УХВАЛА

09 травня 2023 року

м. Київ

cправа № 910/16288/21

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Селіваненка В.П. (головуючий), Булгакової І.В. і Малашенкової Т.М.,

за участю секретаря судового засідання Громака В.О.,

представників учасників справи:

позивача - товариства з обмеженою відповідальністю "ОПТ Нафта Плюс" - не з`яв.,

відповідача - акціонерного товариства "Комерційний банк "Приватбанк" - Тузова В.О.,

розглянув касаційні скарги товариства з обмеженою відповідальністю "ОПТ Нафта Плюс" (далі - Товариство) і акціонерного товариства "Комерційний банк "Приватбанк" (далі - Банк)

на рішення господарського суду міста Києва від 11.08.2022 (суддя Ващенко Т.М.) та

постанову Північного апеляційного господарського суду від 14.03.2023 (головуючий суддя - Буравльов С.І., судді Андрієнко В.В. і Шапран В.В.)

зі справи № 910/16288/21

за позовом Товариства

до Банку

про зобов`язання виконувати умови договору.

РУХ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

1. Позов подано про зобов`язання відповідача виконувати умови договору банківського рахунку на комплексне банківське обслуговування від 15.08.2013 №WWW4XT_ГО (далі - Договір) з позивачем, здійснюючи операції з розрахунково-касового обслуговування за допомогою платіжних інструментів відповідно до умов Договору та вимог законодавства.

2. Позов обґрунтовано тим, що відповідачем без достатніх правових підстав було розірвано в односторонньому порядку Договір.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції

3. Рішенням господарського суду м. Києва від 11.08.2022, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 14.03.2023, у позові відмовлено.

4. Рішення та постанову мотивовано тим, що обраний позивачем спосіб захисту його прав та законних інтересів не є ефективним, оскільки Договір було розірвано відповідачем в односторонньому порядку.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

5. Товариство у касаційній скарзі просить скасувати оскаржувані рішення та постанову попередніх судових інстанцій з даної справи і ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

6. Банк у касаційній скарзі просить змінити мотивувальні частини зазначених рішення та постанови попередніх судових інстанцій, виключивши з цих рішення та постанови наведені судами висновки:

"Фактично підставою для відмови від підтримання ділових відносин/відмови в обслуговуванні шляхом розірвання ділових відносин/розірвання договору і закриття рахунків позивача стало ненадання ним опису бізнес-історії кінцевого бенефіціарного власника із зазначенням інформації щодо досвіду роботи та посиланнями на відкриті джерела.

Проте чинним законодавством України не встановлено обов`язку юридичних осіб надавати такі відомості на запит банківських установ.

Відтак, суд вважає безпідставною та такою, що не ґрунтується на законі, вимогу Банку про надання позивачем опису бізнес-історії кінцевого бенефіціарного власника із зазначенням інформації щодо досвіду роботи та посиланнями на відкриті джерела.

За висновком суду, ненадання таких відомостей не є підставою для розірвання ділових відносин/розірвання договору і закриття рахунків позивача", - змінити шляхом виключення зазначених висновків з судових рішень, а резолютивні частини судових рішень залишити без змін. Покласти судові витрати на позивача.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Доводи осіб, які подали касаційну скаргу, і доводи відзивів на касаційну скаргу

7. Товариство, обґрунтовуючи підставу для відкриття касаційного провадження, передбачену пунктом 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), зазначає, що суди попередніх інстанцій в оскаржуваних судових рішеннях застосували норми права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 30.06.2021 у справі №910/2842/20.

8. Обґрунтовуючи підставу для відкриття касаційного провадження, передбачену пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, Банк зазначає, що суди попередніх інстанцій в оскаржуваних судових рішеннях застосували норми права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 10.01.2023 у справі №757/57488/20-ц, від 21.11.2022 у справі №757/35987/20-ц, від 30.06.2021 у справі №910/2842/20.

9. Товариство у відзиві на касаційну скаргу Банку заперечує проти доводів, викладених у ній, вказує, що обставини справи №910/16288/21 відрізняються від обставин у справах №757/57488/20-ц, № 757/35987/20-ц, № 910/2842/20 тим, що Товариство тричі відповідало на запити Банку, надаючи йому всі документи, які Банк вимагав надати апостилем, українським перекладом, структуру власності юридичної особи, трастову декларацію щодо акцій Brookbar Investments Limitid, яка підтверджує бенефіціарного власника (контролера) Товариства, - і просить касаційну скаргу Банку залишити без задоволення.

10. Також Товариством подано клопотання про надання доказів витрат на професійну правничу допомогу для розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції, та вказує, що акт про надання послуг з правової допомоги у суді касаційної інстанції у справі №910/16288/21 буде подано протягом п`яти днів після ухвалення рішення Верховним Судом.

11. Банк у відзиві на касаційну скаргу Товариства заперечує проти доводів, викладених у ній, вказує, що припинення Договору відбулося у повній відповідності до вимог чинного законодавства та Банк припинив договірні відносини з Товариством шляхом одностороннього розірвання договору, здійснюючи свої функції суб`єкта первинного фінансового моніторингу, покладені на нього в силу приписів статей 11, 15 Закону України "Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення" та вказані дії не суперечать ні умовам Договору, ані вимогам Закону, - і просить залишити касаційну скаргу Товариства без задоволення і задовольнити касаційну скаргу Банку.

СТИСЛИЙ ВИКЛАД ОБСТАВИН СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНИХ СУДАМИ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ, ТА ЇХНІХ ВИСНОВКІВ

12. Товариством з обмеженою відповідальністю (далі - ТОВ) "Оптімус Плюс", яке в подальшому було переіменовано в товариство з обмеженою відповідальністю (далі - ТОВ) "ОПТ Нафта Плюс" (клієнт) і публічним акціонерним товариством комерційний банк "Приватбанк" (банк) укладено Договір, за умовами якого, зокрема:

- банк відкриває клієнту рахунки: поточний рахунок у національній та іноземній валюті (пункт 1.1);

- за допомогою віддаленого управління рахунком банк здійснює розрахунково-касове обслуговування клієнта по всім відкритим у нього рахункам за цим договором на основі розрахункових документів у електронному вигляді відповідно до чинного законодавства України, нормативних актів Національного банку України, цього договору та згідно з умовам регламенту/правил на комплексне банківське обслуговування. Сторони визнають юридичну силу платежів та виписок, здійснених через систему дистанційного обслуговування (розділ ІІІ);

- Договір укладений на невизначений строк, набуває чинності з дня його підписання обома сторонами та скріплення печатками і діє до повного виконання сторонами зобов`язань. Договір припиняє свою дію відповідно до умов регламенту/правил на комплексне банківське обслуговування та чинного законодавства України (пункт 4.1).

13. 06.12.2019 відбулася зміна складу учасників, розміру статутного капіталу та кінцевого бенефіціарного власника ТОВ "Оптімус Плюс".

19.02.2020 відбулася зміна найменування ТОВ "Оптімус Плюс" на ТОВ "ОПТ Нафта Плюс".

14. 04.09.2020 Банк надіслав на адресу Товариства листа № 1/3-200904/4245 з вимогою надати документи для здійснення актуалізації даних щодо структури власності та кінцевих бенефіціарних власників Товариства.

07.11.2020 Банк надіслав на адресу Товариства листа № 1/3-1198 з вимогою надати документи для здійснення актуалізації даних щодо структури власності та кінцевих бенефіціарних власників Товариства.

15. 16.01.2021 Банк надіслав на адресу Товариства листа № 1/3-210116/3213 з повідомленням про відмову від підтримання ділових відносин у зв`язку з неотриманням необхідних документів для здійснення актуалізації відповідних даних.

16. 03.03.2021 Товариство направило на адресу Банку листа, в якому було зазначено, що: інформація про те, що Товариство не надало Банку необхідних документів для здійснення актуалізації даних щодо структури власності та кінцевих бенефіціарних власників Товариства за запитами Банку не відповідає дійсності, оскільки Банк не вказав, які конкретно документи та/або інформацію не було надано; Банк отримав усю необхідну інформацію та документи для актуалізації вказаних даних, у тому числі в формах, встановлених Банком.

17. 01.03.2021 електронним листом Банк додатково до раніше поданих документів просив надати розшифровку по КВЕД стр. 2000 звіту про основні показники діяльності підприємства (форма №1) за останній звітний рік або звіт про основні показники діяльності підприємства.

18. 04.03.2021 Банк підтвердив отримання документів, які він запросив для ідентифікації, але додатково запросив копії трастових декларацій/декларацій довірчої власності/довіреностей.

19. На вказаний запит Товариство надано Банку трастову декларацію від 12.03.2021 та акт заснування трасту (довірчої власності), які підтверджують дані щодо бенефіціарного власника (контролера) Товариства.

20. Листом від 28.04.2021 № 1/3-210428/218 Банк підтвердив отримання документів, необхідних для ідентифікації, при цьому зазначив, що після здійснення належної перевірки та вивчення наданих Товариству документів і відомостей Банком зроблений висновок, що наданих документів недостатньо для завершення процедури ідентифікації та отримання позитивного висновку щодо прозорості структури власності. Товариству необхідно надати Банку листа з описом бізнес-історії кінцевого бенефіціарного власника із зазначенням інформації щодо досвіду роботи та посиланнями на відкриті джерела.

21. 12.05.2021 Товариство направило на адресу Банку листа щодо безпідставності зазначеної вимоги Банку.

22. 26.08.2021 Банк направив на адресу Товариства листа про відмову від підтримання ділових відносин/відмову в обслуговуванні шляхом розірвання ділових відносин/розірвання договору і закриття рахунку № 20.1.0.0.0/7-20210826/3415 у зв`язку із встановленням неприйнятно високого рівня ризику/ненаданням необхідних для здійснення належної перевірки документів чи відомостей/неможливістю здійснення ідентифікації та/або верифікації, а також встановлення даних, що дають змогу встановити кінцевих бенефіціарних власників/подання недостовірної інформації/подання інформації з метою введення в оману Банку.

23. У матеріалах даної справи відсутні докази наявності ознак, передбачених законом, для встановлення Банком високого ризику ділових відносин щодо Товариства.

Вбачається, що підставою для розірвання Договору і закриття рахунків Товариства стало ненадання ним опису бізнес-історії кінцевого бенефіціарного власника із зазначенням інформації щодо досвіду роботи та посиланнями на відкриті джерела.

24. У постановах Великої Палати Верховного Суду викладено, зокрема, такі правові висновки:

право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним, тому суд повинен відмовляти у задоволенні позовної вимоги, яка не відповідає ефективному способу захисту права чи інтересу (постанова від 05.06.2018 у справі № 338/180/17);

якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту є неефективним, позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню (постанова від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19).

Крім того, заявлення позивачем вимоги про зобов`язання виконати умови договору банківського рахунку визнано неефективним способом захисту згідно з постановою Верховного Суду від 25.04.2019 у справі № 910/1555/18.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Оцінка аргументів учасників справи і висновків попередніх судових інстанцій

25. Згідно з приписами статті 300 ГПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини другої статті 287 ГПК України (у редакції, чинній з 08.02.2020) підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 310 цього Кодексу.

Верховний Суд зазначає, що касаційне провадження у справах залежить виключно від доводів та вимог касаційної скарги, які наведені скаржником і стали підставою для відкриття касаційного провадження.

При цьому самим скаржником у касаційній скарзі з огляду на принцип диспозитивності визначається підстава, вимоги та межі касаційного оскарження, а тому тягар доказування наявності підстав для касаційного оскарження, передбачених, зокрема, пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України (що визначено самим скаржником), покладається на скаржника.

Суд, забезпечуючи реалізацію основних засад господарського судочинства закріплених у частини третій статті 2 ГПК України, зокрема, ураховуючи принцип рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальності сторін та дотримуючись принципу верховенства права, на підставі встановлених фактичних обставин здійснює перевірку застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.

Для касаційного перегляду з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, наявності самих лише висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у певній справі не достатньо, обов`язковою умовою для касаційного перегляду судового рішення є незастосування правових висновків, які мали бути застосовані у подібних правовідносинах у справі, в якій Верховних Суд зробив висновки щодо застосування норми права, з правовідносинами у справі, яка переглядається.

Отже, підставою для касаційного оскарження є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції в обґрунтування мотивувальної частини постанови. Саме лише цитування у постанові Верховного Суду норми права також не є його правовим висновком про те, як саме повинна застосовуватися норма права у подібних правовідносинах.

Неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права, зокрема, має місце тоді, коли суд апеляційної інстанції, посилаючись на норму права, застосував її інакше (не так, в іншій спосіб витлумачив тощо), ніж це зробив Верховний Суд в іншій справі.

Колегія суддів враховує, що процесуальний кодекс та інші законодавчі акти не містять визначення поняття "подібні правовідносини", а також будь-яких критеріїв визначення подібності правовідносин з метою врахування відповідного висновку, тому для розуміння відповідних термінів звертається до правових висновків, викладених у судовому рішенні Великої Палати Верховного Суду.

Згідно з пунктом 5 частини першої статті 296 ГПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

26. Касаційні провадження у справі відкрито, зокрема, на підставі пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України.

26.1. Відповідно до пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, зокрема, у випадку якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Виходячи з положень зазначеної норми, касаційний перегляд може відбутися за наявності таких складових: суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного в постанові Верховного Суду; спірні питання виникли у подібних правовідносинах.

26.2. Вирішуючи питання визначення подібності правовідносин, Верховний Суд звертається до правового висновку, викладеного Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 12.10.2021 зі справи № 233/2021/19.

Так, Велика Палата Верховного Суду в зазначеній постанові задля юридичної визначеності в застосуванні приписів процесуального закону, які зобов`язують визначати подібність правовідносин, конкретизувала висновки Верховного Суду щодо тлумачення поняття «подібні правовідносини», що полягає у тому, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то в такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

При цьому Велика Палата Верховного Суду зазначила, що термін «подібні правовідносини» може означати як ті, що мають лише певні спільні риси з іншими, так і ті, що є тотожними з ними, тобто такими самими, як інші. Таку спільність або тотожність рис слід визначати відповідно до елементів правовідносин. Із загальної теорії права відомо, що цими елементами є їх суб`єкти, об`єкти та юридичний зміст, яким є взаємні права й обов`язки цих суб`єктів. Отже, для цілей застосування приписів процесуального закону, в яких вжитий термін «подібні правовідносини», зокрема пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України та пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України, таку подібність слід оцінювати за змістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями.

З-поміж цих критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків учасників) є основним, а два інші - додатковими.

У кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів.

Верховний Суд зазначає, що для касаційного перегляду з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, наявності самих лише висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у певній справі не достатньо, обов`язковою умовою для касаційного перегляду судового рішення є подібність правовідносин у справі, в якій Верховний Суд зробив висновки щодо застосування норми права, з правовідносинами у справі, яка переглядається, а судом вона (норма права) застосована без урахування такого висновку.

26.3. Проаналізувавши висновки, що викладені в постановах Верховного Суду в справах, на які посилався скаржник, суд касаційної інстанції вважає, що вони стосуються правовідносин, які не є подібними з правовідносинами в справі, що розглядається, враховуючи таке.

У справі, що переглядається, предметом спору є вимога про зобов`язання відповідача виконувати умови Договору з позивачем, здійснюючи операції з розрахунково-касового обслуговування за допомогою платіжних інструментів відповідно до умов Договору та вимог законодавства.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог у цій справі, суди попередніх інстанцій, посилаючись на норми Закону України "Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення", встановили, що: в матеріалах даної справи відсутні певні докази наявності ознак, передбачених законом для встановлення високого ризику ділових відносин щодо Товариства; підставою для розірвання договору і закриття рахунків позивача стало ненадання Товариством на вимогу Банку опису бізнес-історії кінцевого бенефіціарного власника із зазначенням інформації щодо досвіду роботи та посиланнями на відкриті джерела; вимога позивача про зобов`язання відповідача виконати умови Договору не є ефективним способом захисту порушених прав позивача та його охоронюваних законом інтересів, оскільки відповідачем було розірвано зазначений договір в односторонньому порядку.

26.4. Посилання скаржників на неврахування судами попередніх інстанцій правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 30.06.2021 у справі №910/2842/20, від 10.01.2023 у справі №757/57488/20-ц, від 21.11.2022 у справі №757/35987/20-ц є безпідставними, оскільки:

26.4.1. У справі №910/2842/20 розглядалися позовні вимоги товариства з обмеженою відповідальністю "Газета" про зобов`язання акціонерного товариства "Укрсиббанк" виконувати умови договору банківського обслуговування ТОВ "Газета", здійснюючи операції з розрахунково-касового обслуговування за допомогою платіжних інструментів відповідно до умов договору та вимог законодавства, забезпечуючи обмін технологічною та іншою інформацією між сторонами в силу положень статті 1067 ЦК України.

Рішенням господарського суду міста Києва від 30.07.2020 у справі №910/2842/20 у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що прийняття відповідачем рішення про відмову від проведення фінансових операцій по рахунку (обслуговування) позивача та закриття рахунків обумовлені неправомірними діями позивача - ненаданням повної відповіді на запит відповідача та належним чином засвідчених документів у встановлений строк. На думку суду першої інстанції, ці дії відповідача вчинені відповідно до умов договору-анкети відкриття та обслуговування банківського рахунку № 1 та вимог Закону України "Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення", Закону України "Про банки та банківську діяльність".

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 22.03.2021: рішення суду першої інстанції скасовано та прийнято нове рішення, яким позов задоволено; зобов`язано акціонерне товариство "Укрсиббанк" виконати умови договору банківського обслуговування ТОВ "Газета" здійснюючи операції з розрахунково-касового обслуговування за допомогою платіжних інструментів відповідно до умов договору та вимог законодавства, забезпечуючи обмін технологічною та іншою інформацією між сторонами.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи позов, апеляційний господарський суд виходив з такого: з огляду на статтю 1075 Цивільного кодексу України банк вправі відмовитись від договору банківського рахунку виключно у разі відсутності операцій за рахунком клієнта протягом трьох років підряд та у випадку відсутності залишку грошових коштів на цьому рахунку; за наявності передбачених вказаною статтею інших підстав, банк вправі вимагати розірвання договору, тобто вправі ініціювати процедуру розірвання договору обома сторонами (частина перша статті 651 Цивільного кодексу України) або за рішенням суду (частина друга статті 651 Цивільного кодексу України); в договорі відсутні підстави щодо припинення обслуговування, визначені відповідачем; укладаючи договір-анкету відкриття та обслуговування банківського рахунку (з Правилами) № 1 від 27.06.2015 позивач не давав згоди на застосування Правил від 27.06.2019; позивачем надано банку всі наявні документи і він не має жодної операції, яка б підлягала фінансовому моніторингу.

Скасовуючи постанову суду апеляційної інстанції та змінюючи рішення місцевого господарського суду, Верховний Суд у постанові від 30.06.2021 зазначив таке:

- у правовідносинах, пов`язаних з фінансовим моніторингом, пріоритетним є застосування саме норм спеціального закону, до чого, власне, і відсилає пункт 3 частини другої статті 1075 Цивільного кодексу України, відповідно до якої банк має право вимагати розірвання договору банківського рахунка у випадках, передбачених законодавством, що регулює відносини у сфері запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення, що не було враховано судом апеляційної інстанції. Норми зазначеного Закону (зокрема Закон України "Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення", Закон України "Про банки і банківську діяльність") не обмежують право банку на односторонню відмову від договору з клієнтом в разі настання визначених ними обставин, чим спростовується висновок суду апеляційної інстанції про те, що право банку на відмову від підтримання (у тому числі шляхом розірвання) ділових відносин необхідно розуміти як право банку на відмову від договору лише з дотриманням загального порядку припинення договірних відносин, тобто шляхом звернення до суду про розірвання договору (аналогічний висновок щодо застосування вказаних норм матеріального права міститься і у постановах Верховного Суду від 20.02.2018 у справі № 910/11471/17, від 25.04.2019 у справі № 910/1555/18);

- суд першої інстанції, дослідивши наявні в матеріалах справи докази згідно з вимогами статті 86 ГПК України, зокрема, надавши оцінку запиту відповідача від 18.11.2019 № 57-1-21-22/116, повторному запиту відповідача від 04.12.2019 № 57-1-21-29/126, листу позивача від 20.11.2019 № 20/11, протоколу № 72 засідання комітету затвердження сумнівних клієнтів, листу № 57-1-21-29/137 від 27.12.2019, застосувавши правильно статтю 9, пункт 2 статті 10 Закону України "Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення", на відміну від суду апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку, що прийняття відповідачем рішення про відмову від проведення фінансових операцій по рахунку (обслуговування) позивача та закриття рахунків обумовлене саме діями позивача - ненаданням повної відповіді і належним чином засвідчених відповідних документів у встановлений строк, на запит банку. Отже, суд першої інстанції, на відміну від помилкового висновку суду апеляційної інстанції, дійшов обґрунтованого висновку, що дії відповідача повністю відповідали умовам договору-анкети та нормам Закону України "Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення", Закону України "Про банки і банківську діяльність".

26.4.2. У справі №757/57488/20-ц розглядалися позовні вимоги про визнання правочину недійсним.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 26.07.2021, описку у даті постановлення якого виправлено ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 20.01.2022, позов залишено без задоволення.

Постановою Київського апеляційного суду від 08.02.2022, залишеною без змін постановою Верховного Суду від 10.01.2023, рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Рішення суду першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, мотивовано тим, що Банк повідомляв ОСОБА_1 , що з метою дотриманням вимог Закону України "Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення" необхідно надати інформацію і документи, проте, оскільки запитувані банком документи, що були необхідні для здійснення заходів фінансового моніторингу, не були надані позивачем, банк прийняв рішення про розірвання договорів і закриття рахунків.

26.4.3. У справі №757/35987/20-ц розглядалися позовні вимоги про стягнення з Банку реальних збитків у розмірі 77 682 грн., упущеної вигоди у розмірі 28 193,66 євро та моральної шкоди у розмірі 24 200 євро.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 09.03.2021: позов задоволено частково; стягнуто з Банку 28 196,66 євро збитків (упущеної вигоди), 77 682,00 грн. реальних збитків, 3 000 грн. компенсації завданої моральної шкоди, здійснено розподіл судових витрат.

Рішення суду мотивовано тим, що банком не було надано доказів дотримання процедури встановлення позивачу неприйнятно високого рівня ризику, здійснення позивачем незаконних фінансових операцій, які можуть бути пов`язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансування тероризму чи фінансуванням розповсюдження зброї масового знищення. Суд вважав, що банк не мав правових підстав для дострокового розірвання в односторонньому порядку укладеного із позивачем депозитного договору.

Постановою Київського апеляційного суду від 26.10.2021: задоволено апеляційну скаргу Банку; рішення Печерського районного суду міста Києва від 09.03.2021 скасовано; ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Постанова суду мотивована тим, що банк мав право на односторонню відмову від договору, укладеного з позивачем, та дотримався процедури повідомлення позивача про необхідність надання документів та про наслідки ненадання таких документів, які передбачені Законом.

Постановою Верховного Суду від 21.11.2022, постанову Київського апеляційного суду від 26.10.2021 залишено без змін.

26.5. Отже, у справі, що розглядається, висновки судів попередніх інстанцій не суперечать висновкам Верховного Суду, викладеним у постановах від 30.06.2021 у справі №910/2842/20, від 10.01.2023 у справі №757/57488/20-ц, від 21.11.2022 у справі №757/35987/20-ц, проте встановлені судами фактичні обставини у зазначених справах та у справі, яка переглядається, є різними; хоча й за схожого правового регулювання спірних правовідносин, що має місце в цій справі, але у кожній із зазначених справ суди виходили з обставин та умов конкретних правовідносин і фактично-доказової бази, з урахуванням наданих сторонами доказів, що виключає подібність спірних правовідносин у вказаних справах за змістовним критерієм.

26.6. У контексті наведеного відсутні підстави для висновку про те, що правовідносини у справі, що розглядається, та у справах №910/2842/20, №757/57488/20-ц, №757/35987/20-ц, на які посилаються скаржники на обґрунтування підстав касаційного оскарження прийнятої у справі постанови, є подібними.

27. Верховний Суд вважає за необхідне відзначити, що доводи касаційної скарги стосуються питань, пов`язаних із встановленням обставин справи та з оцінкою доказів у ній, що не узгоджується з правилами перегляду судових рішень судом касаційної інстанції як "суду права", а не "суду факту", повноваження якого визначені у статті 300 ГПК України.

Перевірка відповідних доводів (аргументів) перебуває поза визначеними цією статтею межами розгляду справи судом касаційної інстанції.

28. За таких обставин доводи скаржників про неврахування судами попередніх судових інстанцій у розгляді справи відповідних висновків Верховного Суду є безпідставним, оскільки висновки щодо застосування норм права, які викладені у зазначених постановах Верховного Суду стосується правовідносин, які не є подібними з правовідносинами у справі № 910/16288/21.

Тобто наведена скаржниками підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, не знайшла свого підтвердження.

29. У розгляді даної справи Верховний Суд бере до уваги, що однією із основних засад справедливого судочинства вважається принцип верховенства права, невід`ємною, органічною складовою, якого є принцип правової визначеності.

Одним з аспектів принципу правової визначеності є те, щоб у разі винесення судами остаточного судового рішення воно не підлягало перегляду. Сталість і незмінність остаточного судового рішення, що набуло чинності, забезпечується через реалізацію відомого принципу res judicata. Остаточні рішення національних судів не повинні бути предметом оскарження. Можливість скасування остаточних рішень, без урахування при цьому безспірних підстав публічного інтересу, та невизначеність у часі на їх оскарження несумісні з принципом юридичної визначеності. Тому категорію res judicata слід вважати визначальною й такою, що гарантує незмінність установленого статусу учасників спору, що визнано державою та забезпечує сталість правозастосовних актів. Правова визначеність також полягає в тому, щоб остаточні рішення судів були виконані.

Верховний Суд також зазначає, що право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 20.05.2010 у справі "Пелевін проти України").

У рішенні ЄСПЛ від 02.03.1987 у справі "Monnell and Morris v. the United Kingdom" (§ 56) зазначалося, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них.

Отже, право на касаційне оскарження не є безумовним, а тому встановлення законодавцем процесуальних передумов щодо доступу до касаційного суду не є обмеженням в отриманні судового захисту, оскільки це викликано виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати сталість та єдність судової практики, а не можливість проведення "розгляду заради розгляду".

Верховний Суд виходить з того, що перегляд остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду не може здійснюватись лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі, адже повноваження Верховного Суду мають здійснюватися виключно для виправлення судових помилок і недоліків. Відхід від res judicate можливий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі й непереборні обставини, наявності яких у даній справі в касаційній скарзі з огляду на підставу оскарження скаржником не зазначено й не обґрунтовано.

У справі ЄСПЛ "Sunday Times v. United Kingdom" Європейський суд вказав, що прописаний у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) термін "передбачено законом" передбачає дотримання такого принципу права як принцип визначеності. ЄСПЛ стверджує, що термін "передбачено законом" передбачає не лише писане право, як-то норми писаних законів, а й неписане, тобто усталені у суспільстві правила та моральні засади суспільства.

До цих правил, які визначають сталість правозастосування, належить і судова практика.

Конвенція вимагає, щоб усе право, чи то писане, чи неписане, було достатньо чітким, щоб дозволити громадянинові, якщо виникне потреба, з належною повнотою передбачати певною мірою за певних обставин наслідки, що може спричинити певна дія.

Вислови "законний" та "згідно з процедурою, встановленою законом" зумовлюють не лише повне дотримання основних процесуальних норм внутрішньодержавного права, але й те, що будь-яке рішення суду відповідає меті і не є свавільним (рішення ЄСПЛ у справі "Steel and others v. The United Kingdom").

30. За наведених обставин згідно з пунктом 5 частини першої статті 296 ГПК України суд касаційної інстанції дійшов висновку про необхідність закриття касаційного провадження за касаційними скаргами товариства з обмеженою відповідальністю "ОПТ Нафта Плюс" і акціонерного товариства "Комерційний банк "Приватбанк" на рішення господарського суду міста Києва від 11.08.2022 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 14.03.2023 зі справи № 910/16288/21, оскільки після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України Судом встановлено, що висновки щодо застосування норм права, які викладені у постановах Верховного Суду, на які посилалися скаржники у касаційних скаргах, стосується правовідносин, які не є подібними.

Керуючись статтями 234, 235, 296 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Закрити касаційне провадження за касаційними скаргами товариства з обмеженою відповідальністю "ОПТ Нафта Плюс" і акціонерного товариства "Комерційний банк "Приватбанк" на рішення господарського суду міста Києва від 11.08.2022 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 14.03.2023 зі справи №910/16288/21.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню не підлягає.

Суддя В. Селіваненко

Суддя І. Булгакова

Суддя Т. Малашенкова