ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" травня 2023 р. Справа№ 920/674/22

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Яковлєва М.Л.

суддів: Станіка С.Р.

Шаптали Є.Ю.

за участю секретаря судового засідання: Гончаренка О.С.

за участю представників учасників справи згідно протоколу судового засідання від 16.05.2023 у справі №920/674/22 (в матеріалах справи)

розглянувши у відкритому судовому засіданні

матеріали апеляційної скарги Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб Луньо І.В., що діє в інтересах Акціонерного товариства «Міжнародний резервний банк»

на рішення Господарського суду Сумської області від 28.02.2023, повний текст якого складений 06.03.2023

у справі № 920/674/22 (суддя Заєць С.В.)

за позовом Фізичної особи - підприємця Ксєнєвої Зінаїди Петрівни

до Акціонерного товариства «Міжнародний резервний банк» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Луньо І.В.

про стягнення 601 674,04 грн.

ВСТАНОВИВ:

Позов заявлено про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості зі сплати орендної плати в сумі 519 600,00 грн. нарахованої за період з березня по серпень 2022 року включно за умовами договору оренди приміщення від 04.10.2010, компенсації комунальних витрат в сумі 30 469,93 грн., пені в сумі 51 604,11 грн., а також витрат на правову допомогу в сумі 104 000,00 грн.

Відповідач проти задоволення позову заперечив, пославшись на те, що:

- позивач здійснив недостовірний розрахунок боргу, оскільки за даними бухгалтерського обліку банку в якості дебіторської заборгованості позивача перед відповідачем обліковується сума в розмірі 63 334,00, яку 05.04.2012 було сплачено в якості гарантійного платежу відповідно до платіжного доручення 10102316. Так як даний гарантійний платіж не було використано протягом строку оренди та він на даний час залишається в розпорядженні позивача, сума боргу має бути зменшена на суму такого гарантійного платежу, тобто на 63 664,00 грн.;

- у зв`язку з визнанням ТТП України воєнної агресії Російської Федерації форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) сторони звільняються від відповідальності за невиконання зобов`язання;

- позивачем обрано невірний спосіб захисту, так як з 25.02.2022 відповідач перебуває у процедурі ліквідації, і з моменту початку ліквідації банк, як юридична особа, вже не виконує функції банківської установи та не здійснює діяльність, що передбачена Законом України «Про банки та банківську діяльність», отже всі функції банку припиняються, а всі операції банку, що ліквідується, здійснюються виключно в порядку статті 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», який регламентує порядок та черговість задоволення кредиторських вимог та норми якого є спеціальними та пріоритетними по відношенню до інших законодавчих та нормативно-правових актів. За таких обставин позивачу необхідно користуватись визначеною ст. 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» процедурою заявлення до відповідача кредиторських вимог;

- відповідач звертався до позивача з пропозицією щодо розірвання спірного договору, проте, так як такий договір посвідчений нотаріально і угода сторін про його розірвання має бути посвідчена нотаріально, а в силу положень постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 № 164 «Деякі питання нотаріату в умовах воєнного стану» нотаріальне посвідчення такої угоди є неможливим, а позивач не погодився на інший порядок розірвання договору та продовжував нараховувати орендну плату. Вказане свідчить про недобросовісну поведінку позивача.

Рішенням Господарського суду Сумcької області від 28.02.2023 у справі № 920/674/22 позов задоволений частково, до стягнення з відповідача на користь позивача присуджено заборгованість зі сплати орендної плати в сумі 519 600,00 грн., компенсацію комунальних витрат в сумі 30 469,93 грн., пеню в сумі 36 128,88 грн., відшкодування витрат на оплату правової допомоги в сумі 30 000,00 грн., в інший частині позовних вимог, а саме щодо стягнення пені в сумі 15 481,23 грн. відмовлено, до стягнення з відповідача в доход Державного бюджету України (отримувач коштів ГУК Сум.обл/Сумська МТГ/22030101, код отримувача (код за ЄДРПОУ) 37970404, рахунок отримувача UA3018540) присуджено 8 792,89 грн. судового збору

При розгляді спору сторін по суті суд першої інстанції визнав доведеними належними та допустимими доказами факт невиконання відповідачем свого обов`язку по сплаті орендної плати та комунальних платежів за спірним договором за заявлений до стягнення період, з огляду на що позивач має право на орендної плати, компенсації комунальних платежів та пені у заявлених до стягнення сумах, проте, прийнявши до уваги те, що в умовах військової агресії, діяльність як позивача так і відповідача, як суб`єктів підприємницької діяльності є утрудненою та на сторін однаково впливають негативні фактори, пов`язані з воєнними діями на території України та врахувавши баланс інтересів обох сторін, а також значний обсяг відповідальності відповідача, що є непропорційним наслідком порушення умов договору та недоведеність позивачем наявності у останнього збитків у зв`язку із неналежним виконанням відповідачем умов договору дійшов висновку про наявність підстав для зменшення розміру пені на 30%, а саме: з 51 604, 11 грн. до 36 122,87 грн.

Частково задовольняючи вимоги позивача про стягнення з відповідача витрат на правову допомогу суд першої інстанції:

- встановивши, що з аналізу наданих позивачем актів надання правової допомоги № 1 від 26.05.2022 та № 2 від 22.08.2022 до договору №2/4 про надання правової допомоги від 02.04.2022 слідує, що: складання проекту листів, складання і направлення актів звіряння взаємних розрахунків, усні перемовини, надання консультацій є фактично складовими збору доказів для направлення позову (п. 6 акту №2); надання консультації щодо повернення майна не є предметом спору даній справі; витребовування актів приймання передачі під рахунки обленерго так само як складання і направлення актів звіряння взаєморозрахунків не носять в собі правових послуг (більше послуги бухгалтерського спрямування);

- врахувавши обґрунтованість, розумність та реальність розміру витрат на професійну правничу допомогу,

дійшов до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача 30 000,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

Суд першої інстанції не прийняв до уваги заперечення відповідача проти позову, так як:

- за умовами спірного договору (п. 5.11) гарантійний платіж міг бути зарахованим в рахунок передостаннього місяця оренди на підставі відповідного звернення відповідача та погодження позивача, проте, відповідач з вказаним повідомленням не звертався. При цьому передостаннім місяцем оренди, згідно додаткового договору №8 до договору оренди, був вересень 2022 року, проте, як вбачається зі змісту розрахунку орендної плати позивача, він не містить нарахування боргу за період вересень та жовтень 2022 року (заява про збільшення позовних вимог не надходила), заявленою до стягнення в даній справі є орендна плата за період з березня 2022 року по серпень 2022 року (включно);

- заявлені вимоги не носять характер кредиторської заборгованості, а за правовою природою більше відносяться до поточних витрат на утримання майна, та не мають черговості для задоволення в реєстрі вимог кредиторів, не пред`явлені безпосередньо до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, оскільки орендні відносини позивача стосуються банку, якій не ліквідований, а лише перебуває в процедурі ліквідації. Вказане свідчить про те, що позивачем обраний спосіб захисту порушених прав у судовому порядку є законним та ефективним.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, Акціонерне товариство «Міжнародний резервний банк» звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Сумської області від 28.02.2023 у справі № 920/674/22 та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

У апеляційній скарзі апелянт зазначив про те, що судом першої інстанції не було повно з`ясовано обставини справи, які призвели до виникнення спірних правовідносин та позову, та не надано оцінку тим обставинам, які викладені у відзиві на позовну заяву, та мають значення для справи.

У обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянта послався на ті ж саме обставини, що й під час розгляду справи в суді першої інстанції.

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28.03.2023, справу № 920/674/22 передано на розгляд колегії суддів у складі: Яковлєв М.Л. - головуючий суддя; судді: Шаптала Є.Ю., Гончаров С.А..

З огляду на те, що апеляційна скарга надійшла до Північного апеляційного господарського суду без матеріалів справи, що у даному випадку унеможливлює розгляд поданої апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність витребування матеріалів даної справи у суду першої інстанції та відкладення вирішення питань, пов`язаних з рухом апеляційної скарги, які визначені главою 1 розділу IV ГПК України, до надходження матеріалів справи.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 27.03.2023 витребувано у Господарського суду Сумської області матеріали справи № 920/674/22, а також відкладено вирішення питань, пов`язаних з рухом апеляційної скарги, до надходження матеріалів справи № 920/674/22.

03.04.2023 від Господарського суду Сумської області до Північного апеляційного господарського суду надійшли матеріали даної справи.

Розпорядженням керівника апарату № 09.1-08/1224/23 від 03.04.2023 здійснено повторний автоматизований розподіл судової справи.

Так, за наслідками проведення перерозподілу справи № 920/674/22, відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, визначено наступний склад колегії суддів: головуючий суддя - Яковлєв М.Л.; судді: Станік С.Р., Шаптала Є.Ю..

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 04.04.2023 залишено без руху апеляційну скаргу Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб Луньо І.В., що діє в інтересах Акціонерного товариства «Міжнародний резервний банк» на рішення Господарського суду Сумської області від 28.02.2023 у справі № 920/674/22 та надано строк для усунення її недоліків протягом десяти днів з дня вручення ухвали про залишення апеляційної скарги без руху, шляхом надання доказів сплати судового збору у розмірі 13 537,67 грн. та доказів надсилання копії апеляційної скарги та доданих до неї документів позивачу (Фізичній особі-підприємцю Ксєнєвій Зінаїді Петрівні).

17.04.2023 від скаржника до Північного апеляційного господарського суду надійшла заява, до якої, зокрема, додані докази сплати судового збору у розмірі 13 537,67 грн. та доказів надсилання копії апеляційної скарги та доданих до неї документів позивачу (Фізичній особі-підприємцю Ксєнєвій Зінаїді Петрівні).

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 20.04.2023 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб Луньо І.В., що діє в інтересах Акціонерного товариства «Міжнародний резервний банк» на рішення Господарського суду Сумської області від 28.02.2023 у справі № 920/674/22, розгляд апеляційної скарги призначено на 16.05.2023 о 10:45 год.

09.05.2023 до суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач, з посиланням на те, що суд доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, які ґрунтуються на засадах верховенства права та є законними та обґрунтованими, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. До відзиву на апеляційну скаргу позивачем доконано клопотання про проведення судового засідання в режимі відеоконференції, яке задоволено ухвалою від 16.05.2023.

Станом на 16.05.2022 до Північного апеляційного господарського суду відзивів на апеляційну скаргу, інших клопотань від учасників справи не надходило.

Відповідач в судове засідання представників не направив, про причини неявки суду не повідомив.

Враховуючи належне повідомлення всіх учасників про час і місце судового розгляду апеляційної скарги, а також те, що явка представників учасників в судове засідання не визнана обов`язковою, колегія суддів дійшла висновку про розгляд апеляційної скарги у відсутність представників відповідача за наявними матеріалами апеляційного провадження.

Під час розгляду справи представник позивача проти задоволення апеляційної скарги заперечив, просив залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Згідно із ст.269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного судового рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - зміні, з наступних підстав.

04.10.2010 позивач (орендодавець) та відповідач (до перейменування - АТ «Сбербанк», орендар) уклали договір оренди приміщення, що посвідчений та зареєстрований приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Рибалка К.Д. за реєстровим №3410 (далі Договір), в п. 1.1 якого погодили, що орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування наступне нерухоме майно: 57/100 частин нежитлового приміщення, що знаходиться за адресою: с. Суми, вул. Воскресенська (колишня вул. Фрунзе), буд. 2 на першому поверсі, літ. «А» нежитлової будівлі і на технічному плані зазначено під літерою «А-ІІ»; в оренду передається приміщення площею 216,5 кв.м..

Згідно з п. 4.1 Договору, в редакції договору про внесення змін № 8 від 25.01.2019, що посвідчено та зареєстровано приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Рибалка К.Д. за реєстровим № 146, строк/термін оренди приміщення за цим Договором становить 144 місяці, що починається з моменту підписання Сторонами Акту приймання - передачі Приміщення та закінчуються 03.10.2022. При достроковому розірванні/припиненні Договору вказаний строк відповідно зменшується.

Розмір щомісячної орендної плати відповідно до п. 5.1 Договору, в редакції договору про внесення змін №8 від 25.01.2019, починаючи з 01.01.2021 становить 86 600,00 з урахуванням індексації.

Відповідно до п. 5.7 Договору орендар зобов`язувався перераховувати орендну плату, встановлену п.5.1 Договору, у безготівковій формі на поточний рахунок орендодавця щомісячно, не пізніше десятого числа поточного місяця.

Відповідно до п.5.6 Договору орендар компенсує витрати по сплаті комунальних послуг на першу письмову вимогу орендодавця - на підставі виставлених орендодавцем рахунків-фактур протягом 3 (трьох) робочих днів з дати отримання таких рахунків.

Відповідно до рішення Правління Національного банку України «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Акціонерного товариства «Міжнародний резервний банк», враховуючи зміст Постанови Правління НБУ від 24.02.2022 №19 «Про особливості припинення діяльності банків в умовах воєнного стану», Національним банком України прийнято рішення про відкликання банківської ліцензії у відповідача у зв`язку з перебуванням банку під контролем держави - агресора, введено Уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб - Луньо Іллю Вікторовича.

У позові позивач посилається на те, що в порушення умов Договору, відповідачем орендна плата з березня 2022 року не сплачувалась, а компенсація комунальних платежів здійснювалась частково.

Так, позивач звернувся до відповідача з листом вих.№ 06/04/2022 від 06.04.2022, в якому просив погасити заборгованість по оплаті комунальних витрат за лютий та березень 2022 року та заборгованість з орендної плати за березень 2022 року, а також своєчасно перерахувати орендну плату за квітень 2022 року. Вказаний лист позивачем було направлено 06.04.2022 та отримано відповідачем, що підтверджується наявною у матеріалах справи копією рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення з штрихкодовим ідентифікатором 7071.

Листом вих.№ 120 від 25.04.2022 відповідач:

- повідомив позивача про те, що з 25.02.2022 відповідач перебуває в процедурі ліквідації, яка здійснюється державною установою - Фондом гарантування вкладів України, тобто банк перебуває під повним контрольним держави Україна;

- зазначив, що Договором передбачено таку підставу для його припинення як ліквідація орендаря та, що у зв`язку з воєнною агресією Російської Федерації та введенням в Україні воєнного стану, існують тривалі обставини непереборної сили, що підтверджується листом ТПП України від 28.02.2022, що відповідно до положень ст.ст. 617, 906 ЦК України звільняє відповідача від відповідальності за можливе порушення зобов`язань;

- повідомив про те, що для розгляду питання про розірвання Договору необхідно здійснити звірку розрахунків станом на 01.05.2022 та провести необхідні дії щодо передачі приміщення та про те, що у разі наявності заборгованості відповідача перед позивачем, така заборгованість буде сплачена в порядок і строки згідно домовленості сторін.

Листом вих.№ 29/04 від 29.04.2022 позивач:

- повідомив відповідача про те, що датою розірвання Договору буде дата укладення відповідного договору про припинення та посвідчення його нотаріально;

- відхилив посилання відповідача на дію форс-мажорних обставин враховуючи відсутність доказів реального впливу цих обставин на найм об`єкта оренди, несвоєчасне повідомлення про обставини непереборної сили, та вказав, що орендоване приміщення використовується, свідченням чого є споживання електроенергії у звичайному обсязі;

- зауважив на необхідності дотримання визначеного сторонами у Договорі порядку повернення приміщення та повторно повідомив відповідача про наявність боргу .

Як зазначає позивач та підтверджують матеріали справи, додатково, з представниками відповідача () на робочу адресу електронної пошти відбувся обмін підписаним зі сторони позивача Актами звірки розрахунків.

Згідно Акту звірки розрахунків за період з 01.01.2022 по 30.04.2022 (за вирахуванням суми гарантійного платежу що був сплачений при укладанні Договору) сума заборгованості відповідача перед позивачем становила 141 709,95 грн., а згідно акту звірки розрахунків за період з 01.01.2022 по 02.05.2022 сума заборгованості становить 212 726,97 грн.

Як зазначає позивач, в порушення обіцянки щодо повної сплати боргу після звірки взаємних розрахунків, відповідач у повному обсязі заборгованість не сплатив, акти звірки розрахунків не підписав та не повернув.

З виписки з банківського рахунку позивача слідує, що відповідачем здійснено часткову оплату комунальних витрат, а саме 19.04.2022 оплачено комунальні послуги за лютий 2022 року згідно рахунку 15/03 від 15.03.2022 у сумі 20 166,18 грн., а 09.05.2022- комунальні послуги за березень 2022 року згідно рахунку №06/04 від 06.04.2022 у сумі 19 899,26 грн.

11.07.2022 позивачем відповідачу було направлено претензію вих.№11/7 від 11.07.2022, в якій позивач зазначив, що заборгованість відповідача перед позивачем 415 737,11 грн. Дана претензія згідно відомостей трекінгу Укрпошта була вручена відповідачеві 14.07.2022.

Відповідно до п.10.5 Договору підставою для розірвання Договору за ініціативи орендодавця є будь-яке порушення умов Договору орендарем, а саме: несплата орендної плати за 3 місяці; непоповнення суми гарантійного платежу, і орендодавець має право повідомити орендаря про таке розірвання Договору за 1 (один) місяць без сплати будь-яких штрафних санкцій за дострокове розірвання даного Договору.

З огляду на положення п. 10. 5 Договору, позивач звернувся до відповідача з повідомленням про розірвання договору та повернення приміщення вих.№20/8 від 20.08.2022, в якому, з посиланням на те, що станом на дату направлення вказаного повідомлення заборгованість відповідача перед позивачем становить 510 817,84 грн., повідомив про дострокове розірвання Договору з 03.10.2022 та просив повернути приміщення у строк до 03.10.2022. На доказ направлення вказаного повідомлення до матеріалів справи долучено належним чином засвідчені копії опису складення, фіскального чеку та накладної № 161.

Відповідач заборгованість по сплаті орендної плати та комунальних платежів не погасив, з огляду на що позивач звернувся до суду з цим позовом та просив стягнути з відповідача заборгованість зі сплати орендної плати в сумі 519 600,00 грн. нарахованої за період з березня по серпень 2022 року включно, компенсацію комунальних витрат за період з квітня по липень 2022 року включно в сумі 30 469,93 грн. та пеню в сумі 51 604,11 грн.

З матеріалів справи слідує, що після відкриття провадження у справі, а саме 29.12.2022 відповідачем позивачу повернуто об`єкт оренди за Договором, про що сторонами складено і підписано Акт приймання-передачі (повернення) від 29.12.2022.

Суд першої інстанції позовні вимоги задовольнив частково з чим колегія суддів у повній мірі погодитись не може, з огляду на таке.

Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу (ч. 2 ст. 11 ЦК України).

Згідно п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

За змістом ч. 3 ст. 774 ЦК України до договору піднайму застосовуються положення про договір найму.

Згідно з ч. 1 ст. 759 ЦК України за договором найму (оренди), до яких відноситься спірний Договір, наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Відповідно до ч. 1 ст. 283 ГК України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

За найм (оренду) майна з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму (п. 1 ч. 1 ст. 762 ЦК України).

Згідно зі ст.ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства тощо. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається.

За правилами ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Матеріали справи не містять доказів сплати відповідачем позивачу орендної плати в сумі 519 600,00 грн. нарахованої за період з березня по серпень 2022 року включно, компенсації комунальних витрат за період з квітня по липень 2022 року включно в сумі 30 469,93 грн.

Щодо заперечень відповідача проти позову, які детально викладені вище, слід зазначити наступне.

Щодо неврахування при розрахунку заборгованості гарантійного платежу в сумі 63 334,00 грн., слід зазначити, що, як вірно встановлено судом першої інстанції:

- у п. 5.11 Договору сторони погодили, що гарантійний платіж буде утримуватися орендодавцем на протязі строку дії Договору у якості забезпечення сплати орендарем орендної плати і виконання інших зобов`язань згідно Договору. За умови відсутності підстав використання гарантійного платежу для збитків (інших невиконаних зобов`язань орендаря), гарантійний платіж може бути зарахований в рахунок оплати передостаннього місяця оренди об`єкта оренди. Таке зарахування не потребуватиме підписання сторонами окремих додаткових угод, а здійснюється за письмовою заявою орендаря, що має бути погоджена орендодавцем;

- отже умовами Договору, які погоджені сторонами та є обов`язковими для них, гарантійний платіж міг бути зарахованим в рахунок передостаннього місяця оренди на підставі відповідного звернення відповідача та погодження позивача, проте доказів такого звернення матеріали справи не містять;

- при цьому, згідно з п. 4.1 Договору, в редакції договору про внесення змін № 8 від 25.01.2019, строк/термін оренди приміщення за цим Договором закінчуються 03.10.2022, а відтак передостаннім місяцем оренди є вересень 2022 року, проте позивачем у цій справі до стягнення не заявлено орендні платежі за вересень 2022 року.

Щодо посилань відповідача на те, що у зв`язку з визнанням ТТП України воєнної агресії Російської Федерації форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) сторони по договору звільняються від відповідальності за невиконання зобов`язання, колегія суддів зазначає таке.

Згідно з п. 11.1 Договору сторона, яка порушила зобов`язання за Договором, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

Зі змісту п. 11.3 Договору слідує, що непереборною силою називається надзвичайна або невідворотна за даних умов подія, яка не мала місця на момент укладення Договору, виникла всупереч волі сторін, та настанню яких жодна з сторін не могла завадити за допомогою дій та засобів, застосування яких справедливо вимагати та очікувати з боку сторони, яка піддалась дії цих обставин, які роблять неможливими для сторін виконання своїх зобов`язань за Договором, за умови, що ці обставини безпосередньо вплинули на виконання зобов`язань за Договором. До таких обставин, серед інших, віднесені і військові дії.

Якщо виконання зобов`язань за цим Договором стає неможливим через форс-мажорні обставини сторони повинні повідомити одна одну в письмовому вигляді протягом двох робочих днів з моменту настання або загрози настання вищевказаних обставин про настання таких обставин та про їх наслідки, та прийняти усі можливі заходи з метою максимального обмеження негативних наслідків, викликаних форс-мажорними обставинами. Неповідомлення або несвоєчасне повідомлення однією стороною, яка піддалась дії цих обставин, другу сторону про їх настання, позбавляє права посилатись на ці обставини для зняття відповідальності за невиконання своїх обов`язків (п. 11.4 Договору).

Згідно з п. 11.7 Договору доказом настання вказаних форс-мажорних обставин та їх тривалості є письмові підтвердження Торгово-промислової палати України або іншого уповноваженого на те органу про початок форс-мажорних обставин.

Як встановлено вище, про початок-форс мажорних обставин відповідач повідомив позивача листом вих. 120 від 25.04.2022, тобто з порушенням встановлено Договором дводенного строку, що, відповідно до положень п. 11.4 Договору, позбавляє відповідача права посилатись на ці обставини для зняття відповідальності за невиконання своїх обов`язків.

Слід зазначити і те, що обставинна введення на території України воєнного стану, враховуючи наявність універсального офіційного листа Торгово-промислової палати України від 28.02.2022 №2024/02.0-7.1 про засвідчення форс-мажорних обставин, не є автоматичною підставою для звільнення особи від відповідальності за неналежне виконання умов Договору.

Верховний Суд в постанові від 25.01.2022. № 904/3886/21 зазначив, що форс-мажорні обставини не мають преюдиціальний (заздалегідь встановлений) характер, а зацікавленій стороні необхідно довести (1) факт їх виникнення; (2) те, що обставини є форс-мажорними (3) для конкретного випадку.

Необхідною умовою є наявність причинно-наслідкового зв`язку між неможливістю виконання договору та обставинами непереборної сили. Стороною договору має бути підтверджено не лише факт настання таких обставин, а саме їх здатність впливати на реальну можливість виконання зобов`язання.

Отже, окрім наявності обставин непереборної сили, для звільнення від відповідальності за повне чи часткове невиконання або неналежне виконання прийнятих на себе за Договором зобов`язань відповідач має довести, що саме введення воєнного стану стало причиною неможливості виконання ним обов`язків зі сплати орендної плати, проте жодних доказів на підтвердження вказаних обставини відповідачем до матеріалів справи долучено не було.

Також колегія суддів зауважує відповідачу і на тому, що лист Торгово-промислової палати України від 28.02.2022 № 2024/02.0-7.1 не засвідчує форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) саме за Договором, а матеріали справи не містять відповідного сертифіката Торгово-промислової палати, яким засвідчено форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) за Договором, який би і підтверджував неможливість виконання відповідачем 1 зобов`язань з оплати спожитої електричної енергії.

За таких обставин колегія суддів вважає, що відповідачем не доведено об`єктивної неможливості виконання умов Договору.

Колегія суддів вважає помилковими послання відповідача на те, що, позивачем обрано невірний спосіб захисту, так як з огляду на перебування відповідача у процедурі позивачу необхідно користуватись визначеною Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» процедурою заявлення до відповідача кредиторських вимог, адже:

- за змістом ч. 3 ст. 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» під час здійснення ліквідації у банку не виникає жодних додаткових зобов`язань (у тому числі зі сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), крім витрат, безпосередньо пов`язаних із здійсненням ліквідаційної процедури, вимоги за зобов`язаннями банку із сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), що виникли під час проведення ліквідації, пред`являються тільки в межах ліквідаційної процедури та погашаються у сьому чергу відповідно до статті 52 цього Закону;

- заявлені у цій справі вимоги не носять характер кредиторської заборгованості, а за правовою природою більше відносяться до поточних витрат на утримання майна, та не мають черговості для задоволення в реєстрі вимог кредиторів, не пред`явлені безпосередньо до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, оскільки орендні відносини позивача стосуються банку, якій не ліквідований, а лише перебуває в процедурі ліквідації.

Щодо посилань відповідача на те, що він звертався до позивача з пропозицією щодо розірвання Договору, проте, так як Договір посвідчений нотаріально і угода сторін про його розірвання має бути посвідчена нотаріально, а в силу положень постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 № 164 «Деякі питання нотаріату в умовах воєнного стану» нотаріальне посвідчення такої угоди є неможливим, а позивач не погодився на інший порядок розірвання договору та продовжував нараховувати орендну плату, що свідчить про недобросовісну поведінку позивача колегія суддів зазначає таке.

Пунктом 2 постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 № 164 «Деякі питання нотаріату в умовах воєнного стану» в редакції, яка діяла станом на дату її прийняття, встановлено, що у разі звернення за вчиненням нотаріальної дії юридичної особи, утвореної та зареєстрованої відповідно до законодавства Російської Федерації, або юридичної особи, кінцевим бенефіціарним власником, членом або учасником (акціонером), що має частку у статутному капіталі 10 і більше відсотків, якої є громадянин Російської Федерації, крім того, що проживає на території України на законних підставах, або юридична особа, утворена та зареєстрована відповідно до законодавства Російської Федерації, нотаріус відмовляє у вчиненні нотаріальної дії.

Водночас колегія суддів зауважує на тому, що постановою Кабінету Міністрів України від 24.06.2022 № 719 «Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України щодо нотаріату та державної реєстрації в умовах воєнного стану» п. 2 постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 № 164 «Деякі питання нотаріату в умовах воєнного стану» виключно, а відтак, з вказаної дати відповідач не був позбавлений можливості нотаріально посвідчити додаткову угоду.

Слід зазначити і про те, що до вказаної дати відповідач мав можливість вимагати розірвання Договору в судовому порядку.

Відповідно до статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

Виходячи з принципу справедливості та добросовісності, відповідач, займаючи приміщення, яке було йому передано за Договором, мав вжити заходів для виконання свого договірного зобов`язання та оплаті орендної плати, оскільки вказане приміщення не було йому передано безоплатно, і відповідач мав певні обов`язки перед позивачем.

З огляду на те, що матеріали справи не містять доказів сплати відповідачем позивачу орендної плати в сумі 519 600,00 грн. нарахованої за період з березня по серпень 2022 року включно, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність правових підстав для задоволення позову в цій частині. Рішення суду першої інстанції в цій частині залишається без змін.

Щодо позовних вимог про стягнення компенсації комунальних витрат за період з квітня по липень 2022 року включно в сумі 30 469,93 грн., слід зазначити таке.

Як слідує з матеріалів справи вказана сума позивачем визначена як вартість електричної енергії.

Згідно з ч. 1 ст. 74 України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Отже, відповідно до приписів чинного законодавства, саме на позивача покладений обов`язок належними та допустимими доказами довести факт споживання у період з квітня по липень 2022 року включно у приміщення, яке було передано в оренду за Договором, електричної енергії на суму 30 469,93 грн. (докази придбання ним електричної енергії на вказану суму), проте будь-яких доказів на підтвердження вказаних обставин матеріали справи не містять.

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. (ст. 76 ГПК України).

За змістом положень ч. 1 ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Обов`язок з доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, яким суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою.

На сьогодні у праві існують такі основні стандарти доказування: «баланс імовірностей» (balance of probabilities) або «перевага доказів» (preponderance of the evidence); «наявність чітких та переконливих доказів» (clear and convincing evidence); «поза розумним сумнівом» (beyond reasonable doubt).

Законом України №132-IX від 20.09.2019 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні» (набув чинності 17.10.2019), зокрема, внесено зміни до ГПК України та змінено назву статті 79 ГПК України з «Достатність доказів» на нову - «Вірогідність доказів» та викладено її у новій редакції, фактично впровадивши в господарський процес стандарт доказування «вірогідності доказів».

Стандарт доказування «вірогідності доказів», на відміну від «достатності доказів», підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати саме ту їх кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Відповідно до ст. 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 25.06.2020 у справі № 924/233/18.

Слід зауважити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17).

Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі «Дж. К. та Інші проти Швеції» («J.K. AND OTHERS v. SWEDEN») ЄСПЛ наголошує, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».

Схожий стандарт під час оцінки доказів застосовано у рішенні ЄСПЛ від 15.11.2007 у справі «Бендерський проти України» («BENDERSKIY v. Ukraine»), в якому суд оцінюючи фактичні обставини справи звертаючись до балансу вірогідностей вирішуючи спір виходив з того, що факти встановлені у експертному висновку, є більш вірогідним за інші докази.

Відповідно до статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Враховуючи відсутність в матеріалах справи будь-яких доказів спожиття відповідачем електричної енергії або понесення позивачем витрат по оплаті електричної, позовні вимоги про стягнення заборгованості за компенсацію комунальних витрат за період з квітня по липень 2022 року включно в сумі 30 469,93 грн. задоволенню не підлягають, а рішення суду першої інстанції в частині задоволення вказаних позовних вимог підлягає скасуванню з прийняттям в цій частині нового рішення про відмову у їх задоволенні.

Щодо позовних вимог про стягнення пені в сумі 51 604,11 грн., колегія суддів зазначає таке.

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до п. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно зі ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання, настають наслідки, передбачені договором або законом.

У силу ст. 230 ГК України, штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Згідно з п. 10.2. договору, за несвоєчасне внесення орендної плати Орендар сплачує пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України за кожен день прострочення виконання зобов`язання.

Враховуючи, що матеріалами справи підтверджується факт невиконання відповідачем як обов`язку зі сплати орендної плати, позивач відповідно до умов Договору має право на стягнення пені у заявленій до стягнення сумі.

Разом з тим, відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Згідно з приписами ст. 233 ГК України, у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Статтею 546 ЦК України неустойка (штраф, пеня) віднесені до переліку видів забезпечення виконання зобов`язань.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання (ч. 1 ст. 549 ЦК України).

Згідно з приписами частини 1 ст. 230 ГК України неустойка є штрафною санкцією, яка застосовується до учасника господарських відносин у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Отже, неустойка має подвійну правову природу, є водночас способом забезпечення виконання зобов`язання та мірою відповідальності за порушення виконання зобов`язання, завданням якого є захист прав та інтересів кредитора у разі порушення зобов`язання боржником.

Завданням неустойки як способу забезпечення виконання зобов`язання та міри відповідальності є одночасно дисциплінування боржника (спонукання до належного виконання зобов`язання) та захист майнових прав та інтересів кредитора у разі порушення зобов`язання шляхом компенсації можливих втрат, у тому числі, у вигляді недосягнення очікуваних результатів господарської діяльності внаслідок порушення зобов`язання.

Метою застосування неустойки є, в першу чергу, захист інтересів кредитора, однак не є правильним застосування до боржника заходів, які при цьому можуть призвести до настання негативних для нього наслідків як суб`єкта господарської діяльності.

Відтак, застосування неустойки має здійснюватися із дотриманням принципу розумності та справедливості.

Вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен оцінити: чи є даний випадок винятковим, виходячи із інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступеню виконання зобов`язання боржником; причини неналежного виконання або невиконання зобов`язання, значності прострочення виконання, наслідки порушення зобов`язання, відповідність/невідповідність розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінку винної особи (у тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо.

Зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності в законі переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду, зокрема від 03.07.2019 у справі №917/791/18, від 22.10.2019 у справі №904/5830/18, від 13.01.2020 у справі №902/855/18, від 04.02.2020 у справі №918/116/19, від 29.09.2020 у справі №909/1240/19 (909/1076/19), від 24.12.2020 №914/1888/19, від 26.01.2021 №916/880/20, від 23.01.2021 №921/580/19, від 26.01.2021 №916/880/20.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції який, встановивши що позивач має право стягнення пені у заявленої до стягнення сумі, прийняв до уваги те, що 24.02.2022 Російською Федерацією було розпочато повномасштабні військові дії проти України, у зв`язку з чим із 05 год. 30 хв. 24.02.2022 в Україні введено воєнний стан строком на 30 діб, в подальшому дію якого продовжено та те, що в умовах військової агресії, діяльність як позивача так і відповідача, як суб`єктів підприємницької діяльності є утрудненою та на сторін однаково впливають негативні фактори, пов`язані з воєнними діями на території України, врахувавши баланс інтересів обох сторін, а також значний обсяг відповідальності відповідача, що є непропорційним наслідком порушення умов Договору та недоведеність позивачем наявності у останнього збитків у зв`язку із неналежним виконанням відповідачем умов Договору, дійшов висновку про наявність підстав для зменшення розміру пені на 30%, а саме: з 51 604, 11 грн. до 36 122,87 грн. Рішення суду першої інстанції в цій частині залишається без змін.

Щодо витрат позивача на правову допомогу в сумі 104 000,00 грн., слід зазначити таке.

Частина 1 ст. 123 ГПК України встановлює, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, серед іншого, належать витрати на професійну правничу допомогу, а також витрати, пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. (п. 1 та п. 4 ч. 3 ст. 123 ГПК України).

Згідно з приписами ч. 2 ст. 16 ГПК України представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Частина 1 ст. 124 ГПК України встановлює, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи.

Водночас за приписами ч. 2 ст. 124 ГПК України, у разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат, суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.

При цьому ч. 8 ст. 129 ГПК України встановлює, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 221 ГПК України, якщо сторона з поважних причин не може до закінчення судових дебатів у справі подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог.

Отже, за приписами ГПК України попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат сторона має подати до суду разом з першою заявою по суті спору, якою відповідно до приписів ч. 2 ст. 161 ГПК України є позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву, а докази понесення таких витрат - до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

З матеріалів справи слідує, що у позові позивач визначив розрахунок суми судових витрат, які він поніс та надав відповідні докази на підтвердження їх понесення.

Отже, матеріалами справи підтверджується дотримання позивачем як строків подання попереднього (орієнтовного) розрахунок суми судових витрат, так і строків подання доказів понесення таких витрат.

Частини 1 та 2 ст. 126 ГПК України встановлює, що:

- витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави;

- за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3 ст. 126 ГПК України).

На підтвердження розміру судових витрат (витрат на професійну правничу допомогу) позивачем подано належним чином засвідчені копії:

- договору № 2/4 про надання правової допомоги від 02.04.2022 (далі Договір 1) з додатком № 1;

- актів надання правової допомоги № 1 від 26.05.2022 на суму 36 000,00 грн. та № 2 від 22.08.2022 на суму 68 000,00 грн. до Договору 1;

- квитанцій до прибуткового касового ордеру № 22/8 від 22.08.2022, № 20/08 від 20.08.2022 та № 26/5 від26.05.2022 на загальну суму 104 000,00 грн.

У актах надання правової допомоги № 1 від 26.05.2022 на суму 36 000,00 грн. та № 2 від 22.08.2022 на суму 68 000,00 грн. до Договору 1 наведено перелік та вартість наданої адвокатом Таранець К.О. правової допомоги, а саме:

- Акт №1: 1) надання консультації 04.04.2022 щодо правового порядку стягнення заборгованості за Договором (2 000,00 грн.); 2) правовий аналіз Договору та додаткових договорів (угод) до Договору (4 000,00 грн.); 3) складання проекту листа від 06.04.2022 року уповноваженій особі гарантування вкладів фізичних осіб АТ «МР БАНК» (5 000,00 грн.); 4) аналіз і правовий висновок листа від АТ «МР БАНК» вих.№120 від 25.04.2022 отриманого адвокатом Таранець К.О. (5 000,00 грн.); 5) складання проекту листа-відповіді вих.№29/4 від 29.04.2022 від імені орендодавця (5 000,00 грн.); 6) усні перемови від імені клієнта з представником АТ «МР БАНК» Гулей Олександром 26.04.2022 (3 000,00 грн.); 7) аналіз і усна консультація вхідного проекту акту звіряння від АТ «МР БАНК», збір банківських виписок для складання зустрічного акта звіряння взаєморозрахунків (4 000,00 грн.); 8) складання і направлення Акта звіряння взаєморозрахунків між ФО-П Ксєнєва З.П. і АТ «МР БАНК» станом на 01.05.2022 (4 000,00 грн.); 9) складання і направлення Акта звіряння взаєморозрахунків між ФО-П Ксєнєва З.П. і АТ «МР БАНК» станом на 26.05.2022 (4 000,00 грн.);

- Акт № 2: 1) усна консультація 01.06.2022 щодо порядку стягнення заборгованості з орендаря, аналіз документів орендодавця (2 000,00 грн.); 2) збір доказів для направлення претензії - витребування копій актів приймання передачі під рахунки від сумиенерго в період з лютого по липень 2022 року включно (4 000,00 грн.); 3) складання та направлення претензії №11/7 від 11.07.2022 про стягнення боргу та пені з АТ «МР БАНК» (15 000,00 грн.); 4) надання письмової консультації 19.08.2022 щодо порядку стягнення заборгованості в судовому порядку, а також порядку витребування майна з чужого незаконного користування (2 000,00 грн.); 5) складання та направлення АТ «МР БАНК» повідомлення від 20.08.2022 про дострокове розірвання договору оренди та повернення нерухомого майна (15 000,00 грн.); 6) збір доказів для пред`явлення позову (в тому числі, банківські виписки, витяги з реєстрів, технічні витрати) (10 000,00 грн.); 7) складання позовної заяви про стягнення заборгованості від 22.08.2022 (20 000,00 грн.).

У вказаних актах сторони погодили, що вартість правової допомоги, наданої на умовах Договору 1 сумарно становить 104 000,00 грн..

Отже, матеріалами справи підтверджується факт надання позивачу адвокатом послуг на заявлену до стягнення суму.

Щодо обставин, пов`язаних з визначенням розміру витрат на правничу допомогу при розгляді справи судом першої інстанції, слід зазначити таке.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності понесення адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з практикою Європейського суду з прав людини заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України»).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Частина 4 ст. 126 ГПК України встановлює, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 5 ст. 126 ГПК України).

Відповідно до приписів ч. 6 ст. 126 ГПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

У розумінні положень ч. 5 ст. 126 ГПК України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Загальне правило розподілу судових витрат визначене в ч. 4 ст. 129 ГПК України. Разом із тим, у частині 5 ст. 129 ГПК України визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.

Так, за змістом ч. 5 ст. 129 ГПК України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує:

1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;

2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо;

4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого ч. 4 ст. 129 ГПК України, визначені також положеннями частин 6, 7, 9 ст. 129 ГПК України.

Таким чином, зважаючи на наведені положення законодавства, у разі недотримання вимог ч. 4 ст. 126 ГПК України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони.

При цьому, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами (ч.ч. 5-6 ст. 126 ГПК України).

Водночас під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені ч.ч. 5-7,9 ст. 129 ГПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

У такому випадку суд, керуючись ч.ч. 5-7,9 ст. 129 ГПК України, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею на правову допомогу повністю або частково, та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. При цьому, в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19 та постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 01.08.2019 у справі № 915/237/18, від 24.10.2019 у справі № 905/1795/18, від 17.09.2020 у справі № 904/3583/19.

До того ж у постановах Верховного Суду від 07.11.2019 у справі № 905/1795/18 та від 08.04.2020 у справі № 922/2685/19 висловлено правову позицію, за якою суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Верховний Суд неодноразово звертав увагу на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц).

Отже, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності) та критерію розумності їхнього розміру, з урахуванням конкретних обставин справи та доводів сторін.

Таким чином, вирішуючи заяву сторони судового процесу про компенсацію понесених нею витрат на професійну правничу допомогу, суду належить дослідити та оцінити додані заявником до заяви документи на предмет належності, допустимості та достовірності відображеної у них інформації. Зокрема, чи відповідають зазначені у документах дані щодо характеру та обсягу правничої допомоги, наданої адвокатом, документам, наявним у судовій справі, чи не вчиняв адвокат під час розгляду справи дій, які призвели до затягування розгляду справи, зокрема, але не виключно, чи не подавав явно необґрунтованих заяв і клопотань, чи не включено у документи інформацію щодо витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, які не підтверджені належними доказами та навпаки, якими доказами підтверджується заявлена до відшкодування сума, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги.

У суді першої інстанції відповідач правом на подання клопотання про зменшення судових витрат не скористався.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, який:

- встановивши, що з аналізу наданих позивачем актів надання правової допомоги № 1 від 26.05.2022 та № 2 від 22.08.2022 до договору №2/4 про надання правової допомоги від 02.04.2022 слідує, що: складання проекту листів, складання і направлення актів звіряння взаємних розрахунків, усні перемовини, надання консультацій є фактично складовими збору доказів для направлення позову (п. 6 акту №2); надання консультації щодо повернення майна не є предметом спору даній справі; витребовування актів приймання передачі під рахунки обленерго так само як складання і направлення актів звіряння взаєморозрахунків не носять в собі правових послуг (більше послуги бухгалтерського спрямування);

- врахувавши обґрунтованість, розумність та реальність розміру витрат на професійну правничу допомогу;

- дійшов до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача 30 000,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

Відповідно до п. 3 ч. 4 ст. 129 ГПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки цією постановою рішення Господарського суду Сумської області від 28.02.2023 у цій справі № 920/674/22 змінено, а позов задоволено частково, витрати позивача на професійну правничу допомогу адвоката покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, стягненню з відповідача на користь позивача підлягають витрати на професійну правничу допомогу адвоката в сумі 28 480,74 грн.

Щодо інших аргументів сторін колегія суддів зазначає, що вони були досліджені та не наводяться у судовому рішенні, позаяк не покладаються в його основу, тоді як Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа Серявін проти України, § 58, рішення від 10.02.2010). Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України).

За змістом ч. 1 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Частиною 1 статті 277 ГПК України встановлено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню (ч. 2 ст. 277 ГПК України).

Колегія суддів вважає, що при прийнятті рішення судом першої інстанції мало місце недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, тому рішення Господарського суду Сумської області від 28.02.2023 у справі № 920/674/22 підлягає зміні, стягненню з відповідача на користь позивача підлягають заборгованість зі сплати орендної плати в сумі 519 600,00 грн., пеня в сумі 36 128,88 грн., відшкодування витрат на оплату правової допомоги в сумі 28 480,74 грн., в інший частині позовних вимог відмовляється.

Згідно з ч. 1 ст. 129 ГПК України у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог

Частиною 2 ст. 129 ГПК України встановлено, що судовий збір, від сплати якого позивач у встановленому порядку звільнений, стягується з відповідача в дохід бюджету пропорційно розміру задоволених вимог, якщо відповідач не звільнений від сплати судового збору.

Враховуючи те, що позивач звільнений від сплати судового збору, відповідно до приписів ст. 129 ГПК України, витрати по сплаті судового збору за подачу позову підлягають стягненню з відповідача в дохід бюджету пропорційно розміру позовних вимог щодо яких судом встановлено їх законність.

Водночас колегія суддів враховує і те, що у випадку зменшення судом розміру неустойки (штрафу, пені), витрати пов`язані зі сплатою судового збору, відшкодовуються за рахунок відповідача у сумі, сплаченій позивачем за позовною вимогою, яка підлягала б задоволенню, якби зазначений розмір судом не було зменшено, тобто виходячи з суми 571 204,11 грн. (519 600,00+51 604,11) та становить 8 568,06 грн. (571 204,11/100*1,5).

Враховуючи вимоги, які викладені в апеляційній скарзі, апеляційна скарга Акціонерного товариства «Міжнародний резервний банк» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Луньо І.В. задовольняється частково.

Щодо розподілу судових витрат за подання апеляційної скарги колегія суддів зазначає про таке.

Якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судового збору, судовий збір, сплачений відповідачем, компенсується за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (ч. 3 ст. 129 ГПК України).

Враховуючи те, що позивач звільнений від сплати судового збору, чинним законодавством не визначений порядок компенсації за рахунок держави, то відповідно до ч. 3 ст. 129 ГПК України, сплачений відповідачем до Державного бюджету України судовий збір за подачу апеляційної скарги в частині оскарження позовних вимог про стягнення компенсації комунальних витрат в сумі 30 469,93 грн. підлягає компенсації за рахунок Державного бюджету України у розмірі 685,57 грн. (30 469,93/100*1,5*150%), а в іншій частині витрати по сплаті судового збору за подачу апеляційної скарги покладаються на апелянта.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 129, 252, 263, 267-271, 273, 275, 276, 281-285, 287 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Міжнародний резервний банк» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Луньо І.В. на рішення Господарського суду Сумської області від 28.02.2023 у справі № 920/674/22 задовольнити частково.

2. Рішення Господарського суду Сумської області від 28.02.2023 у справі № 920/674/22 змінити.

3. Викласти п.п. 2, 3, 4 рішення Господарського суду Сумської області від 28.02.2023 у справі № 920/674/22 у такій редакції:

« 2. Стягнути з Акціонерного товариства «Міжнародний резервний банк» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Луньо І.В. (01601, м. Київ, вул. Володимирська, 46, ідентифікаційний код 25959784) на користь Фізичної особи-підприємця Ксєнєвої Зінаїди Петрівни ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) заборгованість зі сплати орендної плати в сумі 519 600 (п`ятсот дев`ятнадцять тисяч шістсот) грн. 00 коп., пеню в сумі 36 128 (тридцять шість тисяч сто двадцять вісім) грн. 88 коп., витрати на оплату правової допомоги в сумі 28 480 (двадцять вісім тисяч чотириста вісімдесят) грн. 74 коп.

3. В інший частині позовних вимог відмовити.

4. Стягнути з Акціонерного товариства «Міжнародний резервний банк» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Луньо І.В. (01601, м. Київ, вул. Володимирська, 46, ідентифікаційний код НОМЕР_2 ) в доход Державного бюджету України (отримувач коштів ГУК Сум.обл/Сумська МТГ/22030101, код отримувача (код за ЄДРПОУ) 37970404, рахунок отримувача UA3018540) 8 568 (вісім тисяч п`ятсот шістдесят вісім) грн. 06 коп. судового збору.».

4. Стягнути з Державного бюджету України на користь Акціонерного товариства «Міжнародний резервний банк» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Луньо І.В. (01601, м. Київ, вул. Володимирська, 46, ідентифікаційний код НОМЕР_2 ) витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги в сумі 685 (шістсот вісімдесят п`ять) грн. 57 коп..

5. Видачу наказу на виконання цієї постанови доручити Господарському суду Сумської області.

6. Повернути до Господарського суду Сумської області матеріали справи №920/674/22.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання її повного тексту.

Повний текст судового рішення складено 16.05.2023.

Головуючий суддя М.Л. Яковлєв

Судді С.Р. Станік

Є.Ю. Шаптала