РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

15.02.2023Справа № 910/6200/22

Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді Літвінової М.Є.

за участю секретаря судового засідання: Заїки О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи

За позовом Державного підприємства «Львіввугілля» (вул. Хмельницького Б., буд. 26, м. Сокаль, Червоноградський район, Львівська область, 80001) в особі відокремленого підрозділу «Вуглезбут» (вул. Хмельницького Б., буд. 26, м. Сокаль, Червоноградський район, Львівська область, 80001) Державного підприємства «Львіввугілля»

до Державного підприємства "Держвуглепостач" (вул. Богдана Хмельницького, буд. 4, м. Київ, 01601)

про стягнення 58 850 229,07 грн

Представники учасників справи:

від позивача: Радик А.В.

від відповідача: Полумисний В.В.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява ДП «Львіввугілля» в особі ВП «Вуглезбут» ДП «Львіввугілля» (далі - позивач) до ДП «Держвуглепостач» (далі - відповідач) про стягнення 58 850 229,07 грн, а саме: основаного боргу в розмірі 35 521 500,20 грн, пені в розмірі 6 317 139,90 грн, інфляційних витрат у розмірі 12 786 159,89 грн та 3% річних у розмірі 4 225 429,08 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані невиконанням відповідачем умов договору поставки вугілля №05-17/ЕНЦ від 08.02.2017 в частині повної оплати вартості поставленого позивачем товару.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 21.09.2022 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі № 910/6200/22, розгляд справи визначено здійснювати за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 12.10.2022.

12.10.2022 через електронну пошту суду від представника позивача надійшло клопотання про відкладення підготовчого засідання.

Розпорядженням Господарського суду міста Києва №16 від 11.10.2022 рекомендовано суддям тимчасово утриматися від розгляду справ у відкритих судових засіданнях за участю учасників судового процесу.

З огляду на зазначене, у зв`язку із загрозою ракетних ударів по місту та неможливістю забезпечити безпеку життя та здоров`я відвідувачів і працівників суду підготовче засідання, призначене на 12.10.2022, не відбулося.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 12.10.2022 підготовче засідання у справі №910/6200/22 призначено на 31.10.2022.

Представник відповідача у підготовче засідання 31.10.2022 не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, про дату та час підготовчого засідання був повідомлений належним чином.

Судом у підготовчому засіданні 31.10.2022 без виходу до нарадчої кімнати постановлено протокольну ухвалу про відкладення підготовчого засідання на 14.11.2022.

Представник відповідача у підготовче засідання 14.11.2022 не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, про дату та час підготовчого засідання був повідомлений належним чином.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 14.11.2022 закрито підготовче провадження та призначено справу № 910/6200/22 до судового розгляду по суті на 05.12.2022.

У судове засідання 05.12.2022 представників учасників справи не з`явилися, проте 05.12.2022 від представника позивача до суду надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

Судом у судовому засіданні 05.12.2022 постановлено протокольну ухвалу про задоволення клопотання представника позивача та оголошено перерву у судовому засіданні по розгляду даної справи до 26.12.2022.

23.12.2022 через відділ діловодства суду від представника позивача надійшла заява про розгляд справи без його присутності.

26.12.2022 через відділ діловодства суду від відповідача надійшла заява про застосування строку позовної давності щодо вимоги про стягнення пені, розрахованої за період 24.01.2019 - 24.07.2019.

26.12.2022 через відділ діловодства суду від відповідача надійшла заява про зменшення розміру заявленої до стягнення пені, нарахованої за період 24.01.2019 - 24.07.2019 в сумі 6 317 139,90 грн на 99%.

26.12.2022 через відділ діловодства суду від відповідача надійшла заява про застосування до спірних правовідносин правової позиції, викладеної Верховним Судом у постанові від 01.06.2021 у справі № 910/9544/19.

09.01.2023 від позивача до суду надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

У зв`язку з перебуванням судді Літвінової М.Є на лікарняному судове засідання по розгляду даної справи, призначене на 11.01.2023, не відбулося.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.01.2023 повідомлено представників учасників справи про призначення судового засідання по розгляду даної справи на 01.02.2023.

23.01.2023 від позивача до суду надійшли заперечення проти заяви відповідача про зменшення розміру заявленої до стягнення пені.

23.01.2023 від позивача до суду надійшли заперечення проти заяви відповідача про застосування строку позовної давності до вимоги про стягнення пені, нарахованої за період 24.01.2019 - 24.07.2019.

Представник відповідача у судове засідання 01.02.2023 не з`явився, проте 30.01.2023 від останнього до суду надійшло клопотання про відкладення розгляду справи № 910/6200/22.

Судом у судовому засіданні 01.02.2023 без виходу до нарадчої кімнати постановлено протокольну ухвалу про задоволення клопотання представника відповідача та оголошено перерву у судовому засіданні по розгляду даної справи до 15.02.2023.

Відповідно до ст. 233 ГПК України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами.

У судовому засіданні 15.02.2023 відповідно до ст. 240 ГПК України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

08.02.2017 між ДП «Держвуглепостач» (покупець) та ДП «Львіввугілля» (постачальник) було укладено договір поставки вугілля № 05-17/ЕНЦ, відповідно до п. п. 1.1, 1.2 якого постачальник поставляє покупцю вугільну продукцію (далі - вугілля) в асортименті, по реквізитах та за якісними характеристиками, приведеними в цьому договорі, а покупець приймає вугілля, оплачує його вартість на умовах, встановлених цим договором.

Згідно з п. 2.7 договору право власності на вугілля від постачальника до покупця переходить після підписання між сторонами акту приймання-передачі вугілля.

У п. 6.3 договору сторони погодили, що покупець оплачує постачальнику вартість вугілля на умовах 90% попередньої оплати шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок постачальника. Залишкові 10% вартості вугілля оплачуються протягом 3 банківський днів з дати підписання актів приймання-передачі вугілля та надання постачальником документів, вказаних в п. 3.1.6. та 3.1.7 договору.

За порушення виконання грошового зобов`язання за цим договором постачальник має право стягнути з покупця пеню у розмірі облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня, від суми, з якої допущено прострочення за кожний день прострочення (п. 7.10 договору).

Згідно з п. 9.1 договору останній набирає чинності з дати його підписання і діє до 31.12.2017.

Додатковими угодами № 3 від 28.11.2017 та № 5 від 20.12.2018 строк дії договору було пролонговано на 2018 та 2019 роки відповідно.

Згідно з наявним у матеріалах справи актом звіряння взаємних розрахунків за період грудня 2018 року, підписаним повноважними представниками сторін та скріпленим їх печатками, заборгованість відповідача перед позивачем за поставлену вугільну продукцію за договором станом на 31.12.2018 складала 129 166 395,56 грн.

Також наявними у матеріалах справи актами приймання-передачі вугільної продукції №1від 21.01.2019, № 2 від 21.01.2019, № 3 від 23.01.2019, № 4 від 31.01.2019, № 5 від 31.01.2019, № 9 від 15.02.2019, № 10 від 20.02.2019 підтверджується поставка позивачем відповідачу протягом січня - лютого 2019 року вугільної продукції на загальну суму 178 771 447,86 грн.

Платіжними дорученнями, датованими за період з 03.01.2019 по 27.06.2019, підтверджується здійснення відповідачем часткової оплати отриманої вугільної продукції у сумі 265 660 521,26 грн.

Крім того, згідно заяв відповідача про припинення зобов`язань зарахуванням зустрічних однорідних вимог, датованих за період з 15.02.2019 по 21.08.2019, заборгованість відповідача за отриману вугільну продукцію була зменшена на 6 755 821,96 грн.

Звертаючись до господарського суду, позивач зазначив, що у порушення взятих на себе зобов`язань за договором оплату вартості поставленої вугільної продукції у сумі 35 521 500,20 грн відповідач так і не здійснив. Враховуючи викладене, позивач просив стягнути з відповідача вказану суму заборгованості, а також нараховані суми пені у загальному розмірі 6 317 139,90 грн, інфляційних втрат - 12 786 159,89 грн та 3% річних - 4 225 429,08 грн.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та безпосередньому їх дослідженні, суд дійшов таких висновків.

Згідно зі ст. 173 ГК України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо) або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

У силу ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

За приписами ст. 526 Цивільного кодексу України, з якою кореспондується ст. 193 ГК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з ч.1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, зокрема, з договорів та інших правочинів (ч. 2 ст. 509 ЦК України).

Частиною 1 ст. 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У силу ст. ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно зі ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Частиною 1 ст. 691 ЦК України унормовано, що покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - за ціною, що визначається відповідно до статті 632 цього Кодексу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу.

Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару (ч. 2 ст. 692 названого Кодексу).

У силу ч. 1 ст. 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Як уже зазначалося, у п. 6.3 договору сторони погодили, що покупець оплачує постачальнику вартість вугілля на умовах 90% попередньої оплати шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок постачальника. Залишкові 10% вартості вугілля оплачуються протягом 3 банківський днів з дати підписання актів приймання-передачі вугілля та надання постачальником документів, вказаних в п. 3.1.6. та 3.1.7 договору.

За приписами ч. 1 ст. 693 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу.

У разі невиконання покупцем обов`язку щодо попередньої оплати товару застосовуються положення статті 538 цього Кодексу.

Так, ст. 538 ЦК України визначено, що виконання свого обов`язку однією із сторін, яке відповідно до договору обумовлене виконанням другою стороною свого обов`язку, є зустрічним виконанням зобов`язання.

При зустрічному виконанні зобов`язання сторони повинні виконувати свої обов`язки одночасно, якщо інше не встановлено договором, актами цивільного законодавства, не випливає із суті зобов`язання або звичаїв ділового обороту.

Сторона, яка наперед знає, що вона не зможе виконати свого обов`язку, повинна своєчасно повідомити про це другу сторону.

У разі невиконання однією із сторін у зобов`язанні свого обов`язку або за наявності очевидних підстав вважати, що вона не виконає свого обов`язку у встановлений строк (термін) або виконає його не в повному обсязі, друга сторона має право зупинити виконання свого обов`язку, відмовитися від його виконання частково або в повному обсязі.

Якщо зустрічне виконання обов`язку здійснено однією із сторін, незважаючи на невиконання другою стороною свого обов`язку, друга сторона повинна виконати свій обов`язок.

Виходячи з положень наведених норм, а також враховуючи фактичні обставини справи щодо здійснення позивачем поставки вугільної продукції, незважаючи на невиконання відповідачем взятого на себе обов`язку з внесення передоплати у розмірі 90% від вартості останньої, суд дійшов висновку, що у відповідача виник обов`язок з оплати повної ціни отриманого товару, який мав бути виконаний протягом 3 банківський днів з дати підписання актів приймання-передачі відповідно до положень п. 6.3 договору.

У силу ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Разом з тим, доказів виконання взятого на себе грошового зобов`язання у повному обсязі та здійснення оплати поставленого позивачем вугілля у сумі 35 521 500,20 грн відповідачем до матеріалів справи не надано.

За таких обставин суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення 35 521 500,20 грн основного боргу є доведеними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 ЦК України).

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ч. 2 ст. 625 ЦК України).

Перевіривши виконаний позивачем розрахунок 3% річних, суд дійшов висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 3% річних у загальній сумі 4 225 429,08 грн.

Перевіривши виконаний позивачем розрахунок інфляційних втрат, суд вважає його обґрунтованим та арифметично правильним, а тому заявлена вимога про стягнення інфляційних втрат у загальному розмірі 12 786 159,89 грн за визначений позивачем період їх нарахування підлягає задоволенню.

Частиною 1 ст. 216 ГК України визначено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки.

У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції (частини 1, 2 ст. 217 названого Кодексу).

Відповідно до ч. 1 ст. 230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частиною 4 ст. 231 ГК України унормовано, що у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано (ч. 6 ст. 232 названого Кодексу).

Як уже зазначалося, у п. 7.10 договору сторони погодили, що за порушення виконання грошового зобов`язання за цим договором постачальник має право стягнути з покупця пеню у розмірі облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня, від суми, з якої допущено прострочення за кожний день прострочення.

Перевіривши виконаний позивачем розрахунок пені, суд зазначає, що остання нарахована на суми заборгованості за кожним з актів приймання-передачі вугільної продукції у січні - лютому 2019 року окремо, з урахуванням здійснених відповідачем часткових оплат та заяв останнього про зарахування зустрічних однорідних вимог і без урахування суми основного боргу, що залишилась несплаченою відповідачем за поставки вугілля у попередні періоди. При цьому допущені позивачем помилки в зазначенні початкових дат нарахування за деякими з актів приймання-передачі не вплинули на кінцеве значення загальної суми, належної до стягнення з відповідача, у розмірі 6 317 139,90 грн.

Стосовно зробленої відповідачем заяви про застосування наслідків спливу позовної давності до даної вимоги суд зазначає таке.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно з ст. ст. 257, 258 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Спеціальна позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу.

Порядок обчислення позовної давності не може бути змінений за домовленістю сторін (ст. 260 цього Кодексу).

Приписами ст. 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Згідно з положеннями ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Як уже зазначалося, зі змісту наданого позивачем розрахунку вбачається, що пеня нарахована на суми заборгованості за кожним з актів приймання-передачі вугільної продукції у січні - лютому 2019 року окремо, тому початковою датою перебігу позовної давності є день, наступний за тим, коли повинен був бути оплачений кожний з цих актів.

Водночас суд звертає увагу на особливість правової природи пені, яка полягає у її нарахуванні на відповідну суму боргу окремо за кожен день прострочення, у зв`язку з чим і позовна давність до вимоги про її стягнення обчислюється окремо для кожного дня прострочення і спливає через рік від дня, за який нараховано санкцію.

Водночас згідно з приписами ч.ч. 1, 3 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Правила переривання перебігу позовної давності (ст. 264 ЦК України) застосовуються господарським судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторони у справі, якщо в останній є докази, що підтверджують факт такого переривання.

До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати: визнання пред`явленої претензії, зміна договору, з якого вбачається, що боржник визнає наявність боргу, а також прохання боржника про таку зміну договору, письмове прохання відстрочити сплату боргу, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій, підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звіряння взаєморозрахунків, що підтверджується наявність заборгованості в сумі, за якою виникла суперечка.

Зважаючи на проведені відповідачем часткові оплати за спірними актами приймання-передачі вугільної продукції, заяви про проведення зарахування зустрічних однорідних вимог, а також підписаний акт звіряння взаємних розрахунків, які були вчинені боржником в межах спеціального строку давності, а не після його спливу, суд дійшов висновку про те, що мало місце переривання спеціального строку позовної давності.

При цьому постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" (зі змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) на всій території України з 12.03.2020 було установлено карантин, строк якого неодноразово продовжувався.

Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" від 30.03.2020 розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України було доповнено, зокрема, п.12 такого змісту: під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Зазначений Закон набрав чинності 02.04.2020.

Враховуючи, що набрання чинності вищевказаним Законом мало місце до спливу річного строку позовної давності, перебіг якого почався заново після його переривання, суд дійшов висновку, що у даному випадку строк спеціальної позовної давності, встановлений ст. 258 ЦК України, у силу прямої вказівки закону є продовженим на строк дії встановленого карантину.

Аналогічний правовий висновок на підставі зазначених положень законодавства викладений Верховним Судом у постановах від 06.05.2021 у справі №903/323/20, від 25.08.2021 у справі №914/1560/2021, від 08.02.2022 у cправі № 918/964/20.

З огляду на вказане суд зауважує про відсутність підстав вважати, що з даною вимогою позивач звернулося до суду 12.07.2022 з пропуском встановленого законом спеціального строку позовної давності, як на тому наполягає відповідач, у силу чого виключаються і правові підстави для відмови у позові в частині стягнення пені через сплив позовної давності.

Стосовно заяви відповідача про зменшення розміру заявленої до стягнення пені, нарахованої за період 24.01.2019 - 24.07.2019 в сумі 6 317 139,90 грн на 99% суд зазначає таке.

Відповідно до ст. 233 ГК України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

В силу ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

При цьому, ні у зазначених нормах, ні в чинному законодавстві України не міститься переліку виняткових випадків (обставин, які мають істотне значення), за наявності яких господарським судом може бути зменшено неустойку, тому вирішення цього питання покладається безпосередньо на суд, який розглядає відповідне питання з урахуванням всіх конкретних обставин справи в їх сукупності.

Вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступеню виконання зобов`язання боржником; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо.

При цьому, зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, за відсутності у законі переліку обставин, які мають істотне значення, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність (або відсутність) у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки, а також розмір, до якого вона підлягає зменшенню.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 06.11.2018 у справі № 913/89/18, від 04.12.2018 у справі № 916/65/18, від 03.07.2019 у справі №917/791/18, від 22.10.2019 у справі № 904/5830/18, від 13.01.2020 у справі № 902/855/18.

Як вбачається зі змісту заяви відповідача, клопотання про зменшення заявлено до стягнення суми пені на 99% останній мотивував посиланням на збитковість підприємства та початок повномасштабних військових дій РФ проти України, які унеможливлюють здійснення відповідачем господарської діяльності.

У свою чергу позивач, заперечуючи проти зменшення судом належної до стягнення з відповідача пені, також зауважив про складний економічний стан та збитковість підприємства, наголосивши при цьому й на негативних наслідках для господарської діяльності підприємства, які мали розпочаті РФ проти України військові дії.

Беручи до уваги, що сторони у справі фактично знаходяться в рівних економічних умовах, враховуючи при цьому ступінь невиконання відповідачем своїх зобов`язань за договором - наявність значної суми заборгованості з оплати вартості поставленої продукції, тривалий строк прострочення оплати товару, поведінку винної сторони, яка виявлялася фактично в ухилянні відповідача від виконання взятого на себе зобов`язання, про що свідчить відсутності будь-яких заходів реагування на заявлену позивачем претензію про сплату боргу, як і відсутність жодних повідомлень на адресу позивача про настання обставин, які утруднюють виконання відповідачем взятих на себе грошових зобов`язань у раніше погоджені сторонами строки, з проханням щодо продовження останніх, причину прострочення - невиконання контрагентом відповідача своїх грошових зобов`язань перед ним, що жодним чином не звільняло відповідача від необхідності виконання своїх обов`язків перед позивачем, суд дійшов висновку про відсутність у даному конкретному випадку тих виняткових обставин, за яких можливе зменшення пені.

Враховуючи викладене, у задоволенні клопотання відповідача про зменшення заявленої до стягнення пені на 99% судом відмовлено.

Щодо посилання відповідача на необхідність застосування до спірних правовідносин правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 01.06.2021 у справі № 910/9544/19, то суд вважає його необґрунтованим, адже остання не є релевантною до обставин даної справи, враховуючи, що правовідносини, котрі виникають з договору поставки, не були предметом судового розгляду у справі № 910/9544/19.

За таких обставин суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову повністю.

Витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви відповідно до ст. 129 ГПК України покладаються на відповідача.

Керуючись ст. 74, 129, 236 - 238, 240, Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити повністю.

2. Стягнути з Державного підприємства "Держвуглепостач" (вул. Богдана Хмельницького, буд. 4, м. Київ, 01601, ідентифікаційний код 40225511) на користь Державного підприємства «Львіввугілля» (вул. Хмельницького Б., буд. 26, м. Сокаль, Червоноградський район, Львівська область, 80001, ідентифікаційний код 32323256) в особі відокремленого підрозділу «Вуглезбут» Державного підприємства «Львіввугілля» (вул. Хмельницького Б., буд. 26, м. Сокаль, Червоноградський район, Львівська область, 80001, ідентифікаційний код 35749204) основну заборгованість в розмірі 35 521 500 (тридцять п`ять мільйонів п`ятсот двадцять одна тисяча п`ятсот) грн. 20 коп, пеню в розмірі 6 317 139 (шість мільйонів триста сімнадцять тисяч сто тридцять дев`ять) грн. 90 коп, інфляційні втрати в розмірі 12 786 159 (дванадцять мільйонів сімсот вісімдесят шість тисяч сто п`ятдесят дев`ять) грн 89 коп, 3% річних в розмірі 4 225 429 (чотири мільйони двісті двадцять п`ять тисяч чотириста двадцять дев`ять) грн. 08 коп та витрати по сплаті судового збору в розмірі 868 350 (вісімсот шістдесят вісім тисяч триста п`ятдесят) грн.

3. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 241 ГПК України, і може бути оскаржено в порядку та строк встановлені статтями 254, 256, 257 ГПК України.

Повний текст рішення складено та підписано: 18.05.2023.

СуддяМ.Є. Літвінова