ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

"11" травня 2023 р. Справа № 911/2561/22

За позовом Акціонерного товариства "Українська залізниця", 03680, місто Київ, вулиця Єжи Ґедройця (Тверська), будинок 5

в особі Регіональної філії "Південно-Західна залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця", 01601, місто Київ, вулиця Лисенка, будинок 6

до Виконавчого комітету Фастівської міської ради, 08500, Київська область, місто Фастів, площа Соборна, будинок 1

про стягнення 1 671 441,31 грн заборгованості по витратах на перевезення пільгових категорій громадян залізничним транспортом приміського сполучення протягом 2021 року

суддя Н.Г. Шевчук

секретар судового засідання М.Г. Байдрелова

за участю представників сторін:

від позивача: Чешковський В.А. (посвідчення № 195853 від 12.01.2022, ордер серії АВ № 1036916 від 23.05.2022);

від відповідача: Щур Ю.Д. (розпорядження № 451 від 19.07.2022, рішення № 59-IX-VIII від 16.06.2021, положення юридичного управління Фастівської міської ради та її виконавчого комітету).

суть спору:

Акціонерне товариство "Українська залізниця" в особі філії "Південно-Західна залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця" звернулося до господарського суду з позовом до Виконавчого комітету Фастівської міської ради про стягнення витрат, які понесла залізниця у 2021 році на перевезення пасажирів, які користуються пільгами з оплати проїзду у приміських поїздах в розмірі 1 671 441,31 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що відповідач, який є розпорядником місцевих бюджетних коштів не виконує свої зобов`язання щодо компенсації пільгового проїзду, зокрема не провів розрахунки за пільгові перевезення окремих категорій громадян за 2021 рік.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 13.12.2022 відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження.

13 лютого 2023 року до канцелярії суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву про стягнення 1 671 441,31 грн заборгованості по витратах на перевезення пільгових категорій громадян залізничним транспортом приміського сполучення протягом 2021 року, у якому він просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог повністю. Відповідач зазначив, що жодними нормативно-правовими актами не передбачено обов`язку виконавчого комітету міської ради здійснювати відшкодування таких витрат, а тому Виконавчий комітет Фастівської міської ради не є належним відповідачем у даній справі.

Позивач, у відповідності до статті 166 Господарського процесуального кодексу України, 20.02.2023 направив на електронну адресу суду відповідь на відзив, в якій на спростування наведених відповідачем у відзиві заперечень виклав свої пояснення і аргументи, та просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

02 березня 2023 року відповідачем подано заперечення (вих. № 06-23/875 від 28.02.2023), в яких аргументи відповідача та правові підстави є аналогічними викладеним у відзиві на позовну заяву.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 02.03.2023 підготовче провадження у справі закрито та призначено справу до розгляду по суті.

Представник позивача позовні вимоги підтримав, просив задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача позовні вимоги не визнала, просила відмовити в задоволенні позовних вимог.

В судовому засіданні 11.05.2023 судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши подані документи, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

встановив:

Як вбачається з викладених у позові обставин, Акціонерним товариством "Українська залізниця" в особі виробничого підрозділу Козятинська дирекція залізничних перевезень Регіональної філії "Південно-Західна залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця" згідно діючого законодавства України щодо пільг, компенсацій і гарантій протягом 2021 року надавались послуги по пільговому перевезенню окремих категорій громадян у приміському сполученні з вокзалу станції Мотовиловка, яка розташована у смт Борова Київської області, що наразі належить до Фастівської міської територіальної громади.

Позивач з метою виділення коштів на компенсацію за пільгові перевезення громадян приміським залізничним транспортом у 2021 році листами від 28.01.2021 № ДН-1-16/314 та № ДН-1-16/305 звертався до Виконавчого комітету Фастівської міської ради щодо передбачення у місцевому бюджеті на 2021 рік суми компенсацій за пільгові перевезення у сумі не менше 1,6 млн. грн та з пропозицією укладення відповідного договору на 2021 рік. Однак у відповідь отримано лист від 10.02.2021 № 06-31/572, в якому Виконавчий комітет Фастівської міської ради повідомив, що станом на 03.02.2021 жодного рішення подібного характеру Фастівською міською радою не приймалось, а тому проект договору щодо компенсації за перевезення пільгових категорій громадян залізничним транспортом направлено за належністю Кабінету Міністрів України.

Позивач неодноразово звертався з листами від 17.03.2021 № ДН-1-16/978, від 16.04.2021 № ДН-1-16/1349, від 12.05.2021 № ДН-1-16/1517, від 17.06.2021 № ДН-1-16/1710, від 12.07.2021 № ДН-1-16/1847 від 13.12.2021 № ДН-1-16/2425 до відповідача у справі з повідомленням про заборгованість від перевезення пільгових категорій громадян з проханням вирішення питання щодо виділення коштів та укладення договору на відшкодування збитків за перевезення пільгових категорій громадян у 2021 року.

Позивач стверджує, що відповідно до статті 91 Бюджетного кодексу України, статті 7 Закону України "Про залізничний транспорт" та Порядку розрахунку обсягів компенсаційних виплат за пільгові перевезення залізничним транспортом окремих категорій громадян, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16.12.2009 № 1359, відповідач протягом 2021 року зобов`язаний був подавати відповідні позиції до місцевого бюджету шляхом включення до такого компенсаційних виплат залізниці за пільговий проїзд окремих категорій громадян.

В свою чергу, Залізниця, зважаючи на неможливість в односторонньому порядку відмовитись від виконання державної програми соціального захисту населення, протягом 2021 року надала послуги з перевезення пільгових категорій громадян на території Фастівської міської ради по залізничній станції Фастів.

На підтвердження вказаного позивач надав облікові форми про недоотримані кошти за перевезення залізничним транспортом окремих категорій громадян за період із січня по грудень 2021 року на загальну суму 1 671 441,31 грн:

- за січень 2021 року розмір недоотриманих коштів становить 126 331,88 грн;

- за лютий 2021 року розмір недоотриманих коштів становить 124 441,65 грн;

- за березень 2021 року розмір недоотриманих коштів становить 128 989,51 грн;

- за квітень 2021 року розмір недоотриманих коштів становить 118 674,51 грн;

- за травень 2021 року розмір недоотриманих коштів становить 164 055,06 грн;

- за червень 2021 року розмір недоотриманих коштів становить 169 386,46 грн;

- за липень 2021 року розмір недоотриманих коштів становить 154 366,61 грн;

- за серпень 2021 року розмір недоотриманих коштів становить 148 984,55 грн;

- за вересень 2021 року розмір недоотриманих коштів становить 150 895,18 грн;

- за жовтень 2021 року розмір недоотриманих коштів становить 142 539,58 грн;

- за листопад 2021 року розмір недоотриманих коштів становить 116 180,36 грн;

- за грудень 2021 року розмір недоотриманих коштів становить 126 595,96 грн.

Позивач щомісячно протягом лютого 2021 року січня 2022 року надсилав супровідними листами: № ДН-1-16/556 від 16.02.2021, № ДН-1-16/936 від 12.03.2021, № ДН-1-16/1242 від 08.04.2021, № ДН-1-14/133 від 12.05.2021, № ДН-1-14/412 від 09.06.2021, № ДН-1-16/1802 від 07.07.2021, № ДН-1-14/968 від 10.08.2021, № ДН-1-14/1166 від 09.09.2021, № ДН-1-14/1325 від 12.10.2021, № ДН-1-14/1538 від 09.11.2021, № ДН-1-14/1876 від 09.12.2021, № ДН-1-14/57 від 13.01.2022 на адресу органу місцевого самоврядування (відповідача) облікові форми, рахунки-фактури та акти звіряння розрахунків.

Позивач також надсилав на адресу відповідача листи - вимоги з пропозицією оплатити фактичну суму вартості отриманих послуг пільгових перевезень: від 17.03.2021 №ДН-1-16/978, від 16.04.2021 №ДН-1-16/1349, від 12.05.2021 №ДН-1-16/1517, від 17.06.2021 №ДН-1-16/1710, від 12.07.2021 №ДН-1- 16/1847, від 13.12.2021 №ДН-1-16/2425. Але отримував тільки листи-відмови: від 11.03.2021 N°06-22/1071, вiд 26.03.2021 №06-31/1275, вiд 30.04.2021 N°06-31/1891, Biд 18.06.2021 N°06-31/2647, вiд 02.08.2021 N°06-15/3413, вiд 13.09.2021 N°06- 15/34018, вiд 20.09.2021 N°06-31/4124, вiд 30.09.2021 №06-31/4387, вiд 09.11.2021 №06-31/5064, від 18.11.2021 №06-23/5204, від 24.11.2021 №06-23/5268, від 26.01.2022 №06-23/322, вiд 16.02.2022 №06-23/617.

Оскільки відповідач не оплатив рахунки, 31.01.2022 на адресу відповідача була виставлена вимога від 22.01.2022 № ДН-1-16/124 на суму 1 671 441,31 грн, яка залишена відповідачем без відповіді та без виконання.

Звертаючись до суду з цим позовом позивач посилається на те, що відповідач, який є розпорядником місцевих бюджетних коштів не виконав свої зобов`язання щодо компенсації пільгового проїзду та не провів розрахунки в повному обсязі за пільгові перевезення окремих категорій громадян за 2021 рік.

Відповідач в ході розгляду спору подав відзив на позовну заяву, в якому позовні вимоги заперечив.

Відповідач зазначив, що пільги на проїзд окремих категорій громадян приймались не на підставі актів органів місцевого самоврядування рішень міської ради, а на підставі Законів України (ЗУ "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", "Про охорону дитинства", "Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист", "Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю", "Про державну соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю", "Про основні засади соціального захисту ветеранів праці та інших громадян похилого віку в Україні"), Міжурядової Угоди про взаємне визнання прав на пільговий проїзд для інвалідів та учасників Великої Вітчизняної війни, а також осіб прирівняних до них від 12.03.1993, постанови Кабінету Міністрів України № 354 "Про безоплатний проїзд пенсіонерів на транспорті загального користування". Таким чином, рішення про пільговий проїзд громадян приймалось не Фастівською міською радою, а державою в особі Верховної Ради України, а тому в розумінні статті 9 Закону України "Про залізничний транспорт" понесені витрати позивача повинні відшкодовуватися виключно Верховною Радою України, шляхом передбачення даних видатків в Державному бюджеті України через створені державою органи виконавчої влади.

Жодним нормативно-правовим актом не передбачено обов`язку виконавчого комітету міської ради (який є органом місцевого самоврядування, а не органом виконавчої влади) здійснювати відшкодування коштів безпосередньо за пільговий проїзд окремих категорій населення у приміському залізничному сполученні.

Відповідач також зазначив, що зважаючи на цей обов`язок щодо відшкодування коштів за пільговий проїзд окремих категорій громадян, на виконання вимог Закону України "Про залізничний транспорт" Кабінетом Міністрів України прийнято постанову від 16.12.2009 № 1359 "Про затвердження порядку розрахунку обсягів компенсаційних виплат за пільгові перевезення залізничним транспортом окремих категорій громадян" (далі Порядок № 1359), якою чітко врегулював порядок відшкодування коштів підприємствам залізничного транспорту України.

Так, пункт 9 Порядку № 1359 чітко визначає, що дані документи надсилаються, виключно, до органу виконавчої влади, який є головним розпорядником бюджетних коштів та проводить компенсацію за здійснення перевезень пільгових категорій громадян у приміському залізничному сполученні.

Тобто відповідно до вимог вищевказаної постанови Кабінету Міністрів України, єдиними органами, які зобов`язані відшкодовувати збитки залізничного транспорту від перевезень пільгових категорій громадян є органи державної виконавчої влади, а саме Кабінет Міністрів України та місцеві державні адміністрації. Фастівська міська рада, зокрема її виконавчий комітет, в розумінні Конституції України, Закону України "Про місцеві державні адміністрації", Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" не є органом виконавчої влади, а тому в розумінні вимог Закону України "Про залізничний транспорт" та постанови КМУ від 16.12.2009 року № 1359 "Про затвердження порядку розрахунку обсягів компенсаційних виплат за пільгові перевезення залізничним транспортом окремих категорій громадян" не тільки не зобов`язаний відшкодовувати збитки за пільгові перевезення підприємствам залізничного транспорту, а й не має права цього робити.

Таким чином у спірних правовідносинах Виконавчий комітет Фастівської міської ради не є належним відповідачем.

Також відповідач зазначив, що відшкодування витрат на перевезення пільговиків залізничним транспортом можливо лише за рахунок місцевих бюджетів тільки на договірній основі. Це узгоджується із вимогами частини першої статті 7 Закону України "Про залізничний транспорт", відповідно до якої відносини підприємств залізничного транспорту з місцевими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування базуються на податковій і договірній основах відповідно до чинного законодавства України. Стаття 91 Бюджетного кодексу України, на яку посилається позивач, передбачає видатки які можуть здійснюватись з бюджетів всіх органів місцевого самоврядування, та, як висловлюється відповідач, не обов`язково мають здійснюватися. Відповідач твердить, що кожна Рада самостійно вирішує, на що саме вона буде витрачати кошти з урахуванням вимог Бюджетного кодексу України, зокрема статті 91.

Тобто, якщо з місцевого бюджету будуть здійснюватися видатки на фінансування пільг з послуг зв`язку, інших передбачених законодавством пільг, то орган місцевого самоврядування обов`язково має прийняти відповідне рішення про здійснення видатків з місцевого бюджету на покриття гарантованих державою пільг з послуг зв`язку та інших пільг, до яких за певними категоріями відносяться й пільги з безкоштовного перевезення залізничним транспортом.

Якщо органом місцевого самоврядування таке рішення не прийнято, підстав на укладання договору з АТ "Укрзалізниця" (її регіональними відділеннями) немає, як немає й підстав для виплати їй компенсації з місцевого бюджету.

Відповідач зазначив, що між сторонами спору відсутні договірні зобов`язання щодо фінансування витрат залізниці за рахунок коштів місцевого бюджету Фастівської міської ради, а тому правових підстав для стягнення з відповідача 1 671 441,31 грн у позивача немає.

Відповідач послався у своєму відзиві на правові позиції викладені Верховним Судом у постанові від 02.03.2021 у справі № 640/21817/18 та постанові від 19.01.2022 по справі № 904/138/21.

Позивач в свою чергу, посилається та стверджує, що відповідно до пункту 7 Порядку № 1359 від 16.12.2009, сума недоотриманих коштів включається до місячної станційної звітності області, на території якої був придбаний пільговий проїзний документ (квиток), незалежно від місця проживання (навчання) пасажира.

При цьому, за твердженнями позивача, термін "область" Порядком розуміється не у адміністративному, а у географічному понятті - це земельна ділянка, на якій розташована залізнична зупинка, і ця земельна ділянка входить до складу земель певної місцевої громади.

Отже, облікові форми із сумами недоотриманих коштів, оформленні на підставі станційної звітності та з метою отримання компенсаційних виплат направлялися органу місцевого самоврядування на території якого розташована залізнична каса, де і був придбаний пільговий проїзний документ (квиток).

Позивач одностайно наголошує, що стаття 91 Бюджетного кодексу України передбачає віднесення компенсаційних виплат за пільговий проїзд окремих категорій громадян (підпункт ґ) пункту 3) до видатків місцевих бюджетів. Таким чином, відшкодування витрат перевізника за пільгові перевезення залізничним транспортом окремих категорій громадян проводиться органом місцевого самоврядування на території якого був здійснений продаж квитка на проїзд.

Отже, причиною виникнення спору стало питання щодо наявності чи відсутності підстав для стягнення з відповідача Виконавчого комітету Фастівської міської ради заборгованості по витратах позивача на перевезення пільгових категорій громадян залізничним транспортом приміського сполучення протягом 2021 року.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог, проаналізувавши вимоги чинного законодавства, що регулюють спірні правовідносини, суд дійшов таких висновків.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків можуть бути безпосередньо акти цивільного законодавства (частина третя статті 11 Цивільного кодексу України).

Частиною першою статті 144 Господарського кодексу України передбачено, що майнові права та майнові обов`язки суб`єкта господарювання можуть виникати з актів органів державної влади та органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб у випадках, передбачених законом.

За приписами частини першої статті 174 Господарського кодексу України, господарські зобов`язання можуть виникати, в тому числі, безпосередньо із закону або іншого нормативно-правового акту, що регулює господарську діяльність.

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правові засади формування та застосування державних соціальних стандартів і нормативів, спрямованих на реалізацію, закріплених Конституцією України та законами України основних соціальних гарантій, визначено Законом України "Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії".

Статтею 19 Закону України "Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії" передбачено, що виключно законами України визначаються пільги щодо оплати житлово-комунальних, транспортних послуг і послуг зв`язку та критерії їх надання. Державні соціальні гарантії є обов`язковими для всіх державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності.

Пільгове перевезення пасажирів залізничним транспортом передбачено низкою законодавчих актів України. Так, соціальні пільги на пасажирські перевезення для ряду категорій громадян встановлено, зокрема: Міжурядовою Угодою про взаємне визнання прав на пільговий проїзд для інвалідів та учасників Великої Вітчизняної війни, а також осіб, прирівняних до них від 12.03.93, Законами України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", "Про охорону дитинства", "Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист", "Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні", "Про державну соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю", "Про основні засади соціального захисту ветеранів праці та інших громадян похилого віку в Україні".

Відповідно до частини шостої статті 9 Закону України "Про залізничний транспорт" для захисту інтересів окремих категорій громадян на пасажирських перевезеннях, у тому числі приміських, можуть передбачатися пільгові тарифи. Збитки залізничного транспорту загального користування від їх використання відшкодовуються за рахунок державного або місцевих бюджетів залежно від того, яким органом прийнято рішення щодо введення відповідних пільг.

Постановою Кабінету Міністрів України від 19.03.97 № 252 затверджено "Порядок обслуговування громадян залізничним транспортом" (далі Порядок № 252), який визначає загальні умови обслуговування громадян, які здійснюють поїздки, перевозять багаж чи вантажобагаж у межах України в рухомому складі акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування (далі - АТ "Укрзалізниця") та у вагонах інших суб`єктів господарювання, і є обов`язковим для суб`єктів господарювання незалежно від форми власності, що провадять підприємницьку діяльність на території України у сфері обслуговування та перевезень пасажирів, багажу і вантажобагажу, та громадян.

Відповідно до пункту 6 Порядку № 252, встановлено, що суб`єкти господарської діяльності, які займаються перевезенням та обслуговуванням пасажирів, повинні забезпечити надання пільг особам, які мають на це право згідно із законодавством України.

Згідно із частиною шостою статті 4 Закону України "Про залізничний транспорт" управління процесом перевезень у внутрішньому і міжнародному сполученнях здійснюється централізовано і належить до виключної компетенції Акціонерного товариства "Укрзалізниця".

Причиною виникнення даного спору стало питання щодо наявності чи відсутності підстав для стягнення з відповідачів витрат за пільгові перевезення громадян.

Норми вище вказаних законів, зокрема, закріплюють реалізацію державних гарантій певним категоріям громадян та є нормами прямої дії: безумовному обов`язку залізничного перевізника надавати пільги визначеним категоріям громадян кореспондує безумовний обов`язок Держави в особі її органів відшкодувати такі пільги.

Відтак, обслуговуючи категорії громадян, які мають право на пільговий проїзд залізничним транспортом, Залізниця не має права відмовити їм з підстав відсутності належного фінансування для подальшого відшкодування залізницям витрат на перевезення визначених категорій громадян.

Отже, забезпечуючи пільгове перевезення окремих категорій громадян, Держава поклала на себе обов`язок відшкодовувати збитки, понесені залізничним транспортом, за рахунок державного або місцевого бюджетів у залежності від того, яким органом прийнято рішення щодо введення відповідних пільг.

Як зазначалося вище, позивач просить стягнути з відповідача витрати за пільгові перевезення громадян за період 2021 року у сумі 1 671 441,31 грн.

Отже, спірні правовідносини виникли у 2021 році.

Відповідно до статті 4 Бюджетного кодексу України якщо іншим нормативно-правовим актом бюджетні відносини визначаються інакше, ніж у Кодексі, застосовуються відповідні норми Кодексу.

Приписами статті 7 Бюджетного кодексу України закріплено, що місцеві бюджети є самостійними. Самостійність бюджетів забезпечується закріпленими за ними відповідних джерел доходів бюджету, правом відповідних органів державної влади та органів місцевого самоврядування визначати напрями використання бюджетних коштів відповідно до законодавства України, самостійно і незалежно одне від одного розглядати та затверджувати відповідні місцеві бюджети.

Статтею 89 Бюджетного кодексу України передбачені видатки, що здійснюються з бюджетів сільських, селищних, міських територіальних громад, які створюються згідно із законом та перспективним планом формування територій громад.

Так, до 2017 року, до видатків, що здійснюються з бюджетів міст республіканського Автономної Республіки Крим та обласного значення, районних бюджетів, бюджетів об`єднаних територіальних громад, що створюються згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, належали видатки на соціальний захист та соціальне забезпечення, які включають в себе державні програми соціального захисту, серед яких було передбачено компенсаційні виплати за пільговий проїзд окремих категорій громадян (абзац 5 підпункту "б" пункту 4 частини першої статті 89 Бюджетного кодексу України).

Однак, абзац вказаної норми був виключений на підставі Закону України від 20.12.2016 № 1789-VIII "Про внесення змін до Бюджетного Кодексу України", який набрав чинності 01 січня 2017 року.

Крім того, господарський суд зазначає, що до 2017 року у Державному бюджеті України передбачались видатки у вигляді субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на компенсацію, зокрема, за пільговий проїзд окремих категорій громадян, визначених законодавством. Вказане було відображено у частині п`ятій статті 102 Бюджетного Кодексу України.

Проте, частина п`ята статті 102 Бюджетного кодексу України також була виключена на підставі Закону України № 1789-VIII, у зв`язку з чим, компенсаційні витрати перевізникам за перевезення окремих категорій громадян можуть здійснюються за рахунок коштів місцевих бюджетів, а не за рахунок субвенції з державного бюджету.

Зокрема, станом на момент розгляду даного спору підпункт "б" пункту 4 частини першої статті 89 та стаття 102 Бюджетного кодексу України взагалі виключені із Кодексу на підставі Закону № 293-IX від 14.11.2019 "Про внесення змін до Бюджетного кодексу України".

Так, підпунктом "ґ" пункту 3 частини першої статті 91 Бюджетного кодексу України передбачено, що до видатків місцевих бюджетів, що можуть здійснюватися з усіх місцевих бюджетів, належать, зокрема, видатки на соціальний захист та соціальне забезпечення, в тому числі - компенсаційні виплати за пільговий проїзд окремих категорій громадян.

Як вже зазначалось вище, частина шоста статті 9 Закону України "Про залізничний транспорт" передбачає, що збитки залізничного транспорту загального користування від їх використання відшкодовуються за рахунок державного або місцевих бюджетів залежно від того, яким органом прийнято рішення щодо введення відповідних пільг.

Суд відзначає, що матеріали справи не містять доказів прийняття Фастівською міською радою рішень щодо введення відповідних пільг. Також, у матеріалах справи відсутні докази того, що місцевим бюджетом передбачені кошти на компенсацію витрат на пільгове перевезення громадян Залізницею.

Відповідач заперечуючи проти позовних вимог на це і посилається.

Крім того, суд звертає увагу на те, що частину першу статті 91 Бюджетного кодексу України було доповнено пунктом 204 на підставі Закону України від 20.12.2016 № 1789-VIII "Про внесення змін до Бюджетного кодексу України".

Так, до видатків місцевих бюджетів, що можуть здійснюватись з усіх місцевих бюджетів, належать й, зокрема, пільги з послуг зв`язку, інші передбачені законодавством пільги, що надаються особам, визначеним пунктом 204 частини першої статті 91 Бюджетного кодексу України.

Тобто, стаття 91 Бюджетного кодексу України передбачає видатки, які можуть здійснюватись з усіх місцевих бюджетів, але не в обов`язковому порядку.

Отже, кожен орган місцевого самоврядування самостійно вирішує, на що саме будуть витрачатись кошти місцевого бюджету з урахуванням вимог Бюджетного кодексу України, зокрема його статті 91.

Вказані обставини є істотними для правильного вирішення спору.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постанові від 20.01.2022 у справі № 904/138/21.

Також, слід відзначити, що в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.03.2020 у справі № 904/94/19, на яку посилається позивач у позові, Верховний Суд звертав увагу на те, що відшкодування витрат на перевезення пільговиків залізничним транспортом можливо за рахунок місцевих бюджетів на договірній основі. Це узгоджується із вимогами частини першої статті 7 Закону України від 04.07.1996 № 273/96-ВР "Про залізничний транспорт", відповідно до якої відносини підприємств залізничного транспорту з місцевими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування базуються на податковій і договірній основах відповідно до чинного законодавства України.

Однак, у даному випадку, матеріали справи не містять доказів укладення між сторонами даної справи договору на компенсацію понесених витрат на пільгове перевезення громадян.

Підсумовуючи наведене, господарський суд дійшов висновку, що з огляду на приписи чинного законодавства, задоволення позову за рахунок видатків місцевих бюджетів можливо лише за наявності субвенцій із державного бюджету місцевим бюджетам на здійснення державних програм соціального захисту у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, а оскільки судом не встановлено наявність відповідної державної програми, як і не встановлено, що мали місце субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на здійснення таких державних програм соціального захисту, правові підстави для задоволення позову відсутні.

Вказана позиція також наведена Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постанові від 27.07.2022 у справі № 904/7875/21.

Відповідно до статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до частини першої статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 76 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до частини першої статті 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно із положеннями статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Таким чином, враховуючи, що позивачем не надано суду достатніх доказів на підтвердження позовних вимог, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не обґрунтовані належними доказами та положеннями чинного законодавства, а тому не підлягають задоволенню.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись статтями 129, 236 - 240 Господарського процесуального кодексу України суд

вирішив:

У позові відмовити повністю.

Дане рішення набирає законної сили відповідно до статті 241 Господарського процесуального кодексу України і може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені статтями 256-257 Господарського процесуального кодексу України.

Суддя Н.Г. Шевчук

Повний текст рішення складено та підписано: 22.05.2023