним спростовуються твердження позивача про наявність у нього будь-якої переплати за спірним договором;

- як на доказ наявності переплати у розмірі 705 286,83 грн. позивач посилається на акт звіряння розрахунків за договором №6253/1718-ТЕ-21/ПТ від 28.02.2019, проте сам по собі акт звірки розрахунків не є належним доказом факту здійснення будь-яких господарських операцій. Крім того зі змісту вказаного акту не вбачається можливим ідентифікувати осіб, які підписали цей акт від імені відповідача, оскільки акт звіряння розрахунків від 28.02.2019 не містить їх ПІБ, а наявні лише два підписи та зазначено підписантів - «Керівник» та «Заступник головного бухгалтера»;

- доводи позивача про те, що заборгованість за спірним договору була передана до ПП «Гарант Енерго М», не підтверджені належними та допустимими доказами, з яких суд міг би однозначно та достеменно встановити відсутність у позивача заборгованості перед відповідачем за спірним договором та наявність спірної суми переплати. Натомість, зі змісту Постанови КМУ від 10.10.2018 № 834 «Про затвердження Положення про покладення спеціального обов`язку для забезпечення загальносуспільних інтересів у процесі функціонування ринку природного газу» та наданих АТ «НАК «Нафтогаз України» договорів на постачання природного газу з ПП «Гарант Енерго М» від 22.10.2018 указаних обставин не вбачається.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, Товариство з обмеженою відповідальністю «Енергія-Новий Розділ» звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати повністю рішення Господарського суду міста Києва від 11.01.2023 у справі № 910/9007/22 та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов повністю.

Крім того, скаржником заявлене клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження вищевказаного рішення.

У апеляційній скарзі апелянт зазначив про те, що оскаржуване рішенні не відповідає вимогам чинного законодавства, є необґрунтованим, прийнятим з неповним з`ясуванням усіх обставин, що мають значення для справи, невідповідністю прийнятих висновків обставинам справи, неправильним дослідження доказів та їх оцінки, неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

У обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт послався на ті ж самі обставини, що й під час розгляду справи в суді першої інстанції.

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10.03.2023, справу № 910/9007/22 передано на розгляд колегії суддів у складі: Яковлєв М.Л. - головуючий суддя; судді: Шаптала Є.Ю., Гончаров С.А..

З огляду на те, що апеляційна скарга надійшла до Північного апеляційного господарського суду без матеріалів справи, що у даному випадку унеможливлює розгляд поданої апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність витребування матеріалів даної справи у суду першої інстанції та відкладення вирішення питань, пов`язаних з рухом апеляційної скарги, які визначені главою 1 розділу IV ГПК України, до надходження матеріалів справи.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 13.03.2023 у Господарського суду міста Києва витребувано матеріали справи № 910/9007/22, а також відкладено вирішення питань, пов`язаних з рухом апеляційної скарги, до надходження матеріалів справи № 910/9007/22.

17.03.2023 до суду від відповідача надійшли заперечення проти відкриття апеляційного провадження, в яких відповідач заперечив проти наявності у особи, яка підписала апеляційну скаргу (Григорчук Ірина) відповідних повноважень.

20.03.2023 від Господарського суду міста Києва до Північного апеляційного господарського суду надійшли матеріали даної справи.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 27.03.2023 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Енергія-Новий Розділ» на рішення Господарського суду міста Києва від 11.01.2023 у справі № 910/9007/22 залишено без руху та надано апелянту строк для усунення недоліків протягом десяти днів з дня вручення ухвали про залишення апеляційної скарги без руху, шляхом подання до Північного апеляційного господарського суду належним чином засвідченої копії договору про надання правової допомоги від 18.10.2019, на підставі якого видано ордер на надання правничої (правової) допомоги серія АІ № 1360643 від 04.03.2023, та доказів чинності вказаного договору станом на 08.03.2023.

14.04.2023 від Товариства з обмеженою відповідальністю «Енергія-Новий Розділ» до Північного апеляційного господарського суду надійшла заява про усунення недоліків, до якої, зокрема, додана копія договору про надання юридичних послуг від 18.10.2019 року.

Розпорядженням керівника апарату Північного апеляційного господарського суду № 09.1-08/1383/23 від 14.04.2023 призначений повторний автоматизований розподіл судової справи №910/1574/22.

Згідно витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14.04.2023 справу № 910/9007/22 передано на розгляд колегії суддів у складі: Яковлєв М.Л. - головуючий суддя; судді - Тищенко О.В., Шаптала Є.Ю..

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 18.04.2023 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Енергія-Новий Розділ» на рішення Господарського суду міста Києва від 11.01.2023 у справі № 910/9007/22 прийнято до свого провадження колегією суддів у складі: головуючий суддя - Яковлєв М.Л., судді: Шаптала Є.Ю., Тищенко О.В., задоволено клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю «Енергія-Новий Розділ» про поновлення пропущеного процесуального строку на апеляційне оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 11.01.2023 у справі № 910/9007/22 та поновлено апелянту вказаний строк, зупинено дію рішення Господарського суду міста Києва від 11.01.2023 у справі № 910/9007/22 до закінчення його перегляду в апеляційному порядку, відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Енергія-Новий Розділ» на рішення Господарського суду міста Києва від 11.01.2023 у справі № 910/9007/22, розгляд апеляційної скарги призначено на 16.05.2023 о 10:30 год.

08.05.2023 до суду від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому відповідач, з посиланням на ті ж самі обставини, що й під час вирішення спору в суді першої інстанції, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

15.05.2023 до суду від позивача надійшло клопотання в якому позивач, з посиланням на зайнятість представника в іншому судовому засіданні, просив апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов повністю, а також стягнути з відповідача судові витрати.

Станом на 16.05.2023 до Північного апеляційного господарського суду відзивів на апеляційну скаргу та клопотань від учасників справи не надходило.

Під час розгляду справи позивач апеляційну скаргу підтримав у повному обсязі та просив її задовольнити, відповідач проти задоволення апеляційної скарги заперечив, просив залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Згідно із ст.269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву, заслухавши пояснення позивача та відповідача, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного судового рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення суду першої інстанції не підлягає зміні чи скасуванню, з наступних підстав.

11.10.2017 позивач (споживач) та відповідач (постачальник) уклали договір постачання природного газу №6253/1718-ТЕ-21/ПТ (далі Договір), відповідно до умов якого постачальник зобов`язується поставити споживачеві у 2017-2018 роках природний газ, в споживач - оплатити його на умовах цього договору.

До Договору сторонами укладено ряд додаткових угод, а саме: № 1 від 15.01.2018, № 2 від 10.04.2018, № 3 від 12.06.2018, № 4 від 12.06.2018.

Згідно з пунктами 1.2, 1.3 Договору, природний газ, що постачається за цим договором, використовується споживачем виключно для виробництва теплової енергії для надання послуг з опалення та постачання гарячої води населенню. Необхідний споживачу плановий обсяг природного газу, зазначений в пункті 2.1 цього Договору, споживач визначає самостійно.

Як встановлено в п. 2.1 Договору в редакції додаткової угоди № 4 від 12.06.2018, постачальник передає споживачу з 01 жовтня 2017 року по 31 березня 2018 року (включно) природний газ обсягом 26 255,496 тис.куб.метрів; постачальник передає споживачу з 01 квітня 2018 року по 31 травня 2018 року (включно) природний газ обсягом 4 194,344 тис.куб.метрів; постачальник передає споживачу з 01 червня 2018 року по 31 липня 2018 року (включно) природний газ обсягом до 9 600,000 тис.куб.метрів.

Ціна за 1 000 куб.м газу на дату укладання договору становить 4 942,00 грн., крім того податок на додану вартість (ПДВ) - 20%. Усього до сплати разом з податком на додану вартість - 5930,40 грн. (п. 5.2 Договору).

Пунктом 6.1. Договору, в редакції додаткової угоди № 1 від 15.01.2018, встановлено, що оплата за природний газ здійснюється споживачем виключно коштами шляхом 100-відсоткової поточної оплати протягом місяця поставки природного газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий природний газ здійснюється до 25 числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Сторони погодили, що, з урахуванням пункту 11.3 цього договору, укладення договору про організацію взаєморозрахунків, а також підписання споживачем будь-яких документів (актів, розрахунків, протоколів тощо) щодо нарахованих (оформлених) та не профінансованих пільг і житлових субсидій населенню згідно з Порядком фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 04.03.2002 № 256, не змінює строків та умов розрахунків за цим договором.

Відповідно до п. 7.2. Договору споживач зобов`язаний своєчасно оплачувати вартість поставленого природного газу в розмірі та порядку, що передбачені цим Договором.

За приписами п. 6.3 Договору, оплата за природний газ здійснюється таким чином:

1) споживач перераховує на поточний рахунок із спеціальним режимом використання постачальника даного банківського дня розрахункового місяця кошти згідно з нормативами перерахування, затвердженими в установленому порядку, які зараховуються як оплата за природний газ, поставлений постачальником споживачеві в порядку, визначеному законодавством, - у разі коли на споживача станом на 30 вересня 2015 року поширювалася дія статті 19-1 Закону України «Про теплопостачання»;

2) в будь-якому випадку, споживач зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі розрахуватися за поставлений природний газ відповідно до пункту 6.1 цього договору - в разі коли на поточний рахунок із спеціальним режимом використання споживача надходить недостатньо коштів для своєчасної оплати використаного природного газу;

3) з поточного рахунка споживача кошти перераховуються на поточний рахунок із спеціальним режимом використання постачальника та зараховуються як оплата за природний газ, поставлений постачальником споживачеві у визначеному законодавством порядку, - у разі коли на споживача станом на 30 вересня 2015 року не поширювалась дія статті 19-1 Закону України «Про теплопостачання» в частині відкриття поточного рахунка із спеціальним режимом використання;

4) шляхом зарахування постачальником коштів, що надійшли від споживача як погашення заборгованості за природний газ, поставлений в минулі періоди згідно з цим договором, у порядку календарної черговості виникнення заборгованості - за наявності заборгованості у споживача за цим договором. Кошти, які надійшли від споживача, зараховуються як передоплата за умови відсутності за цим договором;

5) оплата інших платежів (пені, штрафів, судових зборів, інфляційних нарахувань тощо), крім суми основної заборгованості, здійснюється споживачем на поточний рахунок постачальника.

Згідно з п. 3.7 Договору приймання-передача природного газу, переданого постачальником споживачеві у відповідному місяці постачання оформлюється актом приймання-передачі.

Споживач підтверджує, що підписаний сторонами акт приймання-передачі газу за розрахунковий місяць означає повне виконання постачальником своїх зобов`язань в частині постачання природного газу за цим договором у відповідному місяці. (п. 3.10 Договору)

Відповідно до п. 12.1 Договору в редакції додаткової угоди № 4 від 12.06.2018, Договір набирає чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення підпису постачальника печаткою, і діє в часті реалізації природного газу з 01.10.2017 по 31.04.2018 (включно), а в частині проведення розрахунків - до їх повного здійснення.

Звертаючись до суду з цим позовом позивач зазначає, що заявлена до стягнення сума коштів становить перераховані ним відповідачу за виконання умов Договору від 11.10.2017 в період з 17.10.2018 по 31.12.2018 кошти, проте він за поставлений відповідачем за цим Договором природний газ розрахувався у повному обсязі, так як:

- частина оплати за поставлений газ здійснювалася на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 11.01.2005 №20 «Про затвердження Порядку перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам та надання пільг, субсидій та компенсацій» і основна частина оплати здійснювалася на підставі Постанови Кабінету України від 18.06.2014 № 217, якою затверджено Порядок розподілу коштів, що надходять на поточні рахунки із спеціальним режимом використання для проведення розрахунків з постачальником природного газу, на якого покладено спеціальні обов`язки;

- ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 07.06.2018 у справі № 760/14539/18 накладено арешт на належне позивачу майно, як на єдиний майновий комплекс, зобов`язано Національне агентство України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів забезпечити реєстрацію прав управління та інших речових прав, що виникатимуть на підставі ухвали слідчого судді про передачу Національному агентству в управління майна, на яке накладено арешт, а 24.09.2018 АРМА уклало з управителем - Приватним підприємством «Гарант Енерго М» договір про управління (майном) активами, належним позивачу;

- з огляду на укладення вказаного договору про управління (майном) активами та враховуючи положення ч. 3 ст. 22 Закону України «Про теплопостачання», згідно з якою у разі якщо суб`єкту господарювання надано в користування (оренду, концесію, управління тощо) цілісний майновий комплекс (індивідуально визначене майно) з вироблення теплової енергії, такий суб`єкт стає правонаступником за борговими зобов`язаннями з оплати спожитих енергоносіїв та послуг з їх транспортування і постачання, що виникли у суб`єкта господарювання, який раніше використовував зазначене майно (володів або користувався ним), управителю було передано борги за спожитий природний газ, в тому числі заборгованість позивача за спірним у сумі 132 525 954,97 грн.;

- отже, перераховані позивачем відповідачу як розподіл коштів на виконання Постанови КМУ від 18.06.2014 № 217 по Договору в період з 17.10.2018 по 31.12.2018 кошти на загальну суму 705 286,83 грн. є надмірно сплаченими та підлягають поверненню позивачу.

Відповідач проти задоволення позову заперечив, пославшись на те, що:

- на виконання умов Договору ним було передано позивачу газ на загальну суму 194 397 604,66 грн., який позивачем у повному обсязі оплачено не було;

- згідно з висновками Верховного Суду, які викладені у постановах № 910/4288/20 від 12.08.2021, № 3/385 від 19.10.2020 та від 08.05.2019 у справі № 910/5080/18 наслідком застосування ч. 3 ст. 22 Закону України «Про теплопостачання» може бути те, що попередній користувач майна залишається власником майна (майнових прав вимоги до споживачів теплової енергії), а новий користувач несе тягар боргових зобов`язань попереднього користувача, що призводить до одержання попереднім користувачем прибутку за рахунок нового користувача. Тобто, у разі здійснення правонаступництва на підставі ч. 3 ст. 22 Закону України «Про теплопостачання» з попереднього користувача цілісного майнового комплексу на нового, кінцевими власниками яких є різні особи, на нового користувача та особу, яка здійснює управління таким суб`єктом, буде покладений надмірний тягар відповідальності за борги іншої особи.

- позивач не надав належного доказу надсилання претензії позивачу (відсутній опис вкладення у цінний лист);

- акт звірки розрахунків не є первинним бухгалтерським документом та не підтверджує заявлену до стягнення суму, в тому числі в сукупності з іншими доказами.

Суд першої інстанції у задоволенні позовних вимог відмовив, що колегія суддів вважає вірним, з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ч. 2 ст. 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 ЦК України.

Відповідно до ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори.

Відповідно до ч.1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно ст. 712 ЦК України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч.1 ст. 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Згідно зі ст.ст. 525, 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства; Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, з матеріалів справи слідує, що на виконання умов Договору у період з жовтня 2017 року по липень 2018 року відповідач передав, а позивач прийняв природний газ загальною вартістю 194 397 604,66 грн., що підтверджується актами приймання-передачі природного газу від 31.10.2017, 30.11.2017, 31.12.2017, 31.01.2018, 28.02.2018, № 31.03.2018, 30.04.2018, № 31.05.2018, 30.06.2018, 31.07.2018, а позивач, в свою чергу, на виконання своїх зобов`язань, згідно з поданими доказами та поясненнями сторін, сплатив 62 576 936,52 грн. (оплати з лютого 2018 року по жовтень 2018), що включає в себе вказану позивачем суму переплати 705 286,83 грн.

Вказані факти сторонами не заперечуються.

Колегія суддів зазначає про те, що заявлена до стягнення сума фактично є коштами, які відповідач перерахував позивачу у період з 18.10.2018 по 11.12.2018, а наявність підстав для їх стягнення позивач обґрунтовує тим, що з огляду на накладення арешту на належне позивачу майно, передачу його в управління Національному агентству та укладення останнім 24.09.2018 з управителем - Приватним підприємством «Гарант Енерго М» договору про управління вказаним (майном) активами, в силу положень ч. 3 ст. 22 Закону України «Про теплопостачання», згідно з якою у разі якщо суб`єкту господарювання надано в користування (оренду, концесію, управління тощо) цілісний майновий комплекс (індивідуально визначене майно) з вироблення теплової енергії, такий суб`єкт стає правонаступником за борговими зобов`язаннями з оплати спожитих енергоносіїв та послуг з їх транспортування і постачання, що виникли у суб`єкта господарювання, який раніше використовував зазначене майно (володів або користувався ним), управителю (ПП «Гарант Енерго М») передано борги за спожитий природний газ, в тому числі заборгованість позивача за Договором у сумі 132 525 954,97 грн., а відтак перераховані позивачем відповідачу в період з 17.10.2018 по 31.12.2018 кошти на загальну суму 705 286,83 грн. як розподіл коштів на виконання Постанови КМУ від 18.06.2014 № 217 по Договору є надмірно сплаченими коштами та підлягають поверненню позивачу.

Отже, позивач фактично посилається на те, що ПП «Гарант Енерго М» є правонаступником позивача відповідно до ст. 22 Закону України «Про теплопостачання».

Правонаступництвом є перехід прав і обов`язків від одного суб`єкта до іншого. Розрізняють дві форми правонаступництва: універсальне та часткове (сингулярне). У разі універсального правонаступництва до правонаступника (фізичної або юридичної особи) разом з правами первісного кредитора переходять і його обов`язки. Таке правонаступництво відбувається у разі спадкування, реорганізації юридичної особи шляхом перетворення, злиття, приєднання. У разі часткового (сингулярного) правонаступництва до правонаступника переходять тільки певні права та обов`язки кредитора.

Згідно із ст. 520 ЦК України боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом.

Частиною 3 ст. 22 Закону України «Про теплопостачання» встановлено, що у разі якщо суб`єкту господарювання надано в користування (оренду, концесію, управління тощо) цілісний майновий комплекс (індивідуально визначене майно) з вироблення теплової енергії, такий суб`єкт стає правонаступником за борговими зобов`язаннями з оплати спожитих енергоносіїв та послуг з їх транспортування і постачання, що виникли у суб`єкта господарювання, який раніше використовував зазначене майно (володів або користувався ним).

Зі змісту зазначеної норми вбачається особливий вид правонаступництва, однією з умов якого визначено надання у користування (оренду, концесію, управління тощо) цілісного майнового комплексу (індивідуально визначеного майна) саме з вироблення теплової енергії.

Частина третя статті 22 Закону України «Про теплопостачання» визначає випадок правонаступництва за борговими зобов`язаннями суб`єкта господарювання, який раніше використовував цілісний майновий комплекс із вироблення теплової енергії, новим суб`єктом господарювання, який одержав таке майно у користування.

Сторонами не заперечується, що належне позивачу майно було передано в управління ПП «Гарант Енерго М».

Аналіз змісту ч. 3 ст. 22 Закону України «Про теплопостачання» свідчить про покладення законодавцем обов`язку однієї особи відповідати за боргами іншої, проте питання передачі активів (прав вимоги до споживачів теплової енергії, яку поставлено внаслідок споживання енергоносіїв, та зобов`язання по оплаті яких передається) наведеною нормою не врегульовано, а відтак наслідком застосування наведеної норми закону може бути те, що суб`єкт господарювання, якому надано в користування цілісний майновий комплекс (індивідуально визначене майно) з вироблення теплової енергії, стає боржником за борговими зобов`язаннями суб`єкта господарювання, який раніше використовував зазначене майно. Тобто, попередній користувач майна залишається власником майна (майнових прав вимоги до споживачів теплової енергії), а новий користувач несе тягар боргових зобов`язань попереднього користувача, що призводить до одержання попереднім користувачем прибутку за рахунок нового користувача.

Тобто, у разі здійснення правонаступництва на підставі ч. 3 ст. 22 Закону України «Про теплопостачання» з попереднього користувача цілісного майнового комплексу на нового, кінцевими власниками яких є різні особи, на нового користувача та особу, яка здійснює управління таким суб`єктом, буде покладений надмірний тягар відповідальності за борги іншої особи.

Водночас держава відповідно до ч. 4 ст. 13 Конституції України забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб`єкти права власності рівні перед законом.

Відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 41 Конституції кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Наведені положення основного Закону поширюються на всіх суб`єктів права власності, в тому числі на органи місцевого самоврядування (створювані ними комунальні підприємства).

Правова сутність статей 13 та 41 Конституції України полягає у проголошенні рівних можливостей володіння, користування і розпорядження власністю та гарантіях держави щодо забезпечення захисту цих прав.

Відповідно до ч. 1 ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що поширення положень ч. 3 ст. 22 Закону України «Про теплопостачання», а саме здійснення правонаступництва у спірних правовідносинах на підставі ч. 3 ст. 22 ч. 3 ст. 22 Закону України «Про теплопостачання» матиме наслідком покладення тягаря сплати боргів іншої особи - позивача на нового користувача (ПП «Гарант Енерго М»), який не може нести відповідальність за неефективне користування об`єктами теплопостачання конкретним суб`єктом господарювання - попереднім користувачем комплексу, який відповідно до ст. 42 ГК України здійснює господарську діяльність самостійно, ініціативно, систематично та на власний ризик з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку. Вказане містить ознаки дискримінаційного підходу в частині визначення юридичної поведінки сторін господарських правовідносин з порушенням принципу рівності та пропорційності ,а отже суперечить справедливому застосуванню норми права як елементу верховенства права.

Вказане узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, яка викладена у постановах від 03.09.2019 у справі 910/5082/18, від 19.10.2020 по справі №3/385, від 12.08.2021 по справі № 910/4288/20.

До того ж колегія суддів приймає до уваги і те, що грошові кошти на стягненні яких наполягає позивач є коштами, які надійшли на виконання Постанови КМУ від 18.06.2014 № 217, якою затверджено Порядок розподілу коштів, що надходять на поточні рахунки із спеціальним режимом використання для проведення розрахунків з постачальником природного газу, на якого покладено спеціальні обов`язки, тобто фактично вказані кошти є частиною плати за вироблену позивачем з поставленого відповідачем за Договором природного газу теплову енергію, яку (частину) відповідач отримує як плату за поставлений газ у відповідності до вказаного порядку. Отже такі кошти не є власними коштами відповідача а їх стягнення з позивача буде суперечити і Порядку розподілу коштів, що надходять на поточні рахунки із спеціальним режимом використання для проведення розрахунків з постачальником природного газу, на якого покладено спеціальні обов`язки.

При цьому, як на доказ наявності переплати у розмірі 705 286,83 грн. позивач посилається на акт звіряння розрахунків за договором №6253/1718-ТЕ-21/ПТ від 28.02.2019.

Як вірно встановлено судом першої інстанції:

- акт звірки розрахунків є лише технічним (фіксуючим) документом, за яким бухгалтерії підприємств звіряють бухгалтерський облік операцій. Акт відображає стан заборгованості та в окремих випадках - рух коштів у бухгалтерському обліку підприємств і має інформаційний характер, тобто має статус документа, який підтверджує тотожність ведення бухгалтерського обліку господарських операцій обома сторонами правовідносин. Сам по собі акт звірки розрахунків не є належним доказом факту здійснення будь-яких господарських операцій;

- акт звірки може вважатися доказом у справі в підтвердження певних обставин, зокрема в підтвердження наявності заборгованості суб`єкта господарювання, її розміру, визнання боржником такої заборгованості тощо. Однак, за умови, що інформація, відображена в акті підтверджена первинними документами та акт містить підписи уповноважених на його підписання сторонами осіб;

- не вбачається можливим ідентифікувати осіб, які підписали цей акт від імені відповідача, оскільки акт звіряння розрахунків від 28.02.2019 не містить їх ПІБ, а наявні лише два підписи та зазначено підписантів - «Керівник» та «Заступник головного бухгалтера».

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача надмірно сплачених за договором постачання природного газу № 6253/1748-ТЕ-21/ПТ від 11.10.2017 грошових кошів в сумі 705 286,83 грн. та відмовив у задоволенні позовних вимог.

Щодо інших аргументів сторін колегія суддів зазначає, що вони були досліджені та не наводяться у судовому рішенні, позаяк не покладаються в його основу, тоді як Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа Серявін проти України, § 58, рішення від 10.02.2010). Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України).

Дослідивши матеріали наявні у справі, апеляційний суд робить висновок, що суд першої інстанції дав належну оцінку доказам по справі та виніс законне обґрунтоване судове рішення, яке відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам і матеріалам справи.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновку місцевого господарського суду з огляду на вищевикладене.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що скаржник не довів обґрунтованість своєї апеляційної скарги, докази на підтвердження своїх вимог суду не надав, апеляційний суд погоджується із рішенням Господарського суду міста Києва від 11.01.2023 у справі № 910/9007/22, отже підстав для його скасування або зміни в межах доводів та вимог апеляційної скарги не вбачається.

Враховуючи вимоги та доводи апеляційної скарги, апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «Енергія-Новий Розділ» задоволенню не підлягає.

Відповідно до приписів ст. 129 ГПК України судові витрати по сплаті судового збору за звернення з цією апеляційною скаргою покладаються на апелянта.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 129, 252, 263, 267-271, 273, 275, 276, 281-285, 287 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Енергія-Новий Розділ» на рішення Господарського суду міста Києва від 11.01.2023 у справі № 910/9007/22 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 11.01.2023 у справі № 910/9007/22 залишити без змін.

3. Поновити дію рішення Господарського суду міста Києва від 11.01.2023 у справі № 910/9007/22.

4. Судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на апелянта.

5. Повернути до Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/9007/22.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання її повного тексту.

Повний текст судового рішення складено 16.05.2023.

Головуючий суддя М.Л. Яковлєв

Судді О.В. Тищенко

Є.Ю. Шаптала