ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛУГАНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
УХВАЛА
про відмову у видачі судового наказу

22 травня 2023 року м.Харків Справа № 913/183/23
Провадження № 30/913/183/23
стягувача Товариства з обмеженою відповідальністю «Вольт Постач», м. Київ
до боржника Комунального некомерційного підприємства «Станично-Луганська багатопрофільна лікарня» Станично-Луганської селищної територіальної громади, смт Станиця-Луганська Станично-Луганського району Луганської області
Без повідомлення (виклику) сторін
Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16.05.2023 заява передана на розгляд судді Голенко І.П.
Розглянувши заяву про видачу судового наказу, суд зазначає наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 147 Господарського процесуального кодексу України (далі ГПК України) судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 148 цього Кодексу.
Згідно з ч. 1 ст. 148 ГПК України судовий наказ може бути видано тільки за вимогами про стягнення грошової заборгованості за договором, укладеним у письмовій (в тому числі електронній) формі, якщо сума вимоги не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Пунктами 4, 5 ч. 2 ст. 150 ГПК України передбачено, що у заяві повинно бути зазначено вимоги заявника і обставини, на яких вони ґрунтуються; перелік доказів, якими заявник обґрунтовує обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.
До заяви про видачу судового наказу додаються інші документи або їх копії, що підтверджують обставини, якими заявник обґрунтовує свої вимоги (п. 4 ч. 3 ст. 150 ГПК України).
Як вбачається з аналізу вищенаведених норм законодавства, судовий наказ може бути видано за наявності відповідного договору, інших письмових доказів, що підтверджують фактичне виконання сторонами умов договору, а також заявник має обґрунтувати свої вимоги та додати документи, що вказують на правильність і безспірність здійснених розрахунків.
Відтак, безспірні вимоги мають бути підтверджені відповідними доказами.
При цьому обсяг наданих заявником доказів, має бути достатнім для формування у суду переконання про реальність заявлених грошових вимог навіть без повноцінної перевірки їх обґрунтованості по суті.
Відповідно до ч. 1 ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Частиною 1 ст. 74 ГПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Як встановлено судом, заява Товариства з обмеженою відповідальністю «Вольт Постач» про видачу судового наказу обґрунтована наявністю заборгованості Комунального некомерційного підприємства «Станично-Луганська багатопрофільна лікарня» Станично-Луганської селищної територіальної громади з оплати вартості поставленої електричної енергії у лютому 2022 року за договоромпро постачання електричної енергії споживачу № 211221СЛБЛ від 21.12.2021.
Як зазначено заявником, всього згідно актів приймання-передачі електричної енергії № 39 від 31.01.2022, № 124 від 28.02.2022 булопоставлено боржнику електричної енергії у період з січня по лютий 2022 року на загальну суму 312648 грн 12 коп.
Вартість поставленої електричної енергії згідно акту приймання-передачі електричної енергії № 39 від 31.01.2022 у розмірі 302413 грн 44 коп. сплачена боржником повністю.
При цьому в якості доказів заявник надає вищезазначені акти приймання-передачі електричної енергії на загальну суму 312648 грн 12 коп., проте не надано доказів здійснення боржником часткової оплати, яка врахована при визначені розміру заборгованості.
Виходячи зі змісту наданих доказів, суд позбавлений можливості встановити підстави та документальне підтвердження виникнення залишку несплаченої вартості поставленої електричної енергії саме у заявленому розмірі.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 152 ГПК України суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо заяву подано з порушеннями вимог статті 150 цього Кодексу.
Ураховуючи вищевикладене, зважаючи на те, що заявником не дотримано вимог, передбачених ст. 150 ГПК України, а саме: до заяви не додано доказів, що підтверджують обставини, якими заявник обґрунтовує свої вимоги (не підтверджено право грошової вимоги у заявленій сумі), суд приходить до висновку про відмову у видачі судового наказу.
Суд звертає увагу заявника, що відповідно до ч.1 ст.153 ГПК України відмова у видачі судового наказу з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 8, 9 частини першої статті 152 цього Кодексу, не є перешкодою для повторного звернення з такою самою заявою в порядку, встановленому цим розділом, після усунення її недоліків.
Згідно ч. 2 ст. 151 ГПК України у разі відмови у видачі судового наказу або в разі скасування судового наказу внесена сума судового збору стягувачу не повертається. У разі пред`явлення стягувачем позову до боржника у порядку позовного провадження сума судового збору, сплаченого за подання заяви про видачу судового наказу, зараховується до суми судового збору, встановленої за подання позовної заяви.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 148, 151, 152, 153, 232 234 ГПК України, суд
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею - 22.05.2023 у відповідності до ст.235 ГПК України та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції у строки, передбачені ст.256 ГПК України та порядку, визначеному ст.257 ГПК України.

Суддя Ірина ГОЛЕНКО