ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" травня 2023 р. Справа№ 911/926/22

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Коротун О.М.

суддів: Суліма В.В.

Майданевича А.Г.

за участю секретаря судового засідання Безрука Д.Д,

представники сторін в судове засідання 15.05.2023 не з`явились;

за апеляційною скаргою Приватного підприємства "Корона-Сервіс+"

на рішення Господарського суду Київської області від 07.12.2022 (повний текст складено 17.01.2023)

у справі №911/926/22 (суддя Мальована Л.Я.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія "Альбіон"

до 1) Приватного підприємства "Корона-Сервіс+"

2) ОСОБА_1

про стягнення 5 641 499,14 грн.

УСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

1. Короткий зміст заявлених вимог

Товариство з обмеженою відповідальністю "Компанія "Альбіон" (надалі - позивач) звернулося до Господарського суду Київської області з позовом до Приватного підприємства "Корона-Сервіс+" (надалі - відповідач 1) та ОСОБА_1 (надалі - відповідач 2) про солідарне стягнення з відповідачів заборгованості в сумі 3 304 376 грн. 55 коп., з яких: 2 464 906 грн. 43 коп. основного боргу, 839 470 грн. 12 коп. 70% річних.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 05.07.2021 між ТОВ Компанія Альбіон (лізингодавець) та ПП Корона-Сервіс+ (лізингоодержувач) було укладено договір фінансового лізингу № 13АН-21, відповідно до умов якого лізингодавець передає на умовах фінансового лізингу у платне користування предмет лізингу, а лізингоодержувач приймає предмет лізингу та зобов`язується сплачувати лізингові платежі на умовах цього договору.

07.11.2022 на адресу суду від представника позивача надійшла заява про збільшення позовних вимог, в якій сторона просила суд стягнути солідарно з Приватного підприємства Корона-Сервіс+ та ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю Компанія Альбіон 4 057 959,03 грн. основного боргу та 1 583 540,11 грн. 70% річних, всього 5 641 499,14 грн., яка прийнята судом до розгляду, про що зазначено в ухвалі суду від 09.11.2022.

Отже, вказана заява була прийнята судом першої інстанції.

2. Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Господарського суду Київської області від 07.12.2022 позовні вимоги задоволено повністю. Стягнуто солідарно з Приватного підприємства "Корона-Сервіс+" та ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія "Альбіон" - 4 057 959 грн. 03 коп. боргу, 1 583 540 грн. 11 коп. 70 % річних. Стягнуто з Приватного підприємства "Корона-Сервіс+" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія "Альбіон" - 42 311 грн. 25 коп. судового збору та 22 500 грн. 00 коп. судових витрат на професійну правничу допомогу. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія "Альбіон" 42 311 грн. 25 коп. судового збору та 22 500 грн. 00 коп. судових витрат на професійну правничу допомогу.

3. Надходження апеляційної скарги на розгляд Північного апеляційного господарського суду та межі апеляційного перегляду рішення суду

Не погодившись з ухваленим рішенням, ПП "Корона-Сервіс+" 15.02.2023 (через канцелярію суду) звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить відкрити апеляційне провадження, зупинити дію рішення суду першої інстанції, скасувати рішення Господарського суду Київської області від 07.12.2022 та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Також скаржник просив поновити строк на апеляційне оскарження. Так, скаржник зазначає, що рішення Господарського суду Київської області від 07.12.2022 отримав 08.02.2023 при ознайомленні з матеріалами справи.

16.03.2023 Північний апеляційний господарський суд постановив ухвалу про відкриття апеляційного провадження та призначив судове засідання на 11.04.2023.

22.03.2023 до Північного апеляційного господарського суду від представника позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, який в порядку ст. 263 ГПК України прийнятий до розгляду.

05.05.2023 через канцелярію суду від відповідача 1 надійшло клопотання про долучення додаткових доказів, а саме: сертифікат № 3200-23-1922 про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) від 20.04.2023 № 260/03.23. Суд апеляційної інстанції зазначає, що оскільки вказаний сертифіката було видано після прийняття рішення судом першої інстанції у даній справі, суд позбавлений можливості в розумінні ст. 269 ГПК України прийняти поданий доказ, оскільки його не існувало на момент розгляду справи в суді першої інстанції. А тому справа підлягає розгляду на підставі доказів, наявних в матеріалах справи.

Розгляд справи відкладався, зокрема, 11.04.2023 - на 15.05.2023. Водночас, 11.04.2023 в судовому засіданні (в режимі відеоконференції) була присутньою представник позивача.

У судове засідання 15.05.2023 представники сторін не з`явились, про час та місце судового засідання повідомлені належним чином, про що свідчить наявні в матеріалах справи розписка (позивача) про час та місце наступного судового засідання та поштові повідомлення про вручення ухвали суду від 11.04.2023 обом відповідачам.

Також 15.05.2023 від відповідача 1 надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, що обґрунтоване участю адвоката в іншому судовому засіданні. Суд апеляційної інстанції відхиляє подане клопотання, оскільки підставою для відкладення розгляду апеляційної скарги є неможливість її розгляду, а не відсутність представників сторін, явка яких не була визнана обов`язковою. А тому суд апеляційної інстанції відхилив подане клопотання.

Справа була розглянута в розумний строк (в розумінні ст. 6 Конвенції) з незалежних від суду причин: поведінку сторін, з метою забезпечення рівності сторін; враховуючи дію воєнного стану в Україні, обставини оголошення сигналу "повітряна тривога" та перебої з електроживленням та технічною неможливістю підключення позивача для участі останнього в судовому засіданні в режимі відеоконференції.

4. Вимоги апеляційної скарги та короткий зміст наведених в ній доводів

Апелянт не погоджується з рішення суду першої інстанції, зазначив, що висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам справи, вимогам закону, а також судом першої інстанції істотно порушено норми процесуального права та неправильно застосовано норми матеріального права.

Так, доводи апеляційної скарги фактично зводяться до чотирьох аспектів: неврахування судом першої інстанції особливості сезонного характеру господарської діяльності відповідача 1, неврахування обставин збройної агресії росії, не зменшення судом першої інстанції розміру штрафних санкцій (річних в даному випадку) та необґрунтованість розміру витрат на професійну правову допомогу.

Скаржник вважає, що в рамках розгляду справи в суді першої інстанції не було розглянуто питання, що основними видами діяльності відповідача є вирощування зернових культур (крім рису), бобових культур і насіння олійних культур, вирощування інших однорічних і дворічних культур. А враховуючи, що сільськогосподарське виробництво носить сезонний характер, підприємству необхідні значні вкладення грошових коштів у стислі періоди часу. Основний дохід відповідача 1 від реалізації продукції припадає на кінець ІІІ та IV кварталів року, у зв?язку з чим виникає значний дефіцит коштів у попередні періоди. Відсутність обігових коштів на даному етапі може призвести до збою виконання, до невиконання технологічних процесів з вирощування сільськогосподарської продукції.

Також, за доводами скаржника, судом першої інстанції не було враховано настання обставин непереборної сили, а саме російську військову агресію проти України, що призвело до простою виробництва відповідача.

Окрім цього, апелянт наголошував на тому, що навіть під час розгляду справи в суді першої інстанції відповідачем було погашено частину основного боргу, що мало враховуватись судом першої інстанції.

Також скаржник зазначив про неспівмірність нарахованих річних із сумою основної заборгованості.

Не погоджується апелянт також із розміром стягненої судом першої інстанції правової допомоги (по 22 500,00 грн з кожного відповідача), враховуючи, що 20 000,00 грн із заявлених - це гонорар успіху.

А тому апелянт просив рішення суду першої інстанції скасувати з прийняттям нового - про відмову в задоволенні позовних вимог.

5. Узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу

У відзиві на апеляційну скаргу (прийнятому в судовому засіданні 11.04.2023 судом апеляційної інстанції в порядку ст. 263 ГПК України), позивач зазначив, що не погоджується з доводами апеляційної скарги, вважає її необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню.

Так, позивач зазначив, що відповідач 1 не скористався своїм правом на подання відзиву, жодних заперечень щодо розміру основної заборгованості та нарахованих річних подано не було, а тому, за доводами позивача, справа правомірно була розглянута на підставі доказів, що містяться в матеріалах справи.

Також позивач зазначив (з посиланням на постанову Верховного Суду від 17.12.2020 у справі № 913/785/17), що сертифікат ТПП не є беззаперечним доказом неможливості виконання зобов`язання за договором, а вказані обставини слід досліджувати та оцінювати в сукупності.

Щодо доводів апелянта про необґрунтований розмір витрат на правову допомогу, сторона зазначила, що клопотання про зменшення розміру витрат на професійна правову допомогу до суду першої інстанції скаржник не подавав, неспівмірність з складністю справи та ціною позову не навів, а тому просить відхилити апеляційну скаргу у даній справі як необґрунтовану.

6. Фактичні обставини, неоспорені сторонами, встановлені судом першої інстанції та судом апеляційної інстанції

Як вбачається з матеріалів справи та правомірно встановлено судом першої інстанції, 05.07.2021 між ТОВ «Компанія «Альбіон» (лізингодавець) та ПП Корона-Сервіс+ (лізингоодержувач) було укладено договір фінансового лізингу № 13АН-21, відповідно до п. 1.1 якого в порядку та на умовах, визначених цим договором, лізингодавець передає на умовах фінансового лізингу у володіння та користування об`єкт лізингу, а лізингоодержувач приймає предмет лізингу та зобов`язується сплачувати лізингові платежі на умовах цього договору. Найменування, марка, модель, ціна одиниці, кількість і загальна вартість майна на момент укладення договору наведені в додатку № 1 специфікація.

Вартість майна становить гривневий еквівалент 177 000,00 євро, що розраховується за курсом продажу євро, встановленим у міжбанківській інформаційній системі УкрДілінг (http://www.udinform.com/), сформованим на 16:00 за Київським часом на дату, що передує даті укладання цього договору, збільшеного на розмір зборів (податків), пов`язаних із здійсненням операцій купівлі іноземної валюти юридичними особами (надалі - Міжбанківський курс), та на дату укладення цього договору становить 5 749 101,60 грн., у тому числі ПДВ 958 183,60 грн. (надалі-вартість майна). Вартість майна у гривні підлягає перерахунку за міжбанківським курсом на дату, що передує даті підписання акту приймання-передачі майна, збільшеного на розмір зборів (податків), пов`язаних із здійсненням операцій купівлі іноземної валюти юридичними особами (надалі - Міжбанківський курс акту приймання-передачі), відповідно до умов п. 2.1.1 договору. Сторони погодили використовувати банківські дні для визначення міжбанківського курсу. Сторони узгодили, що лізингодавець залишає за собою право використовувати у якості міжбанківського курсу середньозважений курс євро, встановлений на інтернет-сайті http://coursedealing.com.ua на власний розсуд (п. 2.1 договору).

Усі платежі за договором лізингоодержувач зобов`язаний здійснювати в національній валюті України (гривнях) відповідно до умов цього договору та додатку № 2 (графік внесення лізингових платежів до договору (надалі - графік) шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок лізингодавця, вказаний у цьому договорі (п. 3.1 договору).

Розмір, склад, терміни сплати лізингових платежів встановлюються в графіку. Сума кожного лізингового платежу є гривневим еквівалентом відповідної суми (в євро), зазначеної в графіку, виходячи з Міжбанківського курсу на дату, що передує даті сплати лізингоодержувачем чергового лізингового платежу, зазначеного в графіку, збільшеного на розмір зборів (податків), пов`язаних із здійсненням операцій купівлі іноземної валюти юридичними особами (надалі - Міжбанківський курс графіку). Такий порядок застосовується до усіх лізингових платежів та будь-яких інших сум, які підлягають сплаті згідно з договором. Сторони домовились, що при зміні Міжбанківського курсу фактичної оплати, Міжбанківського курсу графіку, Міжбанківського курсу акту приймання-передачі по відношенню до Міжбанківського курсу договору, пропорційно автоматично змінюється і ціна договору в гривні, і, в даному випадку, не має потреби в підписанні додаткової угоди про зміну ціни договору в гривні (п. 3.4 договору).

У випадку, якщо лізингоодержувач здійснить оплату лізингового платежу після строку його оплати, вказаного в графіку, і на дату фактичної оплати лізингового платежу Міжбанківський курс фактичної оплати лізингового платежу буде більшим, ніж Міжбанківський курс графіку, лізингоодержувач зобов`язаний здійснити оплату такого лізингового платежу, виходячи з Міжбанківського курсу фактичної оплати (п. 3.4.1 договору).

Датою сплати лізингового платежу є дата зарахування коштів на поточний рахунок лізингодавця. Якщо строк сплати будь-якого лізингового платежу припадає на неробочий (вихідний, святковий або ін.) день, то лізингоодержувач зобов`язаний сплатити такий платіж не пізніше дня, який передує останньому робочому дню, за яким настає такий неробочий (вихідний, святковий або ін.) день (п. 3.6 договору).

Предмет лізингу передається лізингодавцем та приймається в лізинг лізингоодержувачем впродовж 30 (тридцяти) календарних днів з моменту сплати лізингоодержувачем лізингодавцю авансового платежу, а також комісії, зазначеної в п. 3.3 договору (п. 4.1 договору).

У випадку, якщо лізингоодержувач порушить строк оплати будь-якого лізингового платежу, який встановлений в графіку, лізингоодержувач несе відповідальність перед лізингодавцем у вигляді сплати сімдесяти процентів річних від суми простроченого лізингового платежу (відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України) (п. 8.1 договору).

Ціна договору становить гривневий еквівалент 201 521,35 Євро, що за Міжбанківським курсом договору на дату його укладання становить 6 545 574,67 грн., у тому числі ПДВ 958 183,60 грн. (п. 11.1 договору).

Строк дії договору з 05 липня 2021 р. по 20 листопада 2023 р., але в будь-якому випадку - до повного виконання сторонами всіх зобов`язань за цим договором. Зазначений строк може бути змінений відповідно до умов даного договору (п. 12.1 договору).

Додатком № 1 до договору № 13АН-21 від 05.07.2021 сторонами договору погоджена специфікація майна, що передається в лізинг.

Додатком № 2 до договору № 13АН-21 від 05.07.2021 сторонами договору погоджено наступний графік внесення лізингових платежів:

20.10.2021 8 850,00 євро (сума, що відшкодовує частину вартості предмету лізингу з урахуванням ПДВ);

25.10.2021 26 550,00 євро (сума, що відшкодовує частину вартості предмету лізингу з урахуванням ПДВ) та 622,65 євро (винагорода лізингодавцю за отримане у лізинг майно, без ПДВ), що разом складає 27 172,65 (сума лізингового платежу, євро);

20.11.2021 17 700,00 євро (сума, що відшкодовує частину вартості предмету лізингу з урахуванням ПДВ) та 1 332,59 євро (винагорода лізингодавцю за отримане у лізинг майно, без ПДВ), що разом складає 19 032,59 (сума лізингового платежу, євро);

20.12.2021 17 700,00 євро (сума, що відшкодовує частину вартості предмету лізингу з урахуванням ПДВ) та 8 594,93 євро (винагорода лізингодавцю за отримане у лізинг майно, без ПДВ), що разом складає 26 294,93 (сума лізингового платежу, євро);

20.08.2022 17 700,00 євро (сума, що відшкодовує частину вартості предмету лізингу з урахуванням ПДВ) та 2 217,29 євро (винагорода лізингодавцю за отримане у лізинг майно, без ПДВ), що разом складає 19 917,29 (сума лізингового платежу, євро);

20.10.2022 17 700,00 євро (сума, що відшкодовує частину вартості предмету лізингу з урахуванням ПДВ) та 832,14 євро (винагорода лізингодавцю за отримане у лізинг майно, без ПДВ), що разом складає 18 532,14 (сума лізингового платежу, євро);

20.11.2022 17 700,00 євро (сума, що відшкодовує частину вартості предмету лізингу з урахуванням ПДВ) та 5 872,10 євро (винагорода лізингодавцю за отримане у лізинг майно, без ПДВ), що разом складає 23 572,10 (сума лізингового платежу, євро).

20.08.2023 17 700,00 євро (сума, що відшкодовує частину вартості предмету лізингу з урахуванням ПДВ) та 1 108,13 євро (винагорода лізингодавцю за отримане у лізинг майно, без ПДВ), що разом складає 18 808,13 (сума лізингового платежу, євро);

20.10.2023 17 700,00 євро (сума, що відшкодовує частину вартості предмету лізингу з урахуванням ПДВ) та 290,96 євро (винагорода лізингодавцю за отримане у лізинг майно, без ПДВ), що разом складає 17 990,96 (сума лізингового платежу, євро);

20.11.2023 17 700,00 євро (сума, що відшкодовує частину вартості предмету лізингу з урахуванням ПДВ) та 110,56 євро (винагорода лізингодавцю за отримане у лізинг майно, без ПДВ), що разом складає 17 810,56 (сума лізингового платежу, євро).

Додатком № 3 до договору № 13АН-21 від 05.07.2021 сторонами підписано акт приймання-передачі від 20.10.2021, згідно з якого лізингодавець передав, а лізингоодержувач отримав наступне майно: Трактор Deutz-Fahr 9340 AgrotronTTVE3, сер. № WSXBY00200LD10297, 2017 р.в., вартістю 177 000 євро.

З метою забезпечення виконання зобов`язань за договором № 13АН-21 від 05.07.2021 фінансового лізингу, 06.07.2021 між ТОВ Компанія Альбіон (лізингодавець), ОСОБА_1 (поручитель) та ПП Корона-Сервіс+ (лізингоодержувач) було укладено договір поруки №1П/13АН-21 (далі - договір поруки).

Предметом даного договору поруки є зобов`язання поручителя перед лізингодавцем у повному обсязі солідарно відповідати за виконання лізингоодержувачем своїх зобов`язань перед лізингодавцем, які випливають з умов договору № 13AH-21 від 05.07.2021, а також усіх додаткових угод до нього, які вже укладені та можуть бути укладені до закінчення строку дії договору № 13AН-21 від 05.07.2021 (надалі за текстом основний договір) (п. 1.1 договору поруки).

Поручитель свідчить, що він ознайомлений зі змістом основного договору та обсягом зобов`язань лізингоодержувача за основним договором, повністю з ними згоден, ніяких заперечень, а також непорозумінь щодо його положень не має (п. 1.3 договору поруки).

Умовами п. 2.1 договору поруки, у випадках неможливості виконання лізингоодержувачем своїх зобов`язань за основним договором: лізингодавець має право на свій розсуд пред`явити свої вимоги безпосередньо до поручителя чи лізингоодержувача або обом сторонам одночасно; лізингоодержувач не пізніше ніж за 3 (три) банківських дня до моменту настання строку виконання зобов`язань за основним договором повідомляє лізингодавця та поручителя про неможливість виконання зобов`язань за основним договором.

Поручитель зобов`язаний протягом одного робочого дня від дати отримання письмової вимоги лізингодавця виконати зобов`язання за основним договором шляхом перерахування коштів на погашення заборгованості лізингоодержувача за основним договором на рахунок лізингодавця (п. 3.1.1 договору поруки); у разі невиконання лізингоодержувачем забезпеченого порукою зобов`язання відповідати перед лізингодавцем як солідарний боржник всім своїм майном, на яке згідно із чинним законодавством може бути звернуто стягнення (п. 3.1.2 договору поруки).

Сторони договору встановлюють, що якщо надійде вимога про погашення суми заборгованості по основному договору і поручитель не буде в змозі виконати таку вимогу лізингодавця, то лізингодавець має право задовольнити свої вимоги за рахунок майна поручителя, згідно норм чинного законодавства (п. 2.2 договору поруки).

Сторони договору встановлюють, що цей договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами. Порука припиняється, якщо лізингодавець протягом трьох років з дня настання строку виконання зобов`язання за основним договором не пред`явить вимоги до поручителя (п. 6.2 договору поруки).

З огляду на викладене, за умовами договору поруки невиконання зобов`язань лізингоодержувачем за основним договором фінансового лізингу є підставою для виникнення солідарного обов`язку у поручителя у повному обсязі відповідати перед лізингодавцем за вказаними зобов`язаннями. При цьому форма письмової вимоги ані законом, ані договором поруки не встановлена, у зв`язку з чим вказана вимога може бути пред`явлена у тому числі шляхом подання позовної заяви до суду.

ПОЗИЦІЯ ПІВНІЧНОГО АПЕЛЯЦІЙНОГО ГОСПОДАРСЬКОГО СУДУ

7. Мотиви, з яких виходить Північний апеляційний господарський суд, та застосовані ним положення законодавства

Відповідно до ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

За частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (частина перша статті 530 цього Кодексу).

Невиконання зобов`язання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), є порушенням зобов`язання (стаття 610 ЦК України). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (частина перша статті 611 цього Кодексу).

Частиною першою статті 292 Господарського кодексу України (далі - ГК України) визначено, що лізинг - це господарська діяльність, спрямована на інвестування власних чи залучених фінансових коштів, яка полягає в наданні за договором лізингу однією стороною (лізингодавцем) у виключне користування другій стороні (лізингоодержувачу) на визначений строк майна, що належить лізингодавцю або набувається ним у власність (господарське відання) за дорученням чи погодженням лізингоодержувача у відповідного постачальника (продавця) майна, за умови сплати лізингоодержувачем періодичних лізингових платежів. Правове регулювання лізингу здійснюється відповідно до цього Кодексу та інших законів.

Так, у відповідності до ч. 1 ст. 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Відповідно до ч. 2, 3 ст. 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов`язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Аналогічне визначення договору лізингу міститься у статті 1 Закону України «Про фінансовий лізинг». За статтею 4 цього Закону лізингоодержувач - фізична або юридична особа, яка отримує право володіння та користування предметом лізингу від лізингодавця.

За частинами другою, третьою статті 10 Закону України «Про фінансовий лізинг» обов`язками лізингодавця є: у передбачені договором строки надати лізингоодержувачу предмет лізингу у стані, що відповідає його призначенню та умовам договору; попередити лізингоодержувача про відомі йому особливі властивості та недоліки предмета лізингу, що можуть становити небезпеку для життя, здоров`я, майна лізингоодержувача чи інших осіб або призводити до пошкодження самого предмета лізингу під час користування ним; відповідно до умов договору своєчасно та у повному обсязі виконувати зобов`язання щодо утримання предмета лізингу; відшкодовувати лізингоодержувачу витрати на поліпшення предмета лізингу, на його утримання або усунення недоліків у порядку та випадках, передбачених законом та/або договором; прийняти предмет лізингу в разі дострокового розірвання договору лізингу або в разі закінчення строку користування предметом лізингу. Лізингодавець може мати інші права та обов`язки відповідно до умов договору лізингу, цього Закону та інших нормативно-правових актів.

Лізингодавець має право відмовитися від договору лізингу та вимагати повернення предмета лізингу від лізингоодержувача у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса, якщо лізингоодержувач не сплатив лізинговий платіж частково або у повному обсязі та прострочення сплати становить більше 30 днів (частина друга статті 7 Закону України «Про фінансовий лізинг»).

Пунктами 3, 7 частини другої статті 11 Закону України «Про фінансовий лізинг» передбачено, що лізингоодержувач зобов`язаний своєчасно сплачувати лізингові платежі; у разі закінчення строку лізингу, а також у разі дострокового розірвання договору лізингу та в інших випадках дострокового повернення предмета лізингу, лізингоодержувач зобов`язаний повернути предмет лізингу у стані, в якому його було прийнято у володіння, з урахуванням нормального зносу, або у стані, обумовленому договором.

З моменту передачі предмета лізингу у володіння лізингоодержувачу ризик випадкового знищення або випадкового пошкодження предмета лізингу переходить до лізингоодержувача, якщо інше не встановлено договором (частина перша статті 13 Закону України «Про фінансовий лізинг»).

Згідно зі статтею 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» лізингові платежі можуть включати: суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом та інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов`язані з виконанням договору лізингу.

Належне виконання лізингоодержувачем обов`язків зі сплати всіх лізингових платежів, передбачених договором лізингу, означає реалізацію ним права на викуп отриманого в лізинг майна.

Таким чином, на правовідносини, що складаються між сторонами договору лізингу щодо одержання лізингодавцем лізингових платежів у частині покупної плати за надання майна в майбутньому у власність лізингоодержувача, поширюються загальні положення про купівлю-продаж.

За частиною другою статті 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» лізингові платежі можуть включати: суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом; інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов`язані з виконанням договору лізингу.

Так, згідно графіку внесення лізингових платежів (додаток № 2 до договору), відповідач був зобов`язаний за договором здійснити наступні платежі: платіж в сумі 27 172,65 євро мав бути здійснений до 25.10.2021, відтак, з 26.10.2021 настало прострочення; платіж в сумі 19 032,59 євро мав бути здійснений до 20.11.2021, відтак, з 21.11.2021 настало прострочення; платіж в сумі 26 294,93 євро мав бути здійснений до 20.12.2021, відтак, з 21.12.2021 настало прострочення; платіж в сумі 19 917,29 євро мав бути здійснений до 20.08.2022, відтак, з 21.08.2022 настало прострочення; платіж в сумі 18 532,14 євро мав бути здійснений до 20.20.2022, відтак, з 21.10.2022 настало прострочення.

Водночас, згідно прийнятої та розглянутої судом заяви про збільшення позовних вимог № 0211/22 від 02.11.2022 позивач вказував, що відповідно до графіку внесення лізингових платежів, лізингоодержувач станом на момент звернення з позовом був зобов`язаний сплатити лізингодавцю загальну суму лізингових платежів 110 949,60 євро, що станом на момент подання заяви про збільшення позовних вимог становить 4 057 959,03 грн. Доказів оплати вказаного боргу ні до суду першої інстанції, ні до суду апеляційної інстанції надано не було. Доводи апеляційної скарги місяться посилання на часткову сплату основного боргу під час розгляду справи в суді першої інстанції. Тоді як до суду першої інстанції вказані заперечення, докази сплат чи контррозрахунок відповідач 1 не подавав. А тому позовні вимоги в цій частині правомірно задоволені судом першої інстанції. До суду апеляційної інстанції також жодних доказів такої сплати не надано. Отже, такі доводи в силу ст. 74, 76-80, 269 ГПК України є безпідставними.

За своєю правовою природою відносини лізингу передбачають право лізингоодержувача користуватися предметом лізингу, тобто містять елементи договору оренди (найму), у яких користування предметом оренди є платним, тож узгоджене сторонами регулювання не суперечить змісту лізингових відносин, за якими лізингоодержувачу майно надається у виключне користування на визначений термін,та положенням законодавства.

Водночас, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (частина друга статті 625 ЦК України).

У випадку, якщо лізингоодержувач порушить строк оплати будь-якого лізингового платежу, який встановлений в графіку, лізингоодержувач несе відповідальність перед лізингодавцем у вигляді сплати сімдесяти процентів річних від суми простроченого лізингового платежу (відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України) (п. 8.1 договору).

Частиною першою статті 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Таким чином, зв`язку із простроченням грошового зобов`язання, позивач, відповідно до приписів ч. 2 ст. 625 ЦК та п. 8.1 договору, нарахував та просить суд стягнути 70 % річних в розмірі 1 583 540,11 грн.

Перевіривши здійснений позивачем розрахунок, суд апеляційної інстанції зазначає, що періодом нарахування є: за платежем 27 172,65 євро з 26.10.2021 по 02.11.2022 та становить - 587 136,47 грн; за платежем 19 032,59 євро з 21.11.2021 по 02.11.2022 та становить - 380 594,55 грн; за платежем 26 294,93євро з 21.12.2021 по 02.11.2022 та становить - 492 958,08 грн; за платежем 19 917,29євро з 21.08.2022 по 02.11.2022 та становить - 106 163,25 грн; за платежем 18 532,14 євро з 21.10.2022 по 02.11.2022 та становить - 16 687,75 грн.

Таким чином, 70% річних за кожним платежем за вказані періоди становить 1 583 540,11 грн.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого господарського суду про арифметичну вірність здійсненого розрахунку, а тому правомірно задоволено позовні вимоги в цій частині.

Щодо посилань апелянта на наявність обставин непереборної сили, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Так, у апеляційній скарзі апелянт зазначив про існування листа Торгово-промислової палати України від 28.02.2022 із засвідченням форс-можорних обставин, що пов`язані з військовою агресією росії проти України.

В цій частині суд апеляційної інстанції зазначає, що частиною першою статті 14-1 Закону «Про торгово-промислові палати в Україні» встановлено, що Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб`єктів малого підприємництва видається безкоштовно.

Водночас, сертифікат торгово-промислової палати, який підтверджує наявність форс-мажорних обставин, не може вважатися беззаперечним доказом про їх існування, а повинен критично оцінюватися судом з урахуванням встановлених обставин справи та у сукупності з іншими доказами (подібні правові висновки викладено у постановах Верховного Суду від 14.02.2018 у справі № 926/2343/16, від 16.07.2019 у справі № 917/1053/18 та від 25.11.2021 у справі № 905/55/21, від 19 серпня 2022 року у cправі № 908/2287/17).

В цій частині суд апеляційної інстанції зазначає, що договір фінансового лізингу був укладений ще 05.07.2021, всі його умови (зокрема і п. 8.1. з визначенням річних у розмірі 70 %) було погоджено сторонами, що не заперечується, зокрема, відповідачем та частково виконувалось останнім. Часткове невиконання договору відповідачем 1 розпочалось ще до військової агресії росії проти України. Як вбачається з розрахунку ціни позову, прострочення відбулось з жовтня 2021 року.

Водночас, наявність військової агресії росії проти України, вданому випадку за відсутності інших (окрім листа ТПП від 28.02.2022) доказів в розумінні ст.ст. 74, 76-80, 86, 269 ГПК України, що військові дії безпосередньо вплинули на фінансовий стан відповідача, або що в результаті такої агресії він зазнав матеріальних втрат - надано не було. Тоді як доводи скаржника про особливість аграрного бізнесу, що передбачає сезонність в проведенні посівних робіт та отримання прибутку - не є підставою для відмови в позові, оскільки такі обставини були відомі та мали враховуватись відповідачем на стадії укладення договору фінансового лізингу.

В цій частині суд апеляційної інстанції зазначає, що ані клопотань про зменшення річних, ані інших клопотань чи заяв по суті спору відповідачем (окрім клопотання про відкладення розгляду справи) не подавалось до суду першої інстанції. Також умови договору не містяться застереження про обставини звільнення від виконання умов договору або від відповідальності у зв`язку з його невиконанням через обставини непереборної сили.

А тому відсутні підстави для застосування положень ст. 617 ЦК України.

Таким чином, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого господарського суду про обґрунтованість позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю Компанія Альбіон щодо солідарного стягнення з Приватного підприємства Корона-Сервіс+ та ОСОБА_1 4 057 959,03 грн. основного боргу та 1 583 540,11 грн. 70 % річних. Тоді як апелянт просив скасувати рішення суду першої інстанції та відмовити в позові в повному обсязі.

Щодо доводів апелянта про необґрунтоване стягнення витрат на правову допомогу в заявленому позивачем розмірі, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Статтею 123 ГПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу.

ТОВ Компанія Альбіон зазначало, що витрати на правничу (правову) допомогу, які позивач очікує понести в зв`язку із розглядом справи становить 25 000,00 грн. - за комплексне ведення справи у суді першої інстанції та 20 000,00 грн. гонорар успіху за досягнення позитивного результату.

За змістом частини другої статті 126 ГПК України до витрат на професійну правничу допомогу належать розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката.

Частиною четвертою статті 126 ГПК України визначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Верховний Суд дотримується позиції (постанови КГС ВС від 07.08.2018 у справі №916/1283/17, від 30.07.2019 у справі № 902/519/18), що у застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який, однак, повинен ґрунтуватися на більш чітких критеріях, визначених у частині четвертій статті 126 ГПК України. Ці критерії суд застосовує за наявності наданих стороною, яка зазначає про неспівмірність витрат, доказів та обґрунтування невідповідності цим критеріям заявлених витрат.

Відповідно до статті 30 Закону України Про адвокатуру та адвокатську діяльність гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини.

Як вбачається з матеріалів справи, 17.01.2022 між Адвокатським Бюро Талоконова Кирила (далі - бюро) та ТОВ «Компанія «Альбіон» (далі - клієнт) було укладено договір № 1/02-22 про надання правничої (правової) допомоги (далі за текстом - договір).

Розмір гонорару, який клієнт сплачує Бюро за надану в межах цього договору правничу (правову) допомогу, визначається сторонами окремою додатковою угодою, яка є невід`ємною частиною цього договору. Така додаткова угода може бути викладена у формі додатку до договору, який набуває чинності з дня його підписання уповноваженими представниками сторін (п. 3.1 договору).

Цей договір діє з моменту погодження сторонами усіх істотних умов та підписання сторонами тексту договору та додатків (додаткових угод) до нього (п. 4.1 договору).

Дія договору припиняється через п`ять років з дня його укладення (п. 4.2 договору).

Додатковою угодою № 3 від 06.06.2022 до договору про надання правничої (правової) допомоги № 1/02-22 від 17.01.2022 р. (розрахунок розміру гонорару з надання правничої (правової) допомоги сторони погодили, що дана додаткова угода визначає порядок та умови оплати гонорару за надання правничої (правової) допомоги бюро у спорі про стягнення з Приватного підприємства Корона-Сервіс+ та ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «Альбіон» заборгованості за договором фінансового лізингу № 13AH-21 від 05.07.2021 та договором поруки №1П/13AH-21 від 06.07.2020 (п. 1 договору поруки).

Розмір гонорару за надання правничої (правової) допомоги по комплексному веденню вказаної в п. 1 цієї додаткової угоди справи у суді першої інстанції складає 25 000,00 грн.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону № 5076-VI).

При встановленні розміру гонорару відповідно до частини третьої статті 30 Закону № 5076-VI врахуванню підлягають складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, витрачений ним час, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата тощо), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. В разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу і обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю.

Тож домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом та клієнтом, в межах правовідносин яких слід розглядати питання щодо дійсності такого зобов`язання.

Так, Велика Палата Верховного Суду вже вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).

Як вбачається з апеляційної скарги, скаржник зазначив про неспівмірність розміру правової допомоги із складністю справи, витраченим часом адвоката та ціною позову. Також зазначав про неправомірність стягнення «гонорару успіху» в розмірі 20 000,00 грн.

В цій частині, суд апеляційної інстанції зазначає, що Велика Палата Верховного Суду зауважує, що за наявності угод, які передбачають «гонорар успіху», ЄСПЛ керується саме наведеними вище критеріями при присудженні судових та інших витрат, зокрема, у рішенні від 22 лютого 2005 року у справі «Пакдемірлі проти Туреччини» (Pakdemirli v. Turkey, заява № 35839/97).

Тоді як Верховний Суд у постанові від 20.11.2020 у справі № 910/13071/19 зазначив, що втручання суду у договірні відносини між адвокатом та його клієнтом у частині визначення розміру гонорару або зменшення розміру стягнення такого гонорару з відповідної сторони на підставі положень частини четвертої статті 126 ГПК України можливе лише за умови обґрунтованості та наявності доказів на підтвердження невідповідності таких витрат фактично наданим послугам, тобто наведені висновки не є релевантними для справи № 910/4811/17.

З урахуванням наведеного вище не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату адвокату «гонорару успіху», у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. Так, скаржник не надав жодних доказів щодо необґрунтованості таких сум.

Таким чином, суд апеляційної інстанції зазначає, що з урахуванням задоволення позовних вимог у розмірі 5 641 499,14 грн, розмір витрат на правову допомогу в сумі 45 000,00 грн, на думку суду апеляційної інстанції є співмірним із складністю справи, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт, обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт та ціною позову. А тому доводи апелянта в цій частині не приймаються судом апеляційної інстанції як підстава для скасування рішення місцевого господарського суду в цій частині.

А тому апеляційну скаргу у даній справі слід залишити без задоволення як необґрунтовану, а рішення суду першої інстанції слід залишити без змін, оскільки останнє було прийнято з дотриманням вимог ГПК України. Суд апеляційної інстанції зазначає, що підстав для виходу за межі вимог та доводів апеляційної скарги (в розумінні ч. 4 ст. 269 ГПК України) суд апеляційної інстанції не встановив.

8. Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу - без задоволення.

Таким чином, на підставі ст. 2, 74-80, 269, 270, п. 1 ч. 1 ст. 275, ст. 276 ГПК України - суд апеляційної інстанції дійшов висновку про необхідність залишення апеляційної скарги у даній справі без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

9. Судові витрати

З урахуванням відмови в задоволенні апеляційної скарги по суті, понесені судові витрати за розгляд справи в суді апеляційної інстанції (судовий збір) покладаються на скаржника в порядку ст. 129 ГПК України.

Керуючись ст. 2, 129, 269, 270, п. 1 ч. 1 ст. 275, 276, ст. 281 - 283 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного підприємства "Корона-Сервіс+" на рішення Господарського суду Київської області від 07.12.2022 у справі №911/926/22 - залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Київської області від 07.12.2022 у справі №911/926/22 - залишити без змін.

3. Судовий збір, понесений у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, покласти на скаржників.

4. Поновити дію рішення, зупиненого ухвалою від 16.03.2023.

5. Матеріали справи повернути до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та, може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку, передбаченому ст. 286-289 ГПК України.

Повний текст постанови складено 24.05.2023.

Головуючий суддя О.М. Коротун

Судді В.В. Сулім

А.Г. Майданевич