ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД Закарпатської області
Рішення

"07" березня 2023 р. м. Ужгород Справа №907/42/22

За позовом Фізичної особи - підприємця Фізера Георгія Сергійовича, м. Свалява Закарпатської області

до відповідача Фізичної особи - підприємця Штефанюка Богдана Івановича, м. Ужгород Закарпатської області

про стягнення 2558,33 грн заборгованості по сплаті орендної плати, 5317,66 грн пені, 121,98 грн трьох процентів річних, 23 086,45 грн неустойки у розмірі подвійної орендної плати, 19 880 грн штрафу, 106 116,31 грн реальних збитків, 27 345,54 грн збитків у вигляді упущеної вигоди,

Суддя господарського суду - Пригара Л.І.

Секретар судового засідання - Іваниш Д.П.

представники:

Позивача - не з`явився

Відповідача - не з`явився

СУТЬ СПОРУ ТА ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ СУДУ В МЕЖАХ СПРАВИ

Фізичною особою - підприємцем Фізером Георгієм Сергійовичем, м. Свалява Закарпатської області заявлено позов до відповідача Фізичної особи - підприємця Штефанюка Богдана Івановича, м. Ужгород Закарпатської області про стягнення 2558,33 грн заборгованості по сплаті орендної плати, 5317,66 грн пені, 121,98 грн трьох процентів річних, 23 086,45 грн неустойки у розмірі подвійної орендної плати, 19 880 грн штрафу, 106 116,31 грн реальних збитків, 27 345,54 грн збитків у вигляді упущеної вигоди.

Ухвалою Господарського суду Закарпатської області від 22.02.2022 відкрито провадження у справі №907/42/22 в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 22.03.2022. Явку уповноважених представників сторін у підготовче засідання визнано обов`язковою. Встановлено відповідачу строк на подання суду відзиву на позовну заяву у порядку ст. 165 ГПК України з одночасним надісланням копії такого позивачу, а доказів надіслання - суду, протягом 15-ти днів з дня одержання даної ухвали. Встановлено позивачу строк для надання суду та відповідачеві відповіді на відзив у порядку ст. 166 ГПК України, протягом 5-ти днів з дня одержання копії відзиву.

Ухвалами суду від 22.03.2022, 24.05.2022, 21.06.2022, 30.08.2022, 13.10.2022 та 16.11.2022 підготовчі засідання відкладалися з підстав, наведених в ухвалі суду.

Ухвалою Господарського суду Закарпатської області від 06.12.2022 закрито підготовче провадження у справі №907/42/22 та призначено справу до судового розгляду по суті, судове засідання призначено на 31.01.2023. Явка уповноважених представників учасників процесу судом визнана на власний розсуд.

Ухвалою суду від 31.03.2023 судове засідання у справі відкладено на 07.03.2023.

Представник позивача через підсистему "Електронний суд" подала клопотання б/н від 07.03.2023 (вх. №02.3.1-02/1706/23 від 07.03.2023), яким просить розглянути справу за її відсутності.

Відповідач, будучи своєчасно та належним чином повідомленим про розгляд справи, в судове засідання не з`явився. Водночас представник відповідача на електронну адресу суду надіслав клопотання б/н від 06.03.2023 (вх. №02.3.1-02/1644/23 від 07.03.2023), яким просить відкласти розгляд справи на інший термін у зв`язку з його участю в іншому судовому процесі.

Проаналізувавши мотиви, наведені представником відповідача у вищезазначеному клопотанні, суд не вбачає підстав для його задоволення з огляду на таке.

Приписами ст. 216 ГПК України визначено, що суд відкладає розгляд справи у випадках, встановлених частиною другою статті 202 цього Кодексу.

Згідно із ч. 2 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України, суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з таких підстав:

1) неявка в судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про направлення йому ухвали з повідомленням про дату, час і місце судового засідання;

2) перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними;

3) виникнення технічних проблем, що унеможливлюють участь особи у судовому засіданні в режимі відеоконференції, крім випадків, коли відповідно до цього Кодексу судове засідання може відбутися без участі такої особи;

4) необхідність витребування нових доказів, у випадку коли учасник справи обґрунтував неможливість заявлення відповідного клопотання в межах підготовчого провадження.

Передбачене ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії" (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain") від 07.07.1989).

У даному контексті суд зазначає, що сторони мають не тільки процесуальні права, але й процесуальні обов`язки.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (параграфи 66, 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України").

Відповідно до ст. 43 ГПК України, учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Частина 4 вказаної статті регламентує, що суд зобов`язаний вживати заходів для запобігання зловживанню процесуальними правами.

Зловживання правом має місце, коли під видимою формальною реалізацією прав учасника провадження, що визначені ст. 43 ГПК України, такий учасник провадження має намір затягувати судовий процес.

Разом з тим, згідно зі статтею 13 ГПК України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Що ж стосується наведених представником відповідача обставин в обґрунтування причин його неявки в дане судове засідання, то суд зазначає, що такі не можуть бути визнані поважними, адже не є об`єктивно непереборними. Відповідач, як учасник судового процесу, не позбавлений права і можливості забезпечити участь у судовому засіданні будь якого іншого представника, якому доручити виконання функцій щодо представництва інтересів у суді.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 12.03.2019 у справі №910/12842/17.

Водночас суд звертає увагу представника відповідача на те, що розгляд справ в іншому суді не може мати привілеїв та переваг по відношенню до розгляду справи №907/42/22 в Господарському суді Закарпатської області.

Таким чином, представником відповідача не наведено обставин, які є перешкодою для подальшого розгляду справи без його участі, та могли би бути підставою для відкладення розгляду справи.

Крім того, представник відповідача не зазначив об`єктивної неможливості проведення судового засідання, яке призначене на 07.03.2023, без участі відповідача або його представника. При цьому, судом неодноразово відкладався розгляд справи за клопотаннями відповідача або його представників.

Вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки для держави, а й для осіб, які беруть участь у справі. Так, Європейський суд з прав людини в Рішенні від 07.07.1989 у справі "Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії" зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Ухвалою суду від 31.01.2023 явка учасників справи в судове засідання 07.03.2023 судом була визнана на власний розсуд, відтак, виходячи із засад змагальності та диспозитивності у господарському судочинстві, передбачених статтями 13, 14 ГПК України, учасники справи на власний розсуд скористалися наданим їм частиною 1 статті 42 ГПК України процесуальним правом на участь в судовому засіданні під час розгляду даної справи по суті.

Згідно із приписами ст. 202 Господарського процесуального кодексу України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, а тому, відповідно до ст. 202 Господарського процесуального кодексу України та ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, суд вважає за можливе розглянути справу без участі представників позивача та відповідача за наявними у справі матеріалами, яких достатньо для встановлення обставин і вирішення спору по суті.

Відповідно до ст. 233 ГПК України, рішення по даній справі прийнято в нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих позивачем.

За приписами частин 4 та 5 статті 240 Господарського процесуального кодексу України, у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

АРГУМЕНТИ СТОРІН СПОРУ

ПРАВОВА ПОЗИЦІЯ ПОЗИВАЧА

Позивач просить суд задоволити заявлені ним вимоги в повному обсязі, зазначаючи про те, що відповідачем допущено порушення взятих на себе зобов`язань за Договором оренди нежитлового приміщення б/н від 30.09.2020 в частині повної та своєчасної сплати орендних платежів, внаслідок чого в нього виникла та рахується заборгованість перед позивачем у розмірі 2558,33 грн. Крім того, за порушення строків сплати орендних платежів відповідачу нараховано 5317,66 грн пені та 121,98 грн трьох процентів річних.

Водночас, у зв`язку із припиненням (розірванням) позивачем Договору оренди нежитлового приміщення б/н від 30.09.2020 в односторонньому порядку 07.07.2021 та простроченням відповідачем виконання зобов`язання з повернення орендованого майна, останньому відповідно до ч. 2 ст. 785 Цивільного кодексу України нараховано неустойку в розмірі подвійної орендної плати в сумі 23 086,45 грн, а на підставі п. 9.2. Договору - штраф у розмірі 19 880 грн.

Крім того, за твердженням позивача, порушення відповідачем взятих на себе договірних зобов`язань стало підставою для понесення ФОП Фізером Г.С. реальних збитків, пов`язаних із приведенням орендованого приміщення в належний стан, у сумі 106 116,31 грн, а також недоотримання позивачем доходів (упущена вигода) у розмірі 27 345,54 грн.

ПОЗИЦІЯ ВІДПОВІДАЧА

Відповідач не скористався наданим йому правом надати суду відзив на позов, на виклик суду жодного разу не з`явився, хоча розгляд справи судом неодноразово відкладався, в тому числі за клопотаннями відповідача та його представників. Враховуючи, що про час та місце розгляду справи відповідач повідомлений своєчасно та належним чином (ухвали суду було надіслано на його офіційну юридичну адресу, зазначену у витязі з ЄДРЮОФОПтаГФ, повідомлення про вручення ухвал суду долучені до матеріалів справи), суд дійшов висновку, що він мав час та можливість надати свої заперечення із приводу предмета спору, та докази, які мають значення для розгляду справи по суті.

Учасник справи розпоряджається своїми правами на власний розсуд (ч. 2 ст. 14 ГПК України).

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч. 4 ст. 13 ГПК України).

Відтак, відповідно до положень ч. 8, 9 ст. 165 ГПК України, у зв`язку з ненаданням відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними в ній матеріалами.

ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ. ПРАВОВА ОЦІНКА ТА ВИСНОВКИ СУДУ. ЗАКОНОДАВСТВО, ЩО ПІДЛЯГАЄ ЗАСТОСУВАННЮ ДО СПІРНИХ ПРАВОВІДНОСИН

Між Фізичною особою - підприємцем Фізером Георгієм Сергійовичем (орендодавцем, позивачем у справі) та Фізичною особою - підприємцем Штефанюком Богданом Івановичем (орендарем, відповідачем у справі) укладено Договір оренди нежитлового приміщення б/н від 30.09.2020 (далі - Договір), за умовами якого орендодавець передає в строкове платне користування (оренду) орендареві, а орендар приймає в оренду від орендодавця приміщення №1 загальною площею 40 кв.м., що розташоване на першому поверсі будівлі за адресою: Закарпатська область, м. Ужгород, площа Петефі Шандора, буд. 25, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101 (приміщення). Відновна вартість приміщення становить 5 091 427,80 грн (П`ять мільйонів дев`яносто одна тисяча чотириста двадцять сім гривень вісімдесят копійок) (п. 1.1. Договору).

За змістом пунктів 2.1., 2.2. Договору, строк оренди починається у дату підписання сторонами відповідного акту приймання - передачі приміщення (дата початку), та триває протягом фіксованого строку, який становить 1 (один) календарний рік (строк оренди). Строк оренди закінчується у дату повернення орендарем приміщення, що посвідчується підписанням сторонами відповідного акту повернення приміщення (дата закінчення). Якщо не пізніше, ніж за 2 (два) місяці до закінчення строку оренди, ні одні із сторін не направить іншій стороні письмове повідомлення про припинення оренди, строк оренди вважатиметься продовженим на новий строк, який становитиме 1 (один) рік. У разі продовження строку оренди згідно з цим пунктом 2.2. Договору більш ніж один раз, сторони без зволікань розпочнуть переговори щодо погодження розміру орендної плати (як цей термін визначений у пункті 3.1. Договору), за умови, що усі інші умови Договору залишаться без змін, та укладуть відповідну угоду про внесення змін у цей Договір в частині розміру орендної плати.

Згідно із п. 3.1. Договору, за оренду приміщення орендар зобов`язується щомісячно сплачувати орендодавцю орендну плату у розмірі 22 720 гривень (орендна плата), що на дату укладення цього Договору є еквівалентом 800 (вісімсот) доларів США при фіксованому обмінному курсі 28,40 грн (Двадцять вісім гривень сорок копійок) за 1 (один) долар США.

У разі, якщо на дату чергового платежу комерційний курс продажу, зазначений на сайті за адресою https://minfin.com.ua/currency/usd/, становитиме більше ніж 31,00 грн (Тридцять одна гривня) за 1 (один) долар США, орендна плата розраховуватиметься за наступною формулою: R = СК / ВК * ВR, де R означає орендну плату за черговий місяць оренди; СК означає комерційний курс продажу, зазначений на сайті за адресою https://minfin.com.ua/currency/usd/, на дату здійснення платежу; ВК означає фіксований обмінний курс на дату укладення Договору, який становить 28,40 грн (Двадцять вісім гривень сорок копійок) за 1 (один) долар США; ВR означає базову орендну плату, зазначену у пункті 3.1. цього Договору, яка становить 22 720 грн (Двадцять дві тисячі сімсот двадцять гривень) (п. 3.2. Договору).

Відповідно до п. 3.3., 3.4. Договору, сторони цим погодили, що орендна плата нараховуватиметься та сплачуватиметься орендарем, починаючи з дати, яка настане через 1 (один) календарний місяць після дати початку. Орендар сплачує орендну плату орендодавцю готівкою або шляхом банківського переказу коштів на банківський рахунок орендодавця, зазначений в статті 13 Договору, не пізніше 5 (п`ятого) числа розрахункового місяця на підставі відповідного рахунку орендодавця, який надсилається орендарю на його електронну пошту не пізніше 1 (першого) числа розрахункового місяця. Днем виконання орендарем зобов`язання зі сплати орендної плати враховуватиметься день передачі коштів готівкою орендодавцю (його уповноваженому представнику) або день зачислення відповідної суми на банківський рахунок орендодавця (п. 3.7. Договору).

Розділом 4 Договору встановлено, що орендар несе витрати з відшкодування вартості комунальних послуг, фактично спожитих орендарем в приміщеннях, згідно з встановленими тарифами відповідних постачальників комунальних послуг. Споживання комунальних послуг орендарем вимірюється за допомогою окремих лічильників на відповідні комунальні послуги. Орендар відшкодовує орендодавцю вартість комунальних послуг згідно з цією статтею 4 щомісячно не пізніше 3 (трьох) банківських днів з дати отримання рахунків від орендодавця, шляхом банківського переказу на банківський рахунок орендодавця, зазначений в статті 13 цього Договору, на підставі відповідного рахунку орендодавця, якщо інший порядок не передбачений за домовленістю сторін. Крім комунальних послуг, орендар зобов`язується сплачувати орендодавцю плату за землю та плату за експлуатаційне обслуговування приміщення (охоронну сигналізацію, утримання прибудинкової території, вивезення мусору тощо), в разі їх наявності. Орендар сплачує плату за землю та плату за експлуатаційне обслуговування приміщення шляхом банківського переказу на банківський рахунок орендодавця, зазначений в статті 13 цього Договору, протягом 3 (трьох) банківських днів з дати отримання відповідного рахунку від орендодавця, якщо інший порядок не передбачений за домовленістю сторін.

На підставі п. 5.1. - 5.3. Договору, в якості забезпечення виконання своїх зобов`язань за цим Договором орендар сплачує орендодавцю суму у розмірі 22 720,00 грн, що дорівнює орендній платі за 1 (один) місяць оренди ("забезпечувальний платіж"). Забезпечувальний платіж підлягає сплаті орендодавцю протягом 1 (одного) банківського дня з дати підписання цього Договору. У випадку порушення орендарем своїх зобов`язань за цим Договором, орендодавець має направити орендарю відповідне повідомлення про порушення та надати орендареві можливість усунути таке порушення протягом 5 (п`яти) календарних днів з дати отримання повідомлення орендодавця. У випадку, якщо порушення не буде усунене у зазначений п`ятиденний строк, орендодавець матиме право використати забезпечувальний платіж для покриття прямих збитків, понесених орендодавцем через порушення орендарем зобов`язань за цим Договором. В такому випадку орендодавець зобов`язується надати орендарю письмове повідомлення про використання забезпечувального платежу із зазначенням причини та суми використання. Сторони погодили, що використання забезпечувального платежу згідно з цим пунктом 5.2. ні в якому разі не позбавляє орендодавця права застосовувати інші засоби правового захисту згідно з чинним законодавством України та цим Договором. У разі використання орендодавцем забезпечувального платежу відповідно до пункту 5.2. Договору, орендар зобов`язується відновити забезпечувальний платіж шляхом сплати додаткової суми у розмірі, передбаченому пунктом 5.1. Договору, протягом 3 (трьох) банківських днів з дати отримання орендарем відповідного повідомлення про використання забезпечувального платежу.

Відповідно до п. 6.1.7. Договору, орендар не вправі здійснювати жодних робіт стосовно приміщення, які можуть вплинути на конструкцію будівлі або приміщення (в тому числі, без обмеження, дахи та фундаменти та капітальні або несучі стіни, підлоги, балки та колони), та/або вплинути на зовнішній вигляд будівлі, та фасад будівлі. В будь-якому разі орендар не здійснює жодних робіт щодо приміщення без попередньої письмової згоди орендодавця.

У разі наявності будь-яких пошкоджень приміщення, аварій, дефектів або інших неполадок, в результаті яких завдано або може бути завдано матеріальні збитки орендодавцю, Орендар зобов`язується негайно повідомити про це орендодавця. Починаючи з дати підписання цього Договору та до дати закінчення орендар несе повну відповідальність за збереження (схоронність) матеріальних цінностей, що знаходяться в приміщенні (п. 6.1.8., 6.1.9. Договору).

За положеннями п. 6.2.5. Договору визначено, що за умови попереднього узгодження з орендодавцем та отримання відповідних дозволів та погоджень згідно чинного законодавства України, орендар має право за власний рахунок здійснювати будь-які поліпшення приміщення. Сторони домовилися, що поліпшення, що здійснені орендарем згідно з цим пунктом 6.2.5, не вважатимуться поліпшеннями або створенням нової речі в розумінні ст. 778 Цивільного кодексу України.

Згідно із п. 8.1. Договору, цей Договір набуває чинності у дату його підписання сторонами та діє протягом строку оренди.

Пунктом 8.2. Договору визначено, що орендодавець має право в односторонньому порядку відмовитися та розірвати цей Договір оренди шляхом надання письмового повідомлення про це орендареві за 7 (сім) робочих днів до дати запланованого розірвання у наступних випадках: - якщо сплату орендної плати або будь-якої її частини або будь-якої іншої суми, що належить до сплати орендарем за цим Договором, прострочено на 14 (чотирнадцять) календарних днів поспіль або більше (підп. 8.2.1. Договору); - якщо орендар використовує приміщення не за метою оренди (підп. 8.2.2. Договору); - якщо приміщенню завдано суттєвого пошкодження внаслідок недбалості або свідомого порушення своїх обов`язків з боку орендаря або його працівників, агентів, відвідувачів, підрядників або субпідрядників (підп. 8.2.3. Договору); - якщо орендаря оголошено банкрутом або неплатоспроможним боржником (підп. 8.2.4. Договору).

У разі розірвання Договору через невиконання орендарем своїх зобов`язань за цим Договором орендар має сплатити орендну плату та будь-які інші належні платежі за період до моменту розірвання цього Договору (п. 8.4. Договору).

За змістом пункту 9.1. Договору, після закінчення строку оренди або у випадку дострокового розірвання (припинення) цього Договору (незалежно від причини такого дострокового розірвання), орендар протягом 7 (семи) робочих днів або іншого строку, узгодженого сторонами: - приводить приміщення у первинний стан (підп. 9.1.1. Договору); - звільняє та повертає орендодавцеві приміщення з усім стаціонарним механічним та електричним обладнанням (за наявності) та інженерно-технічними комунікаціями у чистому, справному стані та відповідно до зобов`язань орендаря за цим Договором (підп. 9.1.2. Договору); - вилучає з приміщення усі вивіски, майно, меблі та інше майно орендаря та усуває спричинені цими об`єктами пошкодження (підп. 9.1.3. Договору).

Відповідно до п. 9.2. Договору, у разі невиконання орендарем положень пункту 9.1. Договору орендар сплачує орендодавцеві на його вимогу суму, що дорівнює орендній платі за 1 (один) місяць оренди за цим Договором, яка розраховується на момент встановлення орендодавцем рахунку щодо сплати цієї суми відповідно, а також суму будь-яких витрат, понесених орендодавцем у зв`язку з усуненням порушення, включаючи, але не обмежуючись, відшкодування ремонту приміщення.

Належне виконання зобов`язання орендаря щодо повернення приміщення підтверджується актом повернення приміщення (п. 9.3. Договору).

Розділом 10 Договору передбачена відповідальність сторін за неналежне виконання взятих на себе договірних зобов`язань та, зокрема, встановлено, що у випадку розірвання Договору до закінчення строку оренди з підстав, визначених в пунктах 8.2.1. - 8.2.3. цього Договору, або з порушенням пункту 8.5 цього Договору, орендар сплачує на користь орендодавця штрафну санкцію у розмірі, що дорівнює орендній платі за 1 (один) місяць оренди за цим Договором, яка розраховується на момент виставлення орендодавцем рахунку щодо сплати штрафної санкції відповідно. На розсуд орендодавця, задоволення вимог орендодавця щодо сплати штрафної санкції за цим пунктом 10.1. може бути здійснено шляхом залишення забезпечувального платежу у орендодавця. За прострочення виконання орендарем грошових зобов`язань за цим Договором, орендар сплачує на користь орендодавця неустойку у розмірі 0,5% від простроченої суми платежу за кожен день прострочки (п. 10.1., 10.2. Договору).

На підставі п. 10.4. Договору, поверх санкцій, зазначених у пунктах 10.1. - 10.3. Договору, винна сторона зобов`язується відшкодувати іншій стороні прямі збитки, заподіяні їй внаслідок недотримання вимог цього Договору та/або чинного законодавства України.

Згідно із п. 12.2. Договору, усі повідомлення за цим Договором враховуються такими, що надані у письмовому виді, якщо надіслані електронною поштою на наступні адреси: орендодавцю: ; орендарю: .

На підставі Додаткової угоди №1 від 30.09.2020 до Договору оренди нежитлового приміщення б/н від 30.09.2020 сторони погодили, що в період з дати початку нарахування орендної плати, зазначеної в пункті 3.3. Договору оренди, і до 30 вересня 2021 року включно базова орендна плата за Договором оренди становитиме 19 880,00 грн, що на дату укладення цієї Додаткової угоди є еквівалентом 700,00 доларів США при фіксованому обмінному курсі, зазначеному в пункті 3.1. Договору оренди. Сторони погодили, що у випадку, передбаченому в пункті 3.2. Договору оренди, базова орендна плата за цією Додатковою угодою підлягатиме збільшенню за формулою, наведеною у пункті 3.2. Договору оренди. З 1 жовтня 2021 року Договір оренди в частині орендної плати діятиме в початковій редакції.

Наявною в матеріалах справи копією акту приймання - передачі нежитлового приміщення б/н від 30.09.2020 підтверджується факт передачі орендодавцем та прийняття орендарем приміщення у стані, що відповідає положенням Договору оренди та дозволяє використовувати приміщення з метою оренди. Як зазначено в п. 2 вказаного Акту, орендар оглянув приміщення і підтверджує, що у приміщенні відсутні будь-які пошкодження, стан приміщення задовільняє усім вимогам Договору.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, позивач зазначає, що відповідач неналежним чином виконував взяті на себе зобов`язання за Договором оренди нежитлового приміщення б/н від 30.09.2020 (зі змінами, внесеними на підставі Додаткової угоди №1 від 30.09.2020), внаслідок чого за відповідачем утворилась заборгованість по сплаті орендної плати у розмірі 2558,33 грн. Крім того, за порушення строків оплати відповідачу нараховано 5317,66 грн пені та 121,98 грн трьох процентів річних.

Водночас керуючись встановленим підпунктом 8.2.1. пункту 8.2. Договору правом на односторонню відмову та розірвання Договору з підстав прострочення сплати відповідачем орендної плати на 14 (чотирнадцять) календарних днів поспіль або більше, позивач листом-повідомленням б/н від 26.06.2021 повідомив ФОП Штефанюка Б.І. про припинення договірних відносин із 07.07.2021 та встановив відповідачу строк до 15.07.2021 для звільнення орендованого приміщення, приведення його в первинний стан та повернення такого позивачу з усім стаціонарним механічним та електричним обладнанням, інженерно-технічними комунікаціями у чистому, справному стані, а також для вилучення із приміщення усіх вивісок, майна, меблів та іншого майна орендаря з одночасним усуненням спричинених цими об`єктами пошкоджень.

В подальшому, 17.07.2021 позивачем було вкотре надіслано відповідачу повідомлення про повернення орендованого майна на підставі п. 9.1. Договору та запропоновано визначити дату (не пізніше 21.07.2021) для складення спільного акту огляду приміщення з метою визначення обсягу зобов`язань орендаря перед орендодавцем та повернення приміщення відповідно до п. 9.3. Договору.

Водночас відповідачем вказані повідомлення позивача було проігноровано, як і не вчинено будь-яких дій, пов`язаних із приведенням орендованого майна у первинний стан та його поверненням, у зв`язку з чим ФОП Фізер Г.С. 30.07.2021 повідомив ФОП Штефанюка Б.І. про вхід у приміщення, його огляд та повернення у володіння позивача 02.08.2021 о 10:00 год.

Покликаючись на бездіяльність відповідача, що знайшла свій вияв у неповерненні орендованого майна, неприведенні його у належний стан та неусуненні пошкоджень, спричинених внаслідок проведення ремонтних робіт без згоди орендодавця, позивач наголошує на наявності підстав для стягнення з відповідача неустойки за користування річчю в розмірі подвійної орендної плати в сумі 23 086,45 грн, штрафу в розмірі 19 880 грн (на підставі п. 9.2. Договору), реальних збитків, пов`язаних із приведенням орендованого приміщення в належний стан, у сумі 106 116,31 грн, а також збитків у вигляді упущеної вигоди в розмірі 27 345,54 грн.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, суд виходить із наступного.

Частиною 2 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Згідно із ч. 1, 2 ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

За приписами ст. 174 Господарського кодексу України, однією з підстав виникнення господарського зобов`язання є укладання господарського договору та іншої угоди, що передбачені законом, а також угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Згідно із ч. 1 ст. 626, ч. 1 ст. 627 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

В силу приписів ч. 1 ст. 628, ч. 1 ст. 629 Цивільного кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Статтею 204 Цивільного кодексу України зазначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до норм частини 1 та 2 статті 283 Господарського кодексу України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у володіння та користування майно для здійснення господарської діяльності. У користування за договором оренди передається індивідуально визначене майно виробничо-технічного призначення (або єдиний майновий комплекс), що не втрачає у процесі використання своєї споживчої якості (неспоживна річ).

До відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом (частина 6 статті 283 Господарського кодексу України).

Приписами ст. 759 Цивільного кодексу України визначено, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у володіння та користування за плату на певний строк. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди).

За найм (оренду) майна з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Плата за найм (оренду) майна вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором (ч. 1, 5 ст. 762 Цивільного кодексу України).

Відповідно до частини 1 статті 286 Господарського кодексу України, орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності.

Частинами 1, 2 статті 598 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

Отже зазначеною нормою встановлено основне правило щодо можливості припинення зобов`язання лише на підставі договору або закону. При цьому припинення зобов`язання на вимогу однією зі сторін можливе, якщо такі дії вчинені відповідно до вимог закону або передбачені умовами договору.

Як вбачається із матеріалів справи, позивач направив на електронну адресу ФОП Штефанюка Б.І. лист-повідомлення б/н від 26.06.2021, яким позивач, скориставшись передбаченим підп. 8.2.1. пункту 8.2. Договору оренди правом, повідомив відповідача про припинення (розірвання) Договору оренди з 07.07.2021.

Відповідно до частин 1 статті 188 Господарського кодексу України, зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором.

Згідно зі ст. 651 Цивільного кодексу України, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 291 Господарського кодексу України, одностороння відмова від договору оренди не допускається. Договір оренди може бути розірваний за згодою сторін. На вимогу однієї із сторін договір оренди може бути достроково розірваний з підстав, передбачених Цивільним кодексом України для розірвання договору найму, в порядку, встановленому статтею 188 цього Кодексу.

За загальним правилом, зміна та розірвання господарських договорів допускається лише за згодою сторін в порядку, встановленому статтею 188 Господарського кодексу України. Зміна та розірвання господарських договорів (припинення зобов`язання) саме в односторонньому порядку допускаються виключно з підстав, прямо передбачених відповідним законом або договором (така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 05.07.2019 у справі №916/1684/18 та постановах Верховного Суду від 31.07.2019 у справі №922/3248/18, від 22.10.2019 у справі №922/3293/18, від 29.04.2020 у справі №911/1635/19).

Статтею 782 Цивільного кодексу України передбачено спеціальний спосіб розірвання договору шляхом вчинення наймодавцем односторонньої відмови від нього, якщо наймач не вносить плату за користування річчю протягом трьох місяців підряд. Визначена наведеною статтею можливість розірвати договір найму шляхом відмови від договору в позасудовому порядку є правом, а не обов`язком наймодавця.

Судом встановлено, що умовами пункту 8.2. Договору визначено, що орендодавець має право в односторонньому порядку відмовитися та розірвати Договір оренди шляхом надання письмового повідомлення про це орендареві за 7 робочих днів до дати запланованого розірвання, зокрема, у випадку, якщо сплату орендної плати або будь-якої її частини або будь-якої іншої суми, що належить до сплати орендарем за цим Договором, прострочено на 14 календарних днів поспіль або більше (підп. 8.2.1. п. 8.2. Договору).

Таким чином, сторони Договору погодили право орендодавця припинити дію Договору шляхом письмового попередження про це орендаря за 7 робочих днів до дати запланованого розірвання, а отже наявність відповідного волевиявлення орендодавця зумовлює дострокове припинення договору оренди за умови дотримання останнім встановленої вказаним пунктом договору процедури.

З урахуванням факту надіслання позивачем письмового повідомлення про припинення дії Договору 26.06.2021 та беручи до уваги відсутність будь-яких заперечень із цього приводу з боку відповідача, суд погоджується із твердженнями ФОП Фізера Г.С. про те, що Договір оренди нежитлового приміщення б/н від 30.09.2020 вважається припиненим із 07.07.2021.

Поряд із цим, за змістом п. 8.4. Договору, у разі розірвання Договору через невиконання орендарем своїх зобов`язань за цим Договором орендар має сплатити орендну плату та будь-які інші належні платежі за період до моменту розірвання цього Договору.

Судом встановлено, що за відповідачем станом на дату припинення Договору оренди (07.07.2021) рахувалась заборгованість зі сплати орендної плати перед позивачем у розмірі 2558,33 грн. Водночас матеріали справи не містять доказів добровільного погашення означеної заборгованості ФОП Штефанюком Б.І. у добровільному порядку, із огляду на що суд визнає обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню вимоги позивача про стягнення з відповідача 2558,33 грн заборгованості по сплаті орендної плати до припинення дії Договору оренди.

Крім того, за порушення строків оплати відповідачу на підставі п. 10.2. Договору нараховано пеню в розмірі 5317,66 грн.

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

На підставі ст. 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

За приписами ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно зі ст. 230 Господарського кодексу України, штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

У разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг). Штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором. (ч. 4, 6 ст. 231 Господарського кодексу України).

Відповідно до ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Пунктом 10.2. Договору визначено, що за прострочення виконання орендарем грошових зобов`язань за цим Договором, орендар сплачує на користь орендодавця неустойку у розмірі 0,5% від простроченої суми платежу за кожен день прострочки.

Договірні правовідносини між платниками і одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань врегульовано Законом України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань", статтею 3 якого передбачено, що розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Отже яким би способом не визначався в договорі розмір пені, він не може перевищувати той розмір, який установлено законом як граничний, тобто за прострочення платежу за договором може бути стягнуто лише пеню, сума якої не перевищує ту, що обчислено на підставі подвійної облікової ставки Національного банку України.

Аналогічна правова позиція щодо розміру обчислення пені на підставі подвійної облікової ставки НБУ викладена у постановах Верховного Суду від 30.01.2018 у справі №910/10224/14, від 23.05.2018 у справі №910/15492/17, від 06.03.2019 у справі №916/4692/15.

В пункті 1.9. постанови Пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань" роз`яснено, що день фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення інфляційних нарахувань та пені.

Судом здійснено перерахунок пені із застосуванням обмеження розміру її нарахування подвійною обліковою ставкою НБУ та з урахуванням боргових періодів, часткових проплат відповідачем суми заборгованості та фактичного припинення дії Договору, після якого нарахування пені не допускається, у зв`язку з чим стягненню з відповідача підлягає пеня у розмірі 347,02 грн. В іншій частині стягнення пені слід відмовити.

Крім того, за прострочення виконання відповідачем грошового зобов`язання позивач просить стягнути з останнього суму 121,98 грн трьох процентів річних.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Статтею 625 Цивільного кодексу України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання. Так, відповідно до наведеної норми, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Водночас нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми.

Подібні правові висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 у справах №703/2718/16-ц та №646/14523/15-ц, від 13.11.2019 у справі №922/3095/18, від 18.03.2020 у справі №902/417/18, від 09.02.2021 у справі №520/17342/18.

Здійснивши перевірку нарахування позивачем трьох процентів річних з урахуванням боргових періодів та часткових проплат відповідачем орендних платежів, судом встановлено, що стягненню з відповідача підлягає сума 111,59 грн трьох процентів річних. В задоволенні решти заявленої до стягнення суми трьох процентів річних належить відмовити.

Крім того, позивач, покликаючись на прострочення відповідачем виконання зобов`язання з повернення орендованого майна, вказує на наявність підстав для стягнення з останнього неустойки в розмірі подвійної орендної плати відповідно до ч. 2 ст. 785 Цивільного кодексу України в сумі 23 086,45 грн, а також штрафу в розмірі 19 880 грн на підставі п. 9.2. Договору.

Як зазначалось судом попередньо, за умовами п. 9.1. укладеного між сторонами Договору, після закінчення строку оренди або у випадку дострокового розірвання (припинення) Договору (незалежно від причини такого дострокового розірвання), орендар протягом 7 (семи) робочих днів або іншого строку, узгодженого сторонами, зокрема, звільняє та повертає орендодавцеві приміщення з усім стаціонарним механічним та електричним обладнанням (за наявності) та інженерно-технічними комунікаціями у чистому, справному стані та відповідно до зобов`язань орендаря за цим Договором.

Належне виконання зобов`язання орендаря щодо повернення приміщення підтверджується актом повернення приміщення (п. 9.3. Договору).

За приписами ч. 1 ст. 785 Цивільного кодексу України визначено, що у разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

Як підтверджується матеріалами справи, неповернення об`єкту оренди у період після припинення (розірвання) дії договору оренди відбулося з вини самого орендаря (відповідача), який добровільно не повернув об`єкт оренди позивачу, та продовжував користуватись орендованим майном.

Невиконання наймачем передбаченого частиною першою статті 785 Цивільного кодексу України обов`язку щодо негайного повернення наймодавцеві речі (у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі) у разі припинення договору є порушенням умов договору, що породжує у наймодавця право на застосування до наймача відповідно до частини другої статті 785 Цивільного кодексу України такої форми майнової відповідальності як неустойка у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення.

Тобто неустойка згідно із частиною другої статті 785 Цивільного кодексу України розглядається як законна неустойка і застосовується незалежно від погодження сторонами цієї форми відповідальності в договорі найму (оренди).

Водночас неустойка за ч. 2 ст. 785 Цивільного кодексу України має спеціальний правовий режим, який обумовлений тим, що зобов`язання наймача (орендаря) з повернення об`єкта оренди є майновим і виникає після закінчення дії договору. Наймодавець (орендодавець) у цьому випадку позбавлений можливості застосовувати щодо недобросовісного наймача інші ефективні засоби впливу задля виконання відповідного зобов`язання, окрім як використання права на стягнення неустойки в розмірі подвійної плати за користування орендованим майном.

Встановлюючи відмінності між орендною платою (платою за користування майном) та неустойкою, передбаченою ч. 2 ст. 785 Цивільного кодексу України, суд зазначає наступне.

Обов`язок орендаря сплачувати орендну плату за користування орендованим майном зберігається до припинення (розірвання) договору (до спливу строку дії договору оренди), оскільки орендна плата є платою орендаря за користування належним орендодавцю майном та відповідає суті орендних правовідносин, що полягають у строковому користуванні орендарем об`єктом оренди на платній основі.

Неустойка, стягнення якої передбачено ч. 2 ст. 785 Цивільного кодексу України, є самостійною формою майнової відповідальності у сфері орендних правовідносин, яка застосовується у разі (після) припинення договору - якщо наймач не виконує обов`язку щодо негайного повернення речі, і є належним способом захисту прав та інтересів орендодавця після припинення договору, коли користування майном стає неправомірним. Для притягнення орендаря, що порушив зобов`язання, до зазначеної відповідальності необхідна наявність вини (умислу або необережності) відповідно до вимог статті 614 Цивільного кодексу України.

Отже яким би способом в договорі не регламентувалися правовідносини між сторонами у разі невиконання (несвоєчасного виконання) наймачем (орендарем) обов`язку щодо повернення речі з найму (оренди) з її подальшим користуванням після припинення договору, що відбулося у спірних правовідносинах, проте ці правовідносини не можуть врегульовуватись іншим чином, ніж визначено частиною другою статті 785 Цивільного кодексу України (зокрема, з установленням для наймача (орендаря) будь-якого іншого (додаткового) зобов`язання, окрім того, що передбачений частиною другою статті 785 Цивільного кодексу України).

Правові висновки викладені у постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.04.2021 у справі №910/11131/19.

В матеріалах справи міститься розрахунок неустойки позивача, відповідно до якого моментом початку нарахування такої є 16.07.2021 (наступний день після дати виникнення у відповідача обов`язку звільнити об`єкт оренди після припинення дії Договору), а моментом закінчення - 02.08.2021 (день повернення орендованого приміщення у володіння позивача).

Оскільки орендар після закінчення (припинення) строку дії Договору не повернув і не намагався повернути об`єкт оренди орендодавцю у визначений Договором строк, а продовжив користування орендованим майном, суд доходить до висновку про те, що неповернення об`єкта оренди за Договором оренди у період із 16.07.2021 по 02.08.2021 відбулося виключно з вини самого орендаря (відповідача), що є умовою для застосування наслідків, передбачених ч. 2 ст. 785 Цивільного кодексу України.

Здійснивши перевірку розрахунку позивача та беручи до уваги, що останнім нараховано неустойку після припинення строку дії Договору, суд вважає позовну вимогу щодо стягнення з відповідача неустойки в розмірі подвійної орендної плати в сумі 23 086,45 грн обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.

На підставі п. 9.2. Договору позивач також просить стягнути з відповідача штраф у розмірі 19 880 грн.

За порушення у сфері господарювання учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених Господарським кодексом України, іншими законами та договором (ч. 2 ст. 193, ч. 1 ст. 216 та ч. 1 ст. 218 Господарського кодексу України).

Одним із видів господарських санкцій, згідно із ч. 2 ст. 217 Господарського кодексу України, є штрафні санкції, до яких віднесено, зокрема, штраф (ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України).

Розмір штрафних санкцій, відповідно до ч. 4 ст. 231 Господарського кодексу України, встановлюється законом, а в разі, якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в передбаченому договором розмірі. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або в певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Право встановити в договорі розмір та порядок нарахування штрафу надано сторонам ч. 4 ст. 231 Господарського кодексу України.

Пунктом 9.2. укладеного між сторонами Договору передбачено, що у разі невиконання орендарем положень пункту 9.1 Договору орендар сплачує орендодавцеві на його вимогу суму, що дорівнює орендній платі за 1 (один) місяць оренди за цим Договором, яка розраховується на момент встановлення орендодавцем рахунку щодо сплати цієї суми відповідно, а також суму будь-яких витрат, понесених орендодавцем у зв`язку з усуненням порушення, включаючи, але не обмежуючись, відшкодування ремонту приміщення.

Із огляду на вищенаведені положення Договору та беручи до уваги фактичне порушення відповідачем взятих на себе зобов`язань зі своєчасного повернення об`єкта оренди в належному стані, вимога позивача про стягнення з останнього штрафу в розмірі 19 880 грн, що дорівнює місячній орендній платі за Договором, є обґрунтованою та підлягає задоволенню.

У даному контексті суд також враховує правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 01.06.2021 у справі №910/12876/19, за яким можливість одночасного стягнення пені та штрафу за порушення окремих видів господарських зобов`язань передбачено частиною другою статті 231 Господарського кодексу України. При цьому, щодо порушення виконання господарських зобов`язань чинне законодавство не встановлює для учасників господарських відносин обмежень передбачати в договорі можливість одночасного стягнення пені та штрафу, що узгоджується зі свободою договору, передбаченою статтею 627 Цивільного кодексу України, тобто коли сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно, одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання за договором, штрафу та пені не суперечить статті 61 Конституції України, оскільки згідно зі статтею 549 Цивільного кодексу України, пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до статті 230 Господарського кодексу України видами штрафних санкцій, тобто, не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій.

Крім того, позивач, покликаючись на неналежне виконання відповідачем взятих на себе договірних зобов`язань, вказує на наявність підстав для стягнення з останнього реальних збитків, пов`язаних із приведенням орендованого приміщення в належний стан, у сумі 106 116,31 грн, а також недоотриманих позивачем доходів (збитків у вигляді упущеної вигоди) в розмірі 27 345,54 грн.

Частинами 1-3 статті 22 Цивільного кодексу України передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Підставою для відшкодування збитків, відповідно до п. 1 ст. 611 Цивільного кодексу України, є порушення зобов`язання.

Статтею 224 Господарського кодексу України передбачено, що учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання або установлені вимоги щодо господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб`єкту, права або законні інтереси якого порушені. Під збитками розуміються витрати, зроблені управленою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управне на сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Відповідно до ч. 1 ст. 225 Господарського кодексу України, до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб`єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов`язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Тобто збитки - це об`єктивне зменшення будь-яких майнових благ сторони за договором, що обмежує її інтереси, як учасника певних господарських відносин і проявляється у витратах, зроблених кредитором, втраті або пошкодженні майна, а також не одержаних кредитором доходів, які б він одержав, якби зобов`язання було виконано боржником.

Згідно із ч. 1 ст. 218 Господарського кодексу України, підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарських відносин.

Відшкодування збитків може бути покладено на відповідача лише при наявності передбачених законом умов, сукупність яких створює склад правопорушення, яке є підставою для цивільної відповідальності відповідно до ст. 623 Цивільного кодексу України.

Відшкодування збитків є одним із видів цивільно-правової відповідальності і для застосування такої міри відповідальності необхідна наявність всіх елементів складу правопорушення, а саме: протиправної поведінки, дії чи бездіяльності особи; шкідливого результату такої поведінки (збитків), наявності та розміру понесених збитків; причинного зв`язку між протиправною поведінкою та збитками; вини особи, яка заподіяла шкоду. У разі відсутності хоча б одного з елементів відповідальність у вигляду відшкодування збитків не наступає.

Чинним законодавством України обов`язок доведення факту наявності порушення відповідачем зобов`язання, наявність та розмір понесених збитків, а також причинно-наслідковий зв`язок між правопорушенням і збитками покладено на позивача.

Крім того, якщо позивач пред`являє вимогу про відшкодування реальної шкоди та/або упущеної вигоди, він має надати докази наявності та розміру таких збитків (платіжні або інші документи, що підтверджують витрати, документи, що підтверджують наявність пошкоджень, знищення майна, неодержаного прибутку тощо).

На підтвердження понесених реальних збитків, пов`язаних, зокрема, із відновлювальним ремонтом приміщення та відшкодуванням комунальних послуг, позивачем було надано суду висновок експерта за результатами проведеного оціночно-будівельного дослідження №Д0021/2022 від 27.08.2021, яким встановлено численні відмінності між станом об`єкта оренди станом на дату огляду та первинним станом, що зазначений в акті приймання-передачі нежитлового приміщення від 30.09.2020; визначено, що вартість відновлювального ремонту приміщення складає 117 593,75 грн.

Також позивачем надано суду Договір підряду №3 від 15.09.2021, укладений між Фізичною особою - підприємцем Фізером Георгієм Сергійовичем (замовником) та Фізичною особою - підприємцем Мургою Андрієм Андрійовичем, на виконання ремонтних (відновлюваних) робіт у нежитловому приміщенні за адресою: м. Ужгород, пл. Шандора Петефі, 25, приміщення №1, кошторис робіт (що є Додатком 1 до Договору підряду №3 від 15.09.2021), акт приймання - передачі виконаних робіт від 29.10.2021 на суму 67 850 грн (Додаток 2 до Договору підряду №3 від 15.09.2021), рахунки на оплату послуг електропостачання та відповідні квитанції про оплату таких послуг на загальну суму 1147,73 грн (в частині, що стосується об`єкта оренди), квитанцію про оплату послуг із вивезення твердих побутових відходів на суму 1140 грн, товарні чеки та накладні на закупівлю будівельних матеріалів на суму 23 978,58 грн. До складу збитків позивачем включено також витрати на проведення оціночно-будівельного дослідження (експертизи) у розмірі 12 000 грн.

Як зазначалось судом попередньо, відповідно до п. 6.1.7. укладеного між сторонами Договору оренди, орендар не вправі здійснювати жодних робіт стосовно приміщення, які можуть вплинути на конструкцію будівлі або приміщення (в тому числі, без обмеження, дахи та фундаменти та капітальні або несучі стіни, підлоги, балки та колони), та/або вплинути на зовнішній вигляд будівлі, та фасад будівлі. В будь-якому разі орендар не здійснює жодних робіт щодо приміщення без попередньої письмової згоди орендодавця.

Водночас на підставі п. 10.4. Договору, поверх санкцій, зазначених у пунктах 10.1. - 10.3. Договору, винна сторона зобов`язується відшкодувати іншій стороні прямі збитки, заподіяні їй внаслідок недотримання вимог цього Договору та/або чинного законодавства України.

Матеріали справи свідчать про те, що відповідачем не було передано позивачу орендоване приміщення в належному стані відповідно до розділу 9 Договору, а тому, зважаючи на вищенаведені факти та норми чинного законодавства, а також те, що відповідач в установленому порядку обставини, які повідомлені позивачем, не спростував, господарський суд приходить до висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідача 106 116,31 грн реальних збитків є документально доведеними і підлягають задоволенню в повному обсязі.

В частині заявлених позивачем вимог про стягнення з відповідача суми 27 345,54 грн збитків у вигляді упущеної вигоди суд зазначає наступне.

Упущена вигода (неодержаний дохід) - це рахункова величина втрат очікуваного приросту в майні, що базується на документах, які беззастережно підтверджують реальну можливість отримання потерпілим суб`єктом господарювання грошових сум (чи інших цінностей), якби учасник відносин у сфері господарювання не допустив правопорушення.

Пред`явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на кредитора обов`язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а могли б бути ним реально отримані при належному виконанні зобов`язання. Тобто, вимагаючи відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди, особа повинна довести, що за звичайних обставин вона мала реальні підстави розраховувати на одержання певного доходу. Натомість наявність теоретичного обґрунтування можливості отримання доходу не є підставою для його стягнення. Зазначені твердження є сталою правовою позицією в питанні критеріїв упущеної вигоди, що неодноразово та послідовно викладалась Верховним Судом, зокрема, в постановах від 13.12.2018 у справі №923/700/17, від 11.11.2019 у справі №904/7601/17, від 12.11.2019 у справі №910/9278/18, 12.08.2020 у справі №910/15883/14, від 27.08.2019 у справі №910/9095/18, від 26.02.2020 у справі №914/263/19.

При обрахуванні розміру упущеної вигоди мають враховуватися тільки ті точні дані, які безспірно підтверджують реальну можливість отримання грошових сум, або інших цінностей, якби права позивача не були порушені. Нічим не підтверджені розрахунки про можливі доходи до уваги братися не можуть. Розмір упущеної вигоди повинен визначатися з урахуванням часу, протягом якого тривали протиправні дії відповідача, розумних витрат на отримання доходів, які позивач поніс би, якби не відбулося порушення права.

Таким чином, незважаючи на те, що неодержаний прибуток - це результат, який не наступив, вимоги про відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди також мають бути належним чином обґрунтовані, підтверджені конкретними підрахунками і доказами про реальну можливість отримання позивачем відповідних доходів, але не отриманих через винні дії відповідача.

Саме на позивача покладається тягар доказування наявності і обґрунтування розміру упущеної вигоди і саме останній як особа, яка стверджує обставину завдання йому неправомірними діями відповідача збитків у формі упущеної вигоди, мав довести належними та допустимими доказами, що він міг і повинен був отримати визначені ним доходи (реальність отримання доходів), розмір цих доходів і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його такої можливості.

В обґрунтування позовних вимог щодо стягнення суми 27 345,54 грн збитків у вигляді упущеної вигоди позивач зазначає, що внаслідок допущених відповідачем порушень Договору оренди в частині повернення об`єкта оренди в первинному стані, що зумовило необхідність здійснення позивачем відновлювального ремонту приміщення, останній був позбавлений можливості отримати прибуток шляхом передачі нерухомого майна в оренду іншому орендарю.

Так, наявним у матеріалах справи протоколом про наміри стосовно оренди нежитлового приміщення, укладеним 15.08.2021 між ФОП Фізером Г.С. (власником) в особі уповноваженого представника Фізер Н.В. та ФОП Бабо Н.Ж. (потенційним орендарем), підтверджується, що на дату підписання протоколу про наміри приміщення, розташоване за адресою: м. Ужгород, пл. Шандора Петефі, 25, приміщення №1, перебуває у стані, що потребує відновлюваного ремонту; сторони погодили, що проведення такого ремонту є суттєвим для укладення договору оренди в майбутньому; власник погодився здійснити ремонт за власний рахунок.

27.09.2021 між позивачем (як орендодавцем) та ФОП Бабо Н.Ж. (як орендарем) укладено Договір оренди нежитлового приміщення №ПЕ/01, згідно з яким розмір місячної орендної плати визначено на рівні 18 800 грн, що на дату укладення Договору є еквівалентом 700 доларів США.

Як вбачається із вищенаведеного, позивач із 15.08.2021 (дата підписання протоколу про наміри стосовно оренди) по 27.09.2021 (дата фактичного укладення Договору з новим орендарем) був позбавлений можливості користуватись і розпоряджатись належним йому нерухомим майном, зокрема, шляхом передачі його в оренду новому орендарю, у зв`язку із здійсненням відновлювального ремонту приміщення внаслідок порушення відповідачем договірних зобов`язань. Вказане, у свою чергу, зумовило недоотримання позивачем, як суб`єктом підприємницької діяльності, доходів у розмірі 27 345,54 грн, що кваліфікуються судом як упущена вигода та підлягають покладенню на відповідача, чия протиправна поведінка зумовила понесення позивачем відповідних збитків.

Враховуючи вищевказані обставини та те, що відповідач не надав суду свого контррозрахунку позовних вимог, хоча мав можливість скористатись відповідними процесуальними правами і надати документи в обґрунтування своєї позиції по суті заявлених позовних вимог, суд дійшов висновку про те, що вимоги позивача щодо стягнення з відповідача 2558,33 грн заборгованості по сплаті орендної плати, 347,02 грн пені, 111,59 грн трьох процентів річних, 23 086,45 грн неустойки у розмірі подвійної орендної плати, 19 880 грн штрафу, 106 116,31 грн реальних збитків та 27 345,54 грн збитків у вигляді упущеної вигоди є документально доведеними та обґрунтованими, відповідачем не спростованими. Позов в цій частині підлягає задоволенню. В задоволенні решти позовних вимог належить відмовити.

Водночас судом за даними, що містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, встановлено, що відповідач - ФОП Штефанюк Б.І. - у процесі розгляду справи припинив підприємницьку діяльність (дата запису: 05.07.2022; номер запису: 002032262; підстава: власне рішення).

Поряд із цим, виходячи із суб`єктного складу та змісту правовідносин сторін як таких, що виникли з господарського договору, а також беручи до уваги той факт, що відповідачем втрачено статус суб`єкта підприємницької діяльності саме під час розгляду справи, суд дійшов висновку про необхідність стягнення спірної суми заборгованості із ОСОБА_1 як фізичної особи без статусу підприємця.

Згідно зі ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь - які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Положеннями ст. 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 ГПК України, обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

В силу приписів ст. 79 ГПК України, наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 86 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідач доказів на спростування викладених позивачем обставин суду не надав.

З урахуванням вищевикладеного в сукупності, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову.

РОЗПОДІЛ СУДОВИХ ВИТРАТ У СПРАВІ

Судові витрати підлягають віднесенню на відповідача у відповідності до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України пропорційно розміру задоволених позовних вимог в розмірі 2691,68 грн на відшкодування витрат по сплаті судового збору.

Керуючись ст. 11, 13, 14, 73 - 79, 86, 129, 210, 220, 233, 236, 237, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України,

СУД УХВАЛИВ:

1. Позов задоволити частково.

2. Стягнути із ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) на користь Фізичної особи - підприємця Фізера Георгія Сергійовича, АДРЕСА_2 (ідентифікаційний код НОМЕР_2 ) 2558,33 грн (Дві тисячі п`ятсот п`ятдесят вісім гривень 33 коп) заборгованості по сплаті орендної плати, 347,02 грн (Триста сорок сім гривень 02 коп) пені, 111,59 грн (Сто одинадцять гривень 59 коп) трьох процентів річних, 23 086,45 грн (Двадцять три тисячі вісімдесят шість гривень 45 коп) неустойки у розмірі подвійної орендної плати, 19 880 грн (Дев`ятнадцять тисяч вісімсот вісімдесят гривень) штрафу, 106 116,31 грн (Сто шість тисяч сто шістнадцять гривень 31 коп) реальних збитків та 27 345,54 грн (Двадцять сім тисяч триста сорок п`ять гривень 54 коп) збитків у вигляді упущеної вигоди, а також суму 2691,68 (Дві тисячі шістсот дев`яносто одна гривня 68 коп) на відшкодування витрат по сплаті судового збору.

3. В іншій частині позову відмовити.

4. На підставі ст. 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Апеляційна скарга на рішення суду згідно ст. 256 Господарського процесуального кодексу України подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. У разі розгляду справи (вирішення питання) без участі (неявки) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Рішення може бути оскаржене до Західного апеляційного господарського суду.

5. Вебадреса сторінки на офіційному вебпорталі судової влади України в Інтернет, за якою учасники справи можуть отримати інформацію по даній справі, - http://court.gov.ua/fair/sud5008/ або http://www.reyestr.court.gov.ua.

Повне судове рішення складено та підписано 05.05.2023.

Суддя Пригара Л.І.