ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" квітня 2023 р. м. Київ Справа № 911/4610/15 (911/835/22)

Господарський суд Київської області у складі головуючого судді Янюк О.С. за участю секретаря судового засідання Харченко О.М. розглянув у судовому засіданні справу

за позовом ОСОБА_1

до Державного підприємства «Регіональні електричні мережі», м. Київ

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - розпорядника майна Державного підприємства «Регіональні електричні мережі» арбітражного керуючого Сольського Володимира Степановича

про визнання протиправним та скасування наказу, стягнення грошових коштів

у межах справи №911/4610/15

про банкрутство Державного підприємства «Регіональні електричні мережі» (04080, м.Київ, Подільський р-н, вул. Кирилівська, буд. 85, ідентифікаційний код 32402870)

У засіданні суду беруть участь:

позивач: ОСОБА_1 (особисто, паспорт);

представник позивача: Івасюк І.Ю. (посвідчення адвоката №5668/10 від 28.04.2016; ордер серія ВВ №1021091 від 20.01.2022);

представник відповідача: Костянецький М.В. (посвідчення адвоката №3826/10 від 27.11.2008, довіреність №2/23 від 03.01.2023);

третя особа: не з`явилась

1. Стислий виклад позицій учасників справи (заяви по суті справи)

1.1. 10.06.2022 засобами поштового зв`язку до Господарського суду Київської області (далі суд) звернувся ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 , позивач) із позовною заявою б/н від 10.06.2022 (вх. №783/22 від 13.06.2022) до Державного підприємства «Регіональні електричні мережі» (далі ДП «РЕМ», відповідач), в якій просить суд: 1) визнати протиправним та скасувати наказ №35-к про припинення трудового договору (контракту) від 04.02.2022, виданого ДП «РЕМ», яким ОСОБА_1 звільнено з посади радника апарату радників генерального директора ДП «РЕМ» на підставі п.1 ст.40 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП); 2) поновити ОСОБА_1 на рівнозначній посаді в ДП «РЕМ»; 3) стягнути з ДП «РЕМ» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 05.02.2022 до дня ухвалення судового рішення.

Позовну заяву обґрунтовує ст.ст. 40, 42, 492, 235 КЗпП та зазначає, зокрема, що: відсутні підстави для зміни в організації виробництва та праці, що вимагали б скорочення штату працівників, у зв`язку з чим звільнення позивача відбулося без обґрунтованої причин під прикриттям скорочення; позивачу не запропоновано наявну посаду, яка відповідала кваліфікації та посаді, з якої його було звільнено; позивач мав переважне право на залишення роботі; належного засідання профспілкової організації не відбулося. Одночасно з позовною заявою, позивачем подано клопотання про поновлення строку на звернення до суду від 10.06.2022 (вх.6786/22 від 13.06.2022).

1.2. Відповідач скористався правом, передбаченим ст. 178 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), подав відзив на позовну заяву від 12.07.2022 №04-01/56 (вх.8609/22 від 14.07.2022), в якому проти позовних вимог заперечив та зазначив, що: керівником ДП «РЕМ» прийнято рішення про зміну організаційної структури та підпорядкування для оптимізації витрат фінансових ресурсів; позивач своєчасно повідомлений про вивільнення його з посади та останньому запропоновано усі наявні вакантні посади на підприємстві; застосування положення ст.42 КЗпП можливе серед працівників, які обіймають ідентичні (тотожні, однакові) посади, тоді як посада радника ДП «РЕМ» була єдиною і була зайнята іншою особою; наявне рішення профспілки про надання згоди на розірвання трудового договору; позивачу у відповідності до ч.1 ст.47 КЗпП виплачено в повному об`ємі розрахункові та видано трудову книжку.

1.3. Позивач, у відповідності до ст. 161 ГПК України, подав відповідь на відзив від 15.08.2022 (вх.10606 від 17.08.2022), в яких додатково зазначив, зокрема, що відомості, які містяться у протоколі засідання профспілкового комітету від 03.02.2022 не відповідають дійсності, а саме: ОСОБА_2 член профспілкового комітету, не голосував за звільнення позивача та не підписував відповідний протокол, та і сам протокол взагалі не вівся.

1.4. Додатково позивач надав суду письмові пояснення від 25.01.2023 в яких зазначив, що на день його попередження про звільнення на підприємстві, окрім посади, зазначеної у попереджені, існували інші посади, які не були запропоновані позивачу, а саме начальник відділу автоматизованих систем, метрології та засобів обліку.

1.5. Додатково відповідач також надав письмові пояснення від 10.03.2023 в яких зазначив, що ним дотримані як порядок та і строки погодження з профспілкою звільнення працівника, встановлені ст.43 КЗпП. Крім того, вказує, що на зайняття посади начальника відділу автоматизованих систем, метрології та засобів обліку 08.11.2021 надав згоду інший працівник.

1.6. Розпорядник майна ДП «РЕМ» арбітражний керуючий Сольський Володимир Степанович правом, передбаченим ст. 168 ГПК України, не скористався та письмові пояснення по суті справи до суду не надав.

У судове засідання, зокрема, 03.04.2023 вказаний учасник справи не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, про час та місце засідання інформувався належним чином. Водночас, явка розпорядника майна обов`язковою судом не визнавалась, а тому ураховуючи положення ст. 42 ГПК України, суд визнав за можливе продовжити судове засідання без його участі.

2. Процесуальні дії суду та результати вирішення заяв/клопотань учасників справи з процесуальних питань

2.1. У провадженні суду перебуває справа №911/4610/15 про банкрутство ДП «РЕМ» на стадії судової процедури розпорядження майном боржника.

2.2. Ухвалою суду від 28.06.2022 на підставі ст. 7 Кодексу України з процедур банкрутства, зокрема: прийнято відповідну позовну заяву ОСОБА_1 до розгляду в межах справи про банкрутство ДП «РЕМ»; відкрито провадження у справі; постановлено здійснювати її розгляд у порядку загального позовного провадження; призначено підготовче засідання на 25.07.2022; залучено до участі у справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог - розпорядника майна ДП «РЕМ» арбітражного керуючого Сольського Володимира Степановича (свідоцтво №1122 від 07.06.2013; далі третя особа).

07.07.2022 від позивача надійшло клопотання про зупинення провадження у справі до набрання законної сили судовим рішенням у справі №911/4610/15 (911/250/22).

На підставі ст.ст. 42, 216 ГПК України у підготовчому засіданні оголошено перерву до 22.08.2022 та встановлено строк для надання сторонами заяв по суті справи, заперечення/пояснення щодо клопотання про зупинення провадження у справі (протокол судового засідання від 25.07.2022).

За результатами підготовчого засідання 22.08.2022 суд, зокрема: на підставі ст.42 ГПК України, за усним клопотанням позивача, клопотання про зупинення провадження у справі від 07.07.2022 (вх.8140/22) залишив без розгляду; продовжив підготовче провадження на 30 днів; оголосив перерву до 05.09.2022 (протокол судового засідання від 22.08.2022).

03.09.2022 до суду ДП «РЕМ» подало заперечення на відповідь на відзив від 02.09.2022 №04/71, які на підставі ст. 118 ГПК України залишені судом без розгляду, про що судом постановлено протокольну ухвалу від 05.09.2022 (протокол судового засідання).

2.3. За результатами підготовчого засідання 05.09.2022 суд постановив ухвалу, якою закрито підготовче провадження у справі та призначено її до розгляду по суті на 26.09.2022.

На підставі ст. 216 ГПК України, за клопотанням позивача судове засідання відкладено до 17.11.2022, про що суд постановив відповідну протокольну ухвалу від 26.09.2022.

На підставі ст. 216 ГПК України, за клопотанням відповідача судове засідання відкладено до 05.12.2022, про що судом постановив відповідну протокольну ухвалу від 17.11.2022.

На підставі ст. 216 ГПК України у судовому засіданні оголошено перерву до 15.12.2022 та до 26.12.2022 відповідно (протоколи судових засідань від 05.12.2022 та 15.12.2022).

Ухвалою суду від 26.12.2022 задоволено клопотання сторін та відкладено судове засідання на 02.02.2023.

На підставі ст. 216 ГПК України, за клопотанням позивача відкладено судове засідання на 02.03.2023 (протокол судового засідання від 02.02.2023).

Протокольною ухвалою суду від 02.03.2023: задоволено клопотання позивача від 25.01.2023 (вх.1509/23) та на підставі ст.119 ГПК України поновлено останньому строк для надання додаткових доказів та встановлено додатковий строк у тому числі відповідачу для надання відповідних пояснень/заяв/клопотань; оголошено перерву у судовому засіданні до 20.03.2023 до 09:15 год.

Водночас, у зв`язку із введенням Указом Президента України №64/2022 від 24.02.2022 (із відповідними змінами) воєнного стану в Україні та оголошенням сигналу «повітряна тривога» 20.03.2023 з 09:09 год. до 10:41 год., вищевказане засідання не відбулось.

Ухвалою суду від 20.03.2023 судове засідання у цій справі призначено на 27.03.2023, в якому було оголошено перерву до 03.04.2023.

2.4. На підставі ст. 233 ГПК України у судовому засіданні 03.04.2023 проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

3. Фактичні обставини, встановлені судом, із посиланням на докази

3.1. Відповідно до наказу ДП «РЕМ» від 11.05.2016 №104-к та наявного запису у трудовій книжці ОСОБА_1 з 12.05.2016 призначений на посаду радника генерального директора з постачання електричної енергії ДП «РЕМ».

Наказом ДП «РЕМ» від 04.03.2019 №42-к ОСОБА_1 переведений на посаду радника генерального директора ДП «РЕМ», а 21.04.2021 відповідним наказом №54-к переведений на посаду радника апарату радників генерального директора ДП «РЕМ».

З лютого 2016 року ОСОБА_1 є внутрішньо переміщеною особою, що підтверджується довідкою від 16.02.2016 №.

3.2. Із змісту структури та штатного розпису ДП «РЕМ» станом на 01 листопада 2021 року вбачається, що на підприємстві наявний структурний підрозділ «Апарат радників генерального директора» з чисельністю 3 одиниці, які включали посади керівника апарату радників генерального директора (1 посада) та радників (2 посади, одну з яких займав позивач).

У зв`язку із погодженням Міністром енергетики України організаційної структури ДП «РЕМ», останнім 03.11.2021 наказом №176 з 03.11.2021 введено в дію організаційну структуру ДП «РЕМ», а наказом від 04.11.2021 №178 з 04.11.2021 введено в дію нові штатні розписи по апарату управління .

Із змісту нововведеної структури вбачається, що структурний підрозділ Апарат радників генерального директора з чисельністю 3 одиниці відсутній. Водночас, наявна одна посада радник генерального директора.

Водночас, відповідно до організаційної структури ДП «РЕМ», яка змінювалась на підставі відповідних наказів ДП «РЕМ», як станом на 07.12.2021 так і станом на 02.02.2022 посада радник генерального директора не передбачена.

3.3. 09.11.2021 ДП «РЕМ» попереджено ОСОБА_1 про те, що відповідно до наказу від 04.11.2021 №179 «Про упорядкування організаційної структури та можливе вивільнення у зв`язку із скороченням штату працівників» та необхідністю проведення змін в організації виробництва та праці, на підставі введених в дію з 04.11.2021 нових штатних розписів по апарату управління ДП «РЕМ», скорочується посада радника Апарату радників генерального директора, а позивач підлягає вивільненню 04.02.2022 за п.1 ст.40 КЗпП.

При цьому, позивачу запропоновано переведення на посаду провідного інженера оперативно-диспетчерського відділу Управління з технічних питань. Із вказаним попередженням позивач ознайомився 09.11.2021, про що свідчить підпис останнього на вказаному документі.

Водночас, із матеріалів справи вбачається, а саме з Інформації про наявність вакантних посад станом на 09.11.2021, на якій міститься підпис начальника відділу кадрів ДП «РЕМ», що в апараті управління ДП «РЕМ» наявна була, зокрема, посада начальника відділу автоматизованих систем, метрології та засобів обліку, на яку наказом ДП «РЕМ» від 22.11.2021 №238-к переведений інший працівник ДП «РЕМ» - ОСОБА_3 за заявою останнього від 08.11.2021.

01.02.2022 листом ДП «РЕМ» №11 повідомлено позивача про усі наявні вакантні посади як на самому підприємстві так і в його філіях. Проте, згоди на їх зайняття ОСОБА_1 надано не було.

3.4. 01.02.2022 ДП «РЕМ» звернулось із поданням №9 до голови первинної профспілкової організації апарату управління ДП «РЕМ» про надання згоди на розірвання з ОСОБА_1 трудового договору за п.1 ст.40 КЗпП.

02.02.2022 профспілковим комітетом апарату управління ДП «РЕМ» повідомлено позивача проте, що 03.02.2022 відбудеться засідання профспілкового комітету з питань надання згоди на розірвання з ним трудового договору відповідно до п.1 ст.40 КЗпП (повідомлення від 02.02.2021 №1).

Під час судового розгляду справи позивач підтвердив свою участь у зазначеному засіданні, а тому ураховуючи ч.1 ст. 75 ГПК України зазначена обставина не підлягає додатковому доказуванню. Також, учасниками справи не заперечується і те, що ОСОБА_1 є членом відповідної профспілки.

Так, із змісту протоколу від 03.02.2022 №10-2022 засідання первинної профспілкової організації апарату управління ДП «РЕМ» вбачається про надання останньою згоди на розірвання трудового договору за п.1 ст.40 КЗпП з ОСОБА_1 . Рішення приймалось членами профспілкового комітету у кількості 4 осіб. Результат голосування одноголосно.

Листом від 03.02.2022 №1 первинна профспілкова організація апарату управління ДП «РЕМ» повідомила керівника ДП «РЕМ» про прийняте нею рішення.

Водночас, до суду позивач надав нотаріально посвідчену заяву свідка у даній справі - ОСОБА_2 від 11.08.2022, із змісту якої вбачається, що на відповідному засіданні були присутній ОСОБА_1 та чотири члени комісії у тому числі особисто свідок ОСОБА_2 . Зазначає, що: голосував проти звільнення позивача; рішення про надання згоди на звільнення позивача профспілковим комітетом не було прийнято; протокол засідання 03.02.2022 не вівся та в наступному для підпису йому не надавався.

3.5. 04.02.2022 ДП «РЕМ» видано наказ (розпорядження) №35-к про припинення трудового договору (контракту), яким звільнено 04.02.2022 ОСОБА_1 із займаної посади, у зв`язку зі скороченням штату працівників, п. 1 ст. 40 КЗпП, з виплатою вихідної допомоги в розмірі середньомісячного заробітку, на підставі наказу від 04.11.2021 №179 «Про упорядкування організаційної структури та можливе вивільнення у зв`язку із скороченням штату працівників та змінами в організації виробництва і праці», попередження про вивільнення, лист первинної профспілкової організації апарату управління ДП «РЕМ» від 03.02.2022 «Про надання згоди на звільнення».

Відповідно до зведеної відомості сум для зарахування на картрахунки (розрахункові за лютий 2022) та платіжних доручень відповідачем виплачено ОСОБА_1 розрахункові та здійснено обов`язкові відрахування.

4. Висновки суду із посиланням на докази та норми права, які застосовано

4.1.Щодо строку звернення до суду

Відповідно до ч.2 ст. 233 КЗпП із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомленняя про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (ст.116).

Як зазначено, зокрема, у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду (далі КЦС ВС) від 03.10.2022 у справі № 759/1480/20 строки звернення працівника до суду за вирішенням трудового спору є складовою механізму реалізації права на судовий захист та однією із основних гарантій забезпечення прав і свобод учасників трудових правовідносин.

Перевірка дотримання вимог закону щодо строків звернення до суду за вирішенням трудового спору здійснюється судом за принципом ex officio, незалежно від того, чи заявляє відповідач про пропуск позивачем строку звернення до суду, на відміну від застосування позовної давності при вирішені судом цивільного спору, коли застосування позовної давності судом здійснюється тільки за заявою сторони у спорі.

У разі пропуску з поважних причин строків, установлених ст.233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки, якщо з дня отримання копії наказу (розпорядження) про звільнення або письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні (ст.116), минуло не більше одного року (ст.234 КЗпП).

Водночас, ч.1 Прикінцевих положень КЗпП визначено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені ст.233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Так, постановою Кабінету Міністрів України «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» від 11.03.2020 №211 (із відповідними змінами), установлено з 12 березня 2020 р. до 30 квітня 2023 р. на всій території України карантин.

Ураховуючи зазначене, дату звільнення позивача із займаної посади (04.02.2022) та дату його звернення із позовною заявою (10.06.2022), суд вважає, що строк визначений ст.233 КЗпП не є пропущеним, а тому додатково не підлягає поновленню судом.

4.2. Відповідно до ч. 1 ст. 21 КЗпП України (у редакції від 15.12.2021) трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

4.2.1. Згідно п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Звільнення з підстав, зазначених у п.п. 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу (ч. 2 ст. 40 КЗпП).

У п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз`яснено, що, розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за два місяці про наступне вивільнення. Така позиція відповідає усталеній практиці Верховного Суду, зокрема, викладеним у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 28.03.2022 у справі №729/252/21, від 29.06.2022 у справі №522/12874/20-ц, від 19.05.2022 у справі №205/6352/18.

У свою чергу, суд зазначає, що штат працівників - це сукупність посад, установлених штатним розписом підприємства, а тому скорочення штату являє собою зміну штатного розпису за рахунок ліквідації певних посад або зменшення кількості штатних одиниць за певними посадами. Чисельність працівників це економічний показник, який визначає кількість працівників певних категорій та професій, і скорочення чисельності працівників передбачає зменшення їх кількості.

Факторами, якими може бути зумовлена потреба скорочення чисельності або штату працівників є, зокрема: наміри роботодавця матеріально стимулювати працівників для здійснення потрібного обсягу робіт меншою кількістю персоналу через суміщення професій (посад), розширення зони обслуговування або збільшення обсягу виконуваної роботи, для чого працівникам встановлюються відповідні доплати за рахунок утвореної економії фонду заробітної плати; вдосконалення виробництва за допомогою автоматизації виробничих процесів, упровадження яких зумовлює зменшення кількості працівників певних професій і спеціальностей, потрібних для виконання роботи; перепрофілювання підприємства; зменшення обсягу виробництва продукції; інші несприятливі фактори та кризові явища у соціально-економічному розвитку суспільства.

З огляду на викладене скорочення чисельності працівників і скорочення штату підприємства - поняття не тотожні, оскільки зі скороченням чисельності майже завжди відбувається скорочення штату і зміна чисельності працівників відповідно відображається у штатному розписі. А при скороченні штату чисельність може не тільки не зменшитися, а інколи навіть збільшитися.

Водночас, зміни в організації виробництва і праці не можуть бути підставою зловживань та незаконного звільнення працівників, а незначні розширення в діяльності відповідача не є змінами в організації виробництва та праці. Тобто, скорочення чисельності або штату працівників, безумовно, є правом роботодавця, однак це не має бути підставою для зловживань та незаконного звільнення працівника (аналогічна правова позиція викладена у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 21.02.2020 у справі №761/25605/17).

Відповідно до ч.ч.1-3 ст.64 Господарського кодексу України підприємство може складатися з виробничих структурних підрозділів (виробництв, цехів, відділень, дільниць, бригад, бюро, лабораторій тощо), а також функціональних структурних підрозділів апарату управління (управлінь, відділів, бюро, служб тощо). Функції, права та обов`язки структурних підрозділів підприємства визначаються положеннями про них, які затверджуються в порядку, визначеному статутом підприємства або іншими установчими документами. Підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис.

Згідно з усталеною практикою КЦС ВС, зокрема, викладеною у постановах від 29.09.2022 у справі № 359/2467/20, від 22.02.2023 у справі № 463/3825/21, суд не може вдаватися до обговорення та оцінки питання про доцільність і правомірність скорочення штату та чисельності працівників. Право визначати чисельність і штат працівників належить винятково власнику або уповноваженому ним органу, суд зобов`язаний тільки з`ясувати наявність підстав для звільнення.

Як встановлено судом у п. 3.2 цього рішення відповідними наказами ДП «РЕМ» з 03.11.2021 введено в дію нову організаційну структуру, а з 04.11.2021 штатний розпис по апарату управління відповідно до якого зменшено чисельність посад на підприємстві з 152 до 147, та ліквідовано, зокрема, структурний підрозділ «Апарат радників генерального директора» (3 посади), та введено посаду радника генерального директора, яка включена до підрозділу «Керівництво». Доказів, які б вказували на протилежне суду надано не було.

Отже, зазначені обставини у своїй сукупності вказують на те, що у ДП «РЕМ» мали місце зміни в організації виробництва та праці (зміна внутрішньої (організаційної) структури), у тому числі шляхом скорочення чисельності та штату працівників, ліквідації/створення структурних підрозділів, які відповідно до наявних матеріалів справи тривали і до дня вивільнення позивача.

4.2.2. Положеннями ч.2 ст.40 КЗпП визначено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Відповідно до ст.49-2 КЗпП про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. Власник вважається таким, що належно виконав вимоги ч.2 ст. 40, ч.3 ст.49-2 КЗпП щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Таким чином, при скороченні чисельності або штату вказаною нормою встановлено обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника. Обов`язок з працевлаштування працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом ч. 3 ст. 492 КЗпП роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 01.04.2015 у справі № 6-40цс15, підтримана Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.09.2018 у справі № 800/538/17, а також неодноразово застосована Верховним Судом при розгляді цієї категорії справ.

При цьому, роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Як встановлено судом, на виконання положень ст. 492 КЗпП ДП «РЕМ» запропоновано ОСОБА_1 : вакантну посаду за відповідною професією чи спеціальністю - під час попередження про вивільнення 09.11.2021; всі інші вакантні посади, наявні на підприємстві (у тому числі у його філіях) - 01.02.2022.

Згоди на переведення на запропоновані вакантні посади протягом відповідного періоду (з 09.11.2021 по 04.02.2022) позивачем надано не було, у зв`язку з чим ДП «РЕМ» прийнято відповідний наказ про звільнення.

Водночас, як вказує позивач, під час попередження про звільнення, йому не було запропоновано вакантну посаду начальника відділу автоматизованих систем, метрології та засобів обліку апарату управління ДП «РЕМ», яку останній за своєю професією/спеціальністю міг би зайняти.

У свою чергу, відповідач зазначив, що відповідна посада не була запропонована позивачу, оскільки напередодні ця посада була запропонована іншому працівнику і той прийняв таку пропозицію, надавши письмову заяву про переведення. На підставі вказаної заяви виданий наказ від 22.11.2021 №238-к про переведення на іншу роботу.

Дослідивши наявні докази з цього питання, суд зазначає наступне.

Так, із матеріалів справи вбачається, що на адвокатський запит представника позивача ДП «РЕМ» 30.12.2022 надано останньому перелік вакантних посад, які існували у тому числі в апараті управління ДП «РЕМ» станом на 09.11.2021, серед яких наявна посада начальника відділу автоматизованих систем, метрології та засобів обліку.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.1 Закону України «Про зайнятість населення» вакансія - вільна посада (робоче місце), на яку може бути працевлаштована особа.

Як вказує позивач, та зазначене не заперечується відповідачем, ОСОБА_1 відповідає кваліфікаційним вимогам для зайняття відповідної посади як за освітою так і за відповідним стажем роботи.

Ураховуючи зазначене, посилання відповідача на те, що відповідна посада не пропонувалась позивачу, оскільки була запропонована іншому працівнику ДП «РЕМ», суд вважає необґрунтованим, оскільки як зазначає сам відповідач станом на 09.11.2021 відповідна посада є вакантною, а наказ про переведення іншого працівника на вказану посаду виданий 22.11.2021, тобто після попередження позивача про наступне вивільнення.

Крім того, відповідачем не надано суду доказів і того, що наявна посада радника генерального директора була зайнята іншою особою, що, у свою чергу, унеможливлює її зайняття позивачем.

4.2.3. Згідно із ст. 42 КЗпП, зокрема, при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

Як зазначено у постанові КЦС ВС від 01.02.2023 у справі № 607/18097/19, у випадку фактичного скорочення займаної працівником посади йому має бути запропонована рівноцінна посада, передбачена новим штатним розписом, а в разі, якщо на таку посаду претендують також інші працівники, роботодавець зобов`язаний провести порівняльний аналіз продуктивності їхньої праці і кваліфікації з метою визначення працівника, який має переважне право на залишення на роботі, як це передбачено ч.1 ст.42 КЗпП.

Судом у своїй сукупності також береться до уваги правова позиція КЦС ВС, яка викладена, зокрема, у постановах від 29.07.2022 у справі № 519/1218/20 та від 13.01.2023 у справі №607/4930/21, відповідно до якої правила ст.42 КЗпП щодо врахування переважного права залишення на роботі, підлягають застосуванню, якщо відбувається часткове (не повне) скорочення рівнозначних (однотипних) посад, тобто частина посад скорочується, частина - ні, що дає можливість порівняти кваліфікацію та продуктивність праці працівників на рівнозначних (однотипних) посадах, які підлягають скороченню. У такому випадку переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

Отже, при вивільненні працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, в першу чергу, підлягає оцінці кваліфікація та продуктивність праці працівників, що підлягають скороченню. І лише за умови рівноцінності кваліфікації та продуктивності праці перевагу на залишення на роботі мають працівники, перелічені у ч.2 ст.42 КЗпП.

Як зазначає відповідач у своєму відзиві застосування положення ст.42 КЗпП у даному випадку є неможливе, оскільки посада радника ДП «РЕМ» була єдиною і була зайнята іншою особою. Проте, зазначене твердження суд вважає помилковим з наступних підстав.

Так, аналізуючи зміст штатних розписів/структур ДП «РЕМ» як станом на 01.11.2021 так і на 04.11.2021 можна зробити висновок, що фактично відбулось скорочення, зокрема, посад радників - з двох до однієї посади.

Як зазначено у постанові КЦС ВС від 01.02.2023 у справі № 607/18097/19, у випадку фактичного скорочення займаної працівником посади йому має бути запропонована рівноцінна посада, передбачена новим штатним розписом, а в разі, якщо на таку посаду претендують також інші працівники, роботодавець зобов`язаний провести порівняльний аналіз продуктивності їхньої праці і кваліфікації з метою визначення працівника, який має переважне право на залишення на роботі, як це передбачено ч.1 ст.42 КЗпП.

Судом у своїй сукупності також береться до уваги правова позиція КЦС ВС, яка викладена, зокрема, у постановах від 29.07.2022 у справі № 519/1218/20 та від 13.01.2023 у справі №607/4930/21, відповідно до якої правила ст.42 КЗпП щодо врахування переважного права залишення на роботі, підлягають застосуванню, якщо відбувається часткове (не повне) скорочення рівнозначних (однотипних) посад, тобто частина посад скорочується, частина - ні, що дає можливість порівняти кваліфікацію та продуктивність праці працівників на рівнозначних (однотипних) посадах, які підлягають скороченню. У такому випадку переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

Проте, відповідачем не надано суду будь-яких доказів здійснення ним порівняльного аналізу продуктивності праці і кваліфікації з метою визначення працівника, який має переважне право на залишення на роботі, а тому стверджувати, що останнім дотримані приписи ст.42 КЗпП у суду підстав не має.

4.2.4. Крім того, як передбачено ст.43 КЗпП розірвання трудового договору з підстав, передбачених, зокрема, п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. У випадках, передбачених законодавством про працю, виборний орган первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, розглядає у п`ятнадцятиденний строк обґрунтоване письмове подання роботодавця про розірвання трудового договору з працівником.

Подання роботодавця має розглядатися у присутності працівника, на якого воно внесено. Розгляд подання у разі відсутності працівника допускається лише за його письмовою заявою. За бажанням працівника від його імені може виступати інша особа, у тому числі адвокат. Якщо працівник або його представник не з`явився на засідання, розгляд заяви відкладається до наступного засідання у межах строку, визначеного частиною другою цієї статті. У разі повторної неявки працівника (його представника) без поважних причин подання може розглядатися за його відсутності.

Виборний орган первинної профспілкової організації (профспілковий представник) повідомляє роботодавця про прийняте рішення у письмовій формі в триденний строк після його прийняття. У разі пропуску цього строку вважається, що виборний орган первинної профспілкової організації (профспілковий представник) дав згоду на розірвання трудового договору.

Роботодавець має право розірвати трудовий договір не пізніш як через місяць з дня одержання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника).

Як встановлено судом у п. 3.4 цього рішення, ДП «РЕМ», у порядку та строки визначені ст.43 КЗпП, звернулось до профспілкового комітету апарату управління ДП «РЕМ» для надання згоди на розірвання з ОСОБА_1 трудового договору відповідно до п.1 ст.40 КЗпП. Профспілковий комітет відповідне звернення розглянув та прийняв рішення про надання згоди на розірвання трудового договору.

Твердження позивача про порушення профспілковою організацією Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» в частині проведення засідання та як наслідок прийняття рішення про надання згоди на розірвання трудового договору судом до уваги не приймається, оскільки доказів оскарження відповідного рішення (ані після його прийняття, ані під час розгляду даного спору), у встановленому законом порядку суду надано не було.

4.2.5. Узагальнюючи п.п.4.2.1-4.2.4 цього рішення, суд дійшов висновку про порушення відповідачем норм трудового законодавства України при звільненні позивача за п.1 ст.40 КЗпП .

4.3. Відповідно до ч.1 ст.235 КЗпП (у редакції чинній на час вирішення даного спору) у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Таким чином, аналіз правових норм у їх системному зв`язку з положеннями ст.43 Конституції України та ст.2401 КЗпП дає підстави для висновку про те, що за змістом ч.1 ст.235 КЗпП працівник підлягає поновленню на попередній роботі у разі незаконного звільнення, під яким слід розуміти як звільнення без законної підстави, так і звільнення з порушенням порядку, установленого законом.

Звільнення працівника з підстав, не передбачених законом, або з порушенням установленого законом порядку свідчить про незаконність такого звільнення та тягне за собою поновлення порушених прав працівника.

Ураховуючи зазначене та п.4.2.5 цього рішення, суд вважає, що позовна вимога в частині поновлення ОСОБА_1 на відповідній посаді є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.

Відповідно до ч.8 ст. 235 КЗпП рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

4.4. Відповідно до ч.2 ст. 235 КЗпП при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Згідно ч. 1 ст. 27 Закону України «Про оплату праці» порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до п.5 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 (далі Порядок), нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Згідно абз. 1, 2 п. 8 вказаного Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

При цьому, час, протягом якого працівник згідно із законодавством не працював і за ним не зберігався заробіток або зберігався частково, виключається з розрахункового періоду. З розрахункового періоду також виключається час, за який відсутні дані про нараховану заробітну плату працівника внаслідок проведення бойових дій під час дії воєнного стану (абз. 6 п. 2 Порядку).

Премії (в тому числі за місяць) та інші заохочувальні виплати за підсумками роботи за певний період під час обчислення середньої заробітної плати враховуються в заробіток періоду, який відповідає кількості місяців, за які вони нараховані, починаючи з місяця, в

якому вони нараховані (абз. 3 п. 3 Порядку).

Водночас, у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану, судом беруться до уваги положення ч. 6 ст. 6 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» визначено, що у період дії воєнного стану не застосовуються норми ст. 53 (тривалість роботи напередодні святкових, неробочих і вихідних днів), ч. 1 ст. 65 (граничні норми застосування надурочних робіт), ч.ч. 3-5 ст. 67 (перенесення святкових/неробочих днів), ст. 71 (заборона роботи у вихідні дні. Винятковий порядок застосування такої роботи), ст. 73 (святкові і неробочі дні), 781 (неврахування святкових і неробочих днів при визначенні тривалості щорічних відпусток) КЗпП та ч. 2 ст. 5 Закону України «Про відпустки» (визначення тривалості відпусток).

Відповідно до довідки про середньоденну заробітну плату, виданої відповідачем та з розміром якої погоджується позивач, середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 на посаді радника Апарату радників генерального директора ДП «РЕМ» становить 1 398,51грн.

Разом із тим, п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», визначено, що задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язку роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримай цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає резолютивній частині рішення. Аналогічна правова позиція відображена у постанові Касаційного адміністративного суду від 06.08.2020 у справі №813/851/16, КЦС ВС від 25.01.2023 №191/1052/18.

Отже, розрахунковою величиною відповідно до Порядку №100, є нарахована позивачу середньоденна заробітна плата у розмірі 1 398,51грн, а час вимушеного прогулу ОСОБА_1 з 05.02.2022 по 03.04.2023 становить 300 робочих дні, то, з урахуванням абз. 2 п. 8 Порядку № 100, до виплати належить сума середньої заробітної плати у розмірі 419 553,00грн з утриманням із цієї суми установлених законодавством порядку податків та зборів (1 398,51грн * 300 робочих днів).

5. Щодо судових витрат.

5.1. Відповідно до ч. 1 ст. 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

За змістом ст. 1 Закону України «Про судовий збір» судовий збір - збір, що справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, за видачу судами документів, а також у разі ухвалення окремих судових рішень, передбачених цим Законом. Судовий збір включається до складу судових витрат.

Згідно ч. 1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Так, за подання до господарського суду позовної заяви:

майнового характеру розмір судового збору становить 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (пп. 1 п. 2 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір»);

немайнового характеру розмір судового збору становить 1 розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб (пп. 2 п. 2 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір»).

За подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру. У разі коли в позовній заяві об`єднано дві і більше вимог немайнового характеру, судовий збір сплачується за кожну вимогу немайнового характеру (ч. 3 ст. 6 Закону України «Про судовий збір»).

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік», зокрема, у 2022 році встановлено з 1 січня прожитковий мінімум для працездатних осіб 2 481,00грн (станом на час звернення позивача до суду).

Як зазначалось вище, позивач у своєму позові просив суд, зокрема, визнати незаконним та скасувати наказ про звільнення та поновити його на відповідній посаді.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.

Таким чином, позивач звільняється від сплати судового збору в частині зазначених вимог.

Згідно із ч. 2 ст. 129 ГПК України судовий збір, від сплати якого позивач у встановленому порядку звільнений, стягується з відповідача в дохід бюджету пропорційно розміру задоволених вимог, якщо відповідач не звільнений від сплати судового збору.

Ураховуючи зазначене та те, що відповідні вимоги ОСОБА_1 , які є немайновими, задоволені у повному обсязі, а відповідач не є тією особою, яка звільнена від сплати судового збору, то відповідні судові витрати у розмірі 4 962,00грн (2481,00 * 2 = 4 962) підлягають стягненню з ДП «РЕМ» у дохід Державного бюджету України.

5.2. Крім того, позивач у своєму позові просив суд, зокрема, стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 05.02.2022 по дату ухвалення рішення, тобто, до 03.04.2023.

Як зазначено у рішенні судом встановлені підстави для задоволення відповідної вимоги ОСОБА_1 , та стягнення з ДП «РЕМ» на користь позивача суму коштів у розмірі 419 553,00грн.

У свою чергу, судом береться до уваги правові позиції, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 у справі №910/4518/16, Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 05.05.2020 у справі №243/9533/17 відповідно до яких пільга щодо сплати судового збору, передбачена п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» не поширюється на вимоги позивачів про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (або за час вимушеного прогулу) під час розгляду таких справ в усіх судових інстанціях.

За таких обставин, сума судового збору за відповідною вимогою позивача становить 6 293,30грн (419 553,00* 1,5% = 6 293,30).

Так, із матеріалів справи вбачається, що позивачем, на виконання вимог ухвали суду від 20.06.2022, за зазначену вимогу було сплачено судовий збір у розмірі 2 481,00рн, відтак, позивач повинен додатково сплати у дохід Державного бюджету України 3812,30грн.

5.3. Водночас, п. 2 ст. 129 ГПК України встановлено, що судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Ураховуючи зазначене та висновок суду про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 6 293,30грн покладаються на відповідача.

Керуючись ст.ст. 2, 7 Кодексу України з процедур банкрутства, ст.ст. 7, 20, 42, 73-74, 76-80, 86, 123, 129, 233, 236-238, 240 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позовну заяву задовольнити.

2. Визнати незаконним та скасувати наказ в.о. генерального директора Державного підприємства «Регіональні електричні мережі» (04080, м.Київ, Подільський р-н, вул. Кирилівська, буд. 85, ідентифікаційний код 32402870) Руслана Ткаченка №35-к від 04.02.2022 про припинення трудового договору (контракту) з ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) радника апарату радників генерального директора Державного підприємства «Регіональні електричні мережі».

3. Поновити ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) на посаді радника апарату радників генерального директора Державного підприємства «Регіональні електричні мережі» з 05.02.2022.

4. Стягнути з Державного підприємства «Регіональні електричні мережі» (04080, м.Київ, Подільський р-н, вул. Кирилівська, буд. 85, ідентифікаційний код 32402870) на користь ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 05.02.2022 по 03.04.2023 (300 робочих днів) у розмірі 419 553,00грн (чотириста дев`ятнадцять тисяч п`ятсот п`ятдесят три гривні) за час вимушеного прогулу з утриманням із цієї суми установлених законодавством податків та зборів.

5. Стягнути з ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) на користь Державного бюджету України судовий збір у розмірі 3 812,30грн (три тисячі вісімсот дванадцять гривні 30 коп).

6. Стягнути з Державного підприємства «Регіональні електричні мережі» (04080, м.Київ, Подільський р-н, вул. Кирилівська, буд. 85, ідентифікаційний код 32402870) на користь ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) судові витрати на оплату судового збору у розмірі 6 293,30грн (шість тисяч двісті дев`яносто три гривні 30 коп).

7. Стягнути з Державного підприємства «Регіональні електричні мережі» (04080, м.Київ, Подільський р-н, вул. Кирилівська, буд. 85, ідентифікаційний код 32402870) на користь Державного бюджету України судовий збір у розмірі 4 962,00грн (чотири тисячі дев`ятсот шістдесят дві гривні).

8. Відповідно до ст. 235 Кодексу законів про працю України допустити негайне виконання п.3 рішення в частині поновлення на посаді.

Дане рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга може бути подана протягом двадцяти днів з дня складення повного тексту рішення до Північного апеляційного господарського суду у порядку, визначеному ст. 257 ГПК України.

Суддя О.С. Янюк

Повний текст рішення виготовлений та підписаний 10.05.2023.

Станом на 10.05.2023 рішення законної сили не набрало.