ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

"17" травня 2023 р. Справа № 911/1472/23

Суддя Господарського суду Київської області Н.Г. Шевчук розглянувши заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову

за позовною заявою ОСОБА_1 , АДРЕСА_1

до Білоцерківської міської ради Київської області, 09100, Київська обл.асть місто Біла Церква, вулиця Ярослава Мудрого, будинок 15

про визнання незаконним та скасування рішення

встановив:

До Господарського суду Київської області звернулась із позовною заявою ОСОБА_1 з вимогами до Білоцерківської міської ради Київської області про визнання незаконним та скасування рішення Білоцерківської міської ради Київської області № 3816-39-VІІІ від 27.04.2023 "Про припинення права постійного користування земельною ділянкою Парафії ОСОБА_2 ", яким Білоцерківська міська рада припинила право постійного користування Парафії ОСОБА_2 на земельну ділянку з цільовим призначенням 03.04 Для будівництва та обслуговування будівель громадських та релігійних організацій (вид використання - під розміщення храму ОСОБА_2 ) площею 0,0959 га з кадастровим номером: :03:004:0030, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 .

Разом з позовною заявою ОСОБА_1 подала заяву б/н від 12.05.2023 про забезпечення позову, в якій просить суд вжити заходи забезпечення позову, а саме:

- зупинити дію рішення № 3816-39-VIII Білоцерківської міської ради Київської області від 27.04.2023 "Про припинення права постійного користування земельною ділянкою Парафії ОСОБА_2 " на земельну ділянку з цільовим призначенням 03.04 Для будівництва та обслуговування будівель громадських та релігійних організацій (вид використання під розміщення храму ОСОБА_2 ) площею 0,0959 га з кадастровим номером: :03:004:0030, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , яке виникло на підставі рішення Терезинської сільської ради від 25.12.2012 № 16-213-VІ;

- заборонити Білоцерківській міській раді Київської області вчиняти дії щодо передання земельної ділянки у власність або користування усієї площі або частини площі земельної ділянки із кадастровим номером: :03:004:0030, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , яке виникло на підставі рішення Терезинської сільської ради від 25.12.2012 № 16-213-VІ;

- заборонити державним реєстраторам, визначеним Законом України "Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень", вчиняти у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно реєстраційні дії щодо земельної ділянки із кадастровим номером: :03:004:0030;

- накласти арешт на земельну ділянку із кадастровим номером: :03:004:0030, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 .

В обґрунтування заяви про вжиття заходів забезпечення позову та позовних вимог ОСОБА_1 зазначає, що припинення права постійного користування земельною ділянкою, наданою для задоволення релігійних потреб громадян України, з підстав, окреслених в оскаржуваному рішенні, свідчить про перевищення та зловживання органом місцевого самоврядування своїми повноваженнями та прямо спричиняє протиправні обмеження прав та інтересів релігійної громади та грубо порушує права громадян відправляти релігійні обряди та задовольняти релігійні потреби сповідування і поширювати віру.

Парафія ОСОБА_2 вважає, що за час вирішення спору спірна земельна ділянка може бути передана відповідачем на користь третіх осіб, зокрема, під забудову, що може призвести до сутичок та конфліктів громадян на релігійному підґрунті.

Крім того, прийняття відповідачем рішень чи вчинення правочинів або дій щодо надання земельної ділянки у власність або користування третім особам, вчинення реєстраційних дій щодо земельної ділянки відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень", за твердженнями заявника, призведе до необхідності повторного звернення до суду для їх оспорення.

Таким чином ОСОБА_1 стверджує, що подальше вирішення відповідачем долі зазначеної земельної ділянки в інший спосіб, аніж повернення її в постійне користування позивачу, істотно ускладнить ефективний судовий захист і поновлення права позивача на постійне користування земельною ділянкою відповідно до її цільового призначення.

Заявник вважає, що своєчасне невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

Розглянувши вказану заяву про забезпечення позову, проаналізувавши норми господарського процесуального законодавства України, суд зазначає наступне.

Приписами статті 136 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 137 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

За правилами цієї статті заходи до забезпечення позову застосовуються господарським судом як засіб запобігання можливим порушенням майнових прав чи охоронюваних законом інтересів особи та гарантія реального виконання рішення суду.

Метою забезпечення позову є вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача чи інших учасників справи для того, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь особи, яка звернулась з позовом, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Відповідно до частини першої статті 137 Господарського процесуального кодексу України позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачу і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною відповідачу вчиняти певні дії; забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві, або виконувати щодо нього інші зобов`язання; іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно із частинами третьою-четвертою, одинадцятою статті 137 Господарського процесуального кодексу України суд може застосувати кілька заходів забезпечення позову. Заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Не допускається вжиття заходів забезпечення позову, які за змістом є тотожними задоволенню заявлених позовних вимог, якщо при цьому спір не вирішується по суті.

При вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу. Заходи до забезпечення позову повинні бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Співмірність передбачає співвідношення господарським судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, та майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Водночас, якщо позивач звертається до суду з немайновою позовною вимогою, судове рішення у разі задоволення якої не вимагатиме примусового виконання, то в даному випадку не має взагалі застосуватися та досліджуватися така підстава вжиття заходів забезпечення позову, як достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду, а має застосовуватися та досліджуватися така підстава вжиття заходів забезпечення позову як достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

В таких немайнових спорах має досліджуватися, чи не призведе невжиття заявленого заходу забезпечення позову до порушення вимоги щодо справедливого та ефективного захисту порушених прав, зокрема, чи зможе позивач їх захистити в межах одного цього судового провадження за його позовом без нових звернень до суду (аналогічну правову позицію викладено у постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 16.08.2018 у справі № 910/1040/18).

Разом з тим, необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову.

Отже, з вищевказаного вбачається, що не існує універсального алгоритму застосування заходів забезпечення позову, оскільки їх вжиття (або відмова у такому) знаходиться у прямій залежності від фактичних обставин кожного господарського спору.

Таким чином, звертаючись з відповідною заявою, заявник, серед іншого, повинен обґрунтувати причини звернення з такою заявою та надати суду докази наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу забезпечення позову; наявність зв`язку між конкретним заходом забезпечення і предметом позовної вимоги.

З цією метою та з урахуванням загальних вимог, передбачених статтями 74 Господарського процесуального кодексу України, обов`язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу до забезпечення позову.

Згідно із частиною першою статті 73, частиною першою статті 74 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтями 76, 77, 79 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Дослідивши матеріали позовної заяви та подану заяву про забезпечення позову, суд з урахуванням вищевказаних приписів законодавства вважає, що заявником не наведено фактичних обставин, які б свідчили про реальну ймовірність ускладнення чи унеможливлення ефективного захисту його прав, саме за захистом яких він звернувся до суду, у разі задоволення позову, та обставин, які б підтверджували, що невжиття відповідних заходів забезпечення позову ускладнить чи унеможливить ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, які є предметом даного спору.

Як вбачається з поданої заяви, заявник не зазначає в заяві та не надає до неї відповідних доказів, які б свідчили, що відповідач після прийняття рішення № 3816-39-VIII від 27.04.2023 має намір вчинити певні дії, спрямовані на розпорядження спірною земельною ділянкою з кадастровим номером :03:004:0030, зокрема передати її у власність чи користування третім особам.

Тобто, сам лише факт прийняття Білоцерківською міською радою рішення № 3816-39-VIII від 27.04.2023 "Про припинення права постійного користування земельною ділянкою Парафії ОСОБА_2 " та виникнення у зв`язку з цим спору між сторонами з приводу права користування земельною ділянкою не свідчить про намір Білоцерківської міської ради передати земельну ділянку у власність чи користування третім особам чи іншим чином розпорядитись вказаною земельною ділянкою до вирішення спору.

При цьому, заявник не повідомляє жодних обставин стосовно вчинення певних дій з об`єктом нерухомого майна (земельною ділянкою) станом на момент пред`явлення позову до суду.

Таким чином, самі лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування підтвердженого доказами не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Крім того, суд звертає увагу, що оцінка дій Білоцерківської міської ради, на незаконності яких наголошує заявник та обґрунтованість позову, надається і вирішується судом під час розгляду справи по суті на підставі зібраних у підготовчому провадженні доказів, а не під час розгляду заяви про забезпечення позову.

В аспекті підстав для застосування заборони вчиняти реєстраційні дії, суду не доведено, що державним реєстратором отримано документи з метою проведення реєстраційних дій, або наявні наміри чи звернення осіб щодо вчинення таких дій.

Накладення арешту на земельну ділянку не є співмірним заходом забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами немайнового характеру. Такий захід забезпечення позову не сприяє збалансованості інтересів сторін та не спроможний забезпечити ефективний захист або поновлення порушених прав або інтересів позивача.

Предметом позову у поданій позовній заяві є вимоги позивача про визнання незаконним та скасування рішення Білоцерківської міської ради Київської області № 3816-39-VІІІ від 27.04.2023 "Про припинення права постійного користування земельною ділянкою Парафії ОСОБА_2 ".

Тобто, позовні вимоги у цій справі не мають майнового характеру та не стосуються безпосередньо повернення/витребування земельної ділянки на користь позивача.

Таким чином, в даному випадку відсутній зв`язок між заходом забезпечення позову, у вигляді накладення арешту на земельну ділянку, який заявлений позивачем і предметом позовних вимог.

Суд зазначає, що заявником у заяві про вжиття заходів щодо забезпечення позову у контексті заявлених позовних вимог не наведено достатніх обґрунтувань та не долучено належних доказів, які б свідчили про існування очевидної небезпеки істотного ускладнення чи унеможливлення ефективного захисту або поновлення порушених прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

За таких обставин, суд не вбачає підстав для задоволення заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову.

За змістом статті 140 Господарського процесуального кодексу України заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи. Ухвалу про забезпечення позову або про відмову у забезпеченні позову може бути оскаржено.

Враховуючи положення статті 129 Господарського процесуального кодексу України та Закону України "Про судовий збір", оскільки заяву про забезпечення позову судом розглянуто, витрати по сплаті судового збору в розмірі 1 342,00 грн відшкодуванню та поверненню не підлягають.

Враховуючи вищевикладене та керуючись статтями 136-140, 234 Господарського процесуального кодексу України, суд

ухвалив:

Відмовити в задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову.

Ухвала господарського суду набирає законної сили в порядку статті 235 Господарського процесуального кодексу України.

Ухвала господарського суду оскаржується в порядку та строки, визначені статтями 254-256 Господарського процесуального кодексу України.

Суддя Н.Г. Шевчук

Ухвалу підписано: 17.05.2023