судді Великої Палати Верховного Суду Ткачука О. С.
за позовами третіх осіб, які заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору: 1) Компанії Calefort Developments Limited, 2) Компанії Emsworth Assets Limited, 3) Компанії Gilson Investmens Limited до 1) Компанії Eastcoast United Inc., 2) Компанії Statex Corp., 3) Компанії Newport Inc., 4) Компанії Sayers Holdings Limited, 5) Приватного акціонерного товариства «Ділові партнери», 6) Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку, 7) Компанії Ferrexpo AG, 8) Товариства з обмеженою відповідальністю «Солід Дніпро», 9) Товариства з обмеженою відповідальністю «Основа - цінні папери», 10) Акціонерного товариства «Інг Банк Україна», 11) Міністерства юстиції України, 12) Приватного акціонерного товариства «Полтавський гірничо-збагачувальний комбінат», 13) Виконавчого комітету Горішньоплавнівської міської ради Полтавської області про визнання недійсним договору в частині та відновлення становища, яке існувало до порушення прав.
19 квітня 2023 року Велика Палата Верховного Суду ухвалила постанову, якою постанову Північного апеляційного господарського суду від 12 вересня 2022 року скасувала. Рішення Господарського суду міста Києва від 27 травня 2021 року змінила в мотивувальній частині, виклавши її в іншій редакції.
З таким висновком Великої Палати Верховного Суду не повною мірою погоджуюся і відповідно до частини третьої статті 34 ГПК України висловлюю окрему думку.
1.Вважаю, що при ухваленні постанови від 19 квітня 2023 року Велика Палата Верховного Суду залишила поза увагою окремі положення висновку члена Науково-консультативної Ради при Верховному Суді (далі - НКР) щодо тлумачення норм права, які підлягали застосуванню у цій справі.
Так, у висновку, підготовленому 10 квітня 2023 року доктором юридичних наук, професором, завідувачем кафедри приватного права Київського національного економічного університету імені Вадима Гетьмана, членом НКР при Верховному Суді Омельченком А. В., окрім іншого, вказано наступне.
«…У випадку, якщо акції, що були предметом договору купівлі-продажу цінних паперів від 18 листопада 2002 року, не існують на час вирішення судового спору, інші акції емітента ПрАТ «Полтавський ГЗК» (іншої номінальної вартості, кількості та загальної вартості) не можуть бути витребувані у набувача.
Віндикаційний позов не є належним способом захисту порушеного права акціонера (власника акцій) у випадку визнання недійсним договору, на підставі якого ці акції були ним відчужені, оскільки, по-перше, цінні папери є родовими речами (якщо вони не індивідуалізовані у процесі цивільного обороту), і, по-друге, важливою умовою звернення з віндикаційним позовом є відсутність між позивачем і відповідачем зобов`язально-правових відносин щодо спірного майна».
На моє переконання, такі висновки члена НКР заслуговували на увагу. Проте, питання належності обраного позивачами способу захисту порушеного права Велика Палата Верховного Суду взагалі не досліджувала, хоча у численних рішеннях до цього неодноразово перевіряла ефективність способів судового захисту й у багатьох випадках в залежності від цього ухвалювала рішення.
2. В оскарженому рішенні апеляційного суду вказано, що позовна давність щодо вимоги про визнання договору купівлі-продажу цінних паперів від 18 листопада 2002 року не пропущена, хоча вочевидь обґрунтованість поновлення судом кілька разів пропущеного строку позовної давності (ст. 257 ЦК України) викликає сумніви.
Велика Палата Верховного Суду взагалі не дала оцінки таким твердженням суду.
3. Також Велика Палата жодним чином не торкнулася питання дотримання судами розумних строків провадження у справі. Не було приділено увагу і тому, що у діях позивачів наявні ознаки зловживання процесуальним правом. Разом із тим відповідно до статті 43 ГПК України в залежності від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню господарського судочинства, зокрема:
1) подання клопотання (заяви) для вирішення питання, яке вже вирішено судом, за відсутності інших підстав або нових обставин, вчинення дій, спрямованих на безпідставне затягування чи перешкоджання розгляду справи чи виконання судового рішення;
2) подання декількох позовів до одного й того самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав або подання декількох позовів з аналогічним предметом і з аналогічних підстав, або вчинення інших дій, метою яких є маніпуляція автоматизованим розподілом справ між суддями;
3) подання завідомо безпідставного позову, позову за відсутності предмета спору або у спорі, який має очевидно штучний характер.
Якщо подання скарги, заяви, клопотання визнається зловживанням процесуальними правами, суд з урахуванням обставин справи має право залишити без розгляду або повернути скаргу, заяву, клопотання.
Суд зобов`язаний вживати заходів для запобігання зловживанню процесуальними правами. У випадку зловживання процесуальними правами учасником судового процесу суд застосовує до нього заходи, визначені цим Кодексом.
Про ознаки зловживання процесуальним правом свідчать наступні обставини.
У 2005 році Компанія GILSON INVESTMENTS LIMITED звернулась до господарського суду із позовом до Компанії EMSWORTH ASSETS LIMITED, Компанії CALEFORT DEVELOPMENTS LIMITED, Компанії TRIMCROFT SERVICES LIMITED, Компанії EASTCOAST UNITED INC, Компанії STATEX CORP, Компанії NEWPORT INC, Компанії SAYERS HOLDINGS LIMITED, АБ «ІНГ Банк Україна», в якому, з урахуванням уточнень, просила визнати договір купівлі-продажу цінних паперів від 18 листопада 2002 року № 1911/27 недійсним.
Остаточне рішення у цій справі було ухвалено Вищим господарським судом України 16 лютого 2015 року, яким залишено без змін судові рішення попередніх інстанцій про відмову у задоволенні позову компанії GILSON INVESTMENTS LIMITED.
Позов у даній справі, який було пред`явлено у 2020 році, фактично стосувався тих самих обставин щодо договору від 18 листопада 2002 року та розглядався майже 3 роки.
В судових засіданнях Великої Палати Верховного Суду голова правління Ferrexpo AG звертав увагу суддів на те, що кінцеві бенефіціари офшорних компаній позивачів судами у цій справі не були встановлені.
За інформацією, поширеною ще у грудні 2021 року у засобах масової інформації, «Триває спроба захопити Полтавський ГЗК і передати його під контроль офшорів Trimcroft Services Limited, Emsworth Assets Limited, Gilson Investments Limited і Calefort Developments Limited. Їх ЗМІ неодноразово пов`язували з російськими бізнесменами ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , пов`язаних із Кремлем. Про це свідчать дані судового реєстру. ОСОБА_1 - депутат російської Думи. 2014 року голосував за окупацію Криму. Перебуває під санкціями США та ЄС. ОСОБА_2 - президент футбольного клубу ЦСКА. Ці російські бізнесмени не вперше атакують Полтавський ГЗК. 2005-го вони вперше подали до суду про визнання недійсним купівлю 2002 року Ferrexpo акцій підприємства.» (Росіяни намагаються захопити Полтавський ГЗК концерну Ferrexpo. ІНФОРМАЦІЯ_1
Тобто у відкритому доступі поширена інформація про сумнівну підприємницьку діяльність Компанії Trimcroft Services Limited, Компанії Calefort Developments Limited, Компанії Emsworth Assets Limited та Компанії Gilson Investmens Limited.
Крім того, 03 березня 2023 року на інтернет-сторінці Журналу Forbes Ukraine опубліковане інтерв`ю директора Ferrexpo ОСОБА_3 під назвою ««ІНФОРМАЦІЯ_3» (ІНФОРМАЦІЯ_4).
У цій публікації директор Ferrexpo, зокрема, наголосив, що «ІНФОРМАЦІЯ_5.»
Наведеним вище поясненням в суді представника відповідача Велика Палата оцінки не дала і не перевірила, чи досліджували вказані обставини суди першої та апеляційної інстанції. Хоча в залежності від результатів перевірки, підтвердження чи спростування відповідної інформації, суди мали вирішити питання про склад учасників процесу та забезпечити реалізацію ними своїх процесуальних прав та обов`язків, законність звернення до суду з позовними вимогами. У свою чергу, ретельність перевірки Великою Палатою усіх процесуальних дій нижчестоящих судів повинна була спонукати Велику Палату до обговорення не тільки питання про зловживання процесуальними правами, але й питання про наявність підстав для постановлення Окремої ухвали на адресу судів нижчестоящих інстанцій відповідно до ст. 246 ГПК України.
4. Великій Палаті Верховного Суду, на мою думку, доцільно було б перевірити твердження про те, що кінцевими бенефіціарами офшорних компаній - позивачами у справі виступають громадяни росії. У своїх Окремих думках, я вже неодноразово висловлювався про те, що російська федерація та усі ті, хто матеріальними ресурсами забезпечує ведення збройної агресії в Україні, не мають права на судовий позов в результаті задоволення якого можуть отримати додаткові ресурси для фінансування загарбницької війни. Подібні звернення до Українського суду з метою стягнення коштів з тих, хто постраждав, був вбитий чи знищений через бойові дії російських окупантів, повинні кваліфікуватися як зловживання правом.
5. На мою думку, усі наведені у пунктах 1-4 обставини мали бути враховані та в обов`язковому порядку перевірені касаційним судом в ході ухвалення рішення. При цьому частина друга статті 300 ГПК України забороняє суду касаційної інстанції встановлювати обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
Таким чином, вважаю, що після скасування постанови апеляційного суду Велика Палата Верховного Суду мала передати справу на новий розгляд для встановлення всіх обставин справи, оскільки без з`ясування таких обставин неможливо ухвалити законне, об`єктивне та обґрунтоване судове рішення.
Також Велика Палата, на мою думку, повинна була ухвалити Окрему ухвалу як реакцію на допущені судами нижчих інстанцій порушення норм матеріального і процесуального права.
Від цього залежало і вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням як у цьому спорі, так і в майбутніх судових справах (статті 4, 13, 43, 246 ГПК України).
Суддя О. С. Ткачук