ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

10 травня 2023 року справа № 903/352/23

Господарський суд Волинської області у складі судді Войціховського Віталія Антоновича, за участі секретаря судового засідання Ведмедюка Михайла Петровича

та за участі представників:

від позивача в режимі відеоконференції згідно ухвали суду від 09.05.2023р.: Боснюк Н.С. провідний юрисконсульт Камінь-Каширської філії Волинського обласного центру зайнятості (дов. №30 від 13.03.2023р.

від відповідача: не з`явились,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Луцьку у приміщенні Господарського суду Волинської області в порядку спрощеного позовного провадження матеріали справи

за позовом Волинського обласного центру зайнятості, м. Луцьк

до відповідача: Головного управління Національної поліції у Волинській області, м. Луцьк

про стягнення 41 790,79 грн.,

встановив: 03 квітня 2023 року Волинський обласний центр зайнятості (із засвідченням витрат по сплаті судового збору на суму 2 684 грн.) звернувся до Господарського суду Волинської області з позовною заявою від 03.04.2023р. №747/23 про стягнення з Головного управління Національної поліції у Волинській області 41 790,79 грн. в якості відшкодування здійснених гр. ОСОБА_1 у період з 01.10.2021р. по 05.06.2022р. виплат на допомогу по безробіттю. В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на порушення відповідачем Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття", Закону України "Про зайнятість населення", з врахуванням положень яких сума допомоги по безробіттю, виплачена ОСОБА_1 , підлягає поверненню роботодавцем, оскільки постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 23.06.2022р. у справі №140/10871/21 встановлено неправомірність дій роботодавця відносно застрахованої особи та поновлено ОСОБА_1 на роботі.

Ухвалою від 28.02.2023р. за позовом було відкрито провадження у справі, яку постановлено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження, розгляд справи в засіданні суду призначено на 10.05.2023р., запропоновано сторонам вчинити певні дії та надати суду відповідні додаткові матеріали.

Відзив ГУНП у Волинській області від 24.04.2023р. №261/26/01-2023 на позовну заяву до суду надійшов 24.04.2023р. У відзиві сторона відповідача заперечує позовні вимоги, засвідчує на безпідставності позову, засвідчує на наявності обставин для відмови у задоволенні вимог Волинського обласного центру зайнятості. При цьому зауважено, що ОСОБА_1 , порушуючи свої обов`язки по Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" ввела суд в оману, приховавши факт отримання допомоги з центру зайнятості, внаслідок чого при присудженні судом оплати за час вимушеного прогулу не було враховано виплаченої їй допомоги по безробіттю, що призвело до подвійної виплати їй коштів з Державного бюджету, а саме одночасної виплати допомоги по безробіттю та середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Із зазначених обставин вбачається, що ОСОБА_1 незаконно отримала кошти з двох державних установ одночасно, що не передбачено жодним нормативним документом.

Засвідчується, що ОСОБА_1 , під час розгляду справи про її поновлення, повинна була подати до суду відомості про нарахування та виплату допомоги по безробіттю, з метою подальшого врахування вказаної обставини під час присудження оплати за час вимушеного прогулу. Проте, ОСОБА_1 не було виконано вказаного обов`язку, що призвело до подвійної виплати їй коштів з Державного бюджету, а саме одночасної виплати допомоги по безробіттю та середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Відповідач зазначає, що ОСОБА_1 не виконала покладені на неї обов`язки, що призвело до її особистого збагачення за рахунок коштів Державного бюджету; а тому відсутні підстави для повернення ГУНП у Волинській області виплаченої Любешівською районною філією Волинського обласного центру зайнятості допомоги по безробіттю у розмірі 41 790,79 грн. за період з 01.10.2021р. по 05.06.2022р.

Допомога по безробіттю ОСОБА_1 на суму 41 790,79 грн. проведена Любешівською районною філією Волинського обласного центру зайнятості добровільно, що свідчить про відсутність матеріальної шкоди, завданої ГУНП у Волинській області Любешівській районній філії Волинського обласного центру зайнятості, а тому відсутні підстави для повернення вказаних коштів ГУНП у Волинській області на рахунок Волинського обласного центру зайнятості.

Відповідь Волинського обласного центру зайнятості від 27.04.2023р. №910/3/23 на відзив відповідача до суду надійшла 01.05.2023р. У відповіді позивач із доводами відповідача не погоджується, просить задоволити позов з обставин, викладених у позовній заяві, зазначає, що сума матеріального забезпечення, виплачена Любешівською районною філією Волинського обласного центру зайнятості ОСОБА_1 у період її перебування на обліку в центрі зайнятості з 01.10.2021р. по 05.06.2022р. як безробітної, підлягає поверненню роботодавцем, оскільки судом встановлено неправомірність дій роботодавця відносно застрахованої особи та поновлено її на роботі.

Щодо подвійної виплати ОСОБА_1 коштів з Державного бюджету позивачем засвідчено, що заперечення відповідача не можуть бути прийняті оскільки стягнення грошових коштів з роботодавця на користь особи за вимушений прогул, спричинений незаконним звільненням та стягнення з нього на користь органів Фонду загальнообов`язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття виплаченого забезпечення в порядку Закону, виникає з різних підстав та не є одним і тим же видом юридичної відповідальності. Допомога по безробіттю та виплата середнього заробітку за час вимушеного прогулу є різними видами відповідальності відповідача, оскільки мають різні правові підстави застосування.

Судом констатується, що процесуальними правами на подання заперечень на відповідь на відзив ГУНП у Волинській області не скористалось.

02 травня 2023 року до суду від Волинського обласного центру зайнятості надійшло клопотання про забезпечення участі представника в судовому засіданні 10.05.2023р. в режимі відеоконференції та визначення суду, що відповідатиме за її проведення Любешівський районний суд Волинської області. Означене клопотання позивача було задоволене ухвалою від 09.05.2023р.

В судовому засіданні 10.05.2023р. взяла участь представник Волинського обласного центру зайнятості. Відповідач в засідання суду уповноваженого представника не направив.

Виходячи з практики Європейського суду з прав людини, справи мають бути розглянуті впродовж розумного строку. В поняття "розумний строк" розгляду справи, Європейський суд з прав людини включає: складність справи; поведінку заявника; поведінку органів державної влади; важливість справи для заявника. Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Право на справедливий судовий розгляд включає в себе право на доступ до суду та право на доступ до правосуддя в широкому розумінні.

Відповідно до ст. 2 ГПК України, одним із основних завдань господарського судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

За означених обставин, беручи до уваги приписи ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод стосовно розгляду спору впродовж розумного строку, норми ч.ч. 1, 3 ст. 202 ГПК України, згідно з якими неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час та місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті і суд розглядає справу за відсутності такого учасника, враховуючи обставину за котрої стороною позивача зауважено на можливості здійснення судового розгляду справи за відсутності представника відповідача, з огляду на наявність в матеріалах справи відзиву ГУНП у Волинській області на позовну заяву, суд вважає, що справу належить розглянути по суті в даному судовому засіданні за наявними у ній матеріалами, запобігаючи одночасно, безпідставному затягуванню розгляду справи, а також з огляду на необхідність дотримання розумних строків її розгляду.

Присутня в судовому засіданні представник позивача з посиланнями на обставини, викладені у позовній заяві та у відповіді на відзив, пред`явлені позовні вимоги підтримала, просила задоволити позов, засвідчила на наявності підстав для покладення на відповідача обов`язку відшкодування понесених Волинським обласним центром зайнятості судових витрат.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення присутньої в судовому засіданні представника позивача, суд встановив та засвідчує наступне:

В силу ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Здійснюючи правосуддя, суд забезпечує захист гарантованих Конституцією України та законами України прав і свобод людини і громадянина, прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави.

Гарантуючи судовий захист з боку держави, Конституція України, водночас, визнає право кожного будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань і це конституційне право не може бути скасоване або обмежене (ч. 5 ст. 55 Конституції України).

Конституція України визначає Україну як правову державу, в якій визнається і діє принцип верховенства права. Одним з основних фундаментальних елементів цього принципу є юридична визначеність (legal certainty). Юридичні норми мають бути чіткими, ясними і недвозначними, оскільки інше не може забезпечити їх однакове застосування.

За змістом п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997р. №475/97ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції" кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Отже, висловлювання "судом, встановленим законом" зводиться не лише до правової основи самого існування "суду", але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність, тобто охоплює всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Принц Ліхтенштейну ГансАдам II проти Німеччини" від 12.07.2001р. зазначено, що право на доступ до суду, гарантоване п.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, не є абсолютним і може підлягати обмеженню; такі обмеження допускаються з огляду на те, що за своїм характером право доступу потребує регулювання з боку держави. Суд повинен переконатися, що застосовані обмеження не звужують чи не зменшують залишені особі можливості доступу до суду в такий спосіб або до такої міри, що це вже спотворює саму суть цього права.

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (ст. 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").

У відповідності до ст. 7 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", кожному гарантується захист його прав, свобод та інтересів у розумні строки незалежним, безстороннім і справедливим судом, утвореним відповідно до закону. Іноземці, особи без громадянства та іноземні юридичні особи мають право на судовий захист в Україні нарівні з громадянами і юридичними особами України. Судова система забезпечує доступність правосуддя для кожної особи відповідно до Конституції та в порядку, встановленому законами України. кожному гарантується захист його прав, свобод та законних інтересів незалежним і безстороннім судом, утвореним відповідно до закону. Кожен має право на участь у розгляді своєї справи у визначеному процесуальним законом порядку в суді будьякої інстанції.

Таким чином, конституційне право на судовий захист передбачає як невід`ємну частину такого захисту можливість поновлення порушених прав і свобод громадян, правомірність вимог яких встановлена в належній судовій процедурі і формалізована в судовому рішенні, і конкретні гарантії, які дозволяли б реалізовувати його в повному об`ємі і забезпечувати ефективне поновлення в правах за допомогою правосуддя, яке відповідає вимогам справедливості, що узгоджується також зі ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основних свобод.

Статтею 15 ЦК України встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

При цьому захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду.

Позивачем є особа, яка подала позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. При цьому позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві, у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи, і залежно від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту. Вирішуючи спір, суд надає об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначає, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Наведена позиція ґрунтується на тому, що під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Згідно ст.11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки, й серед підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, передбачає договори та інші правочини. У відповідності до ст. 12 ЦК України, особа здійснює свої цивільні права вільно на власний розсуд.

Судом зауважується, за змістом ст. 236 ГПК України, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до таких правовідносин. Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для справи, висновки суду стосовно встановлених обставин і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у ст.ст. 73, 74, 76, 77, 86, 236-238, 282 ГПК України, визначено обов`язковість встановлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову. Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення у справі неможливо.

Згідно з вимогами частин 1, 3 статті 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

При цьому відповідно до ст. 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі ст. 77 ГПК України, допустимість доказів полягає у тому, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Відповідно до ст. 79 ГПК України, наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Верховний Суд, в ході касаційного перегляду судових рішень, неодноразово наголошував у своїх постановах щодо необхідності застосування категорій стандартів доказування та зазначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зазначений принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 02.10.2018р. у справі №910/18036/17, від 23.10.2019р. у справі №917/1307/18, від 18.11.2019р. у справі №902/761/18, від 04.12.2019р. у справі №917/2101/17.

Поряд з цим, суд відзначає, що не відповідач повинен подавати докази на підтвердження обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обставин викладених у заяві по суті позовній заяві, а в силу положень ст. 74 ГПК України такий обов`язок (тягар доказування) покладено саме на позивача.

Разом з цим докази, які подаються до господарського суду, підлягають оцінці відповідно до ст. 86 ГПК України, за якою суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Необхідність доводити обставини, на які учасник справи посилається як на підставу своїх вимог і заперечень в господарському процесі, є складовою обов`язку сприяти всебічному, повному та об`єктивному встановленню усіх обставин справи, що передбачає, зокрема, подання належних доказів, тобто таких, що підтверджують обставини, які входять у предмет доказування у справі, з відповідним посиланням на те, які обставини цей доказ підтверджує. Суд звертається до правової позиції, наведеної у постановах Верховного Суду від 05.02.2019р. у справі №914/1131/18, від 26.02.2019р. у справі №914/385/18, від 10.04.2019р. у справі №904/6455/17, від 05.11.2019р. у справі №915/641/18, від 13.01.2020р. у справі №908/510/19.

Надаючи правову кваліфікацію відносинам, що склалися між сторонами, суд зазначає:

Згідно із ст. 14 ГПК України ("Диспозитивність господарського судочинства"), суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду із вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається з двох елементів: предмета і підстави позову.

Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення.

Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу, факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи інтересу.

Тому зміна предмета позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову це зміна обставин (фактів), на яких ґрунтується вимога позивача.

Отже, попри обов`язок суду вирішити наявний між сторонами спір з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів відповідних осіб, предмет та підстави позову визначаються та можуть в установленому порядку змінюватися тільки позивачем, тоді як суд позбавлений права на відповідну процесуальну ініціативу.

Суд звертається до правової позиції, викладеної в постановах Верховного Суду від 06.12.2018р. у справі №902/1592/15, від 18.03.2019р. у справі №908/1165/17, від 15.05.2019р. у справі №923/565/18.

Предмет і підстава позову сприяють з`ясуванню наявності і характеру спірних правовідносин між сторонами, застосуванню необхідного способу захисту права, визначенню кола доказів, необхідних для підтвердження наявності конкретного цивільного права і обов`язку.

Суд зауважує, що особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Суд зазначає, що саме на суди покладаються обов`язки надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для ухвалення рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.

Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

02 вересня 2021 року до Любешівської районної філії Волинського обласного центру зайнятості в пошуку роботи звернулась громадянка ОСОБА_1 .

Згідно поданих заявником документів, під час реєстрації було встановлено, що відповідно до наказу Головного управління Національної поліції у Волинській області "По особовому складу" від 30.08.2021р. №302о/с ОСОБА_1 30.08.2021р. було звільнено з посади заступника начальника Любешівського відділення поліції Камінь-Каширського відділу поліції у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 77 Закону України "Про Національну поліцію".

02 вересня 2021 року ОСОБА_1 , на підставі ст. 43 Закону України "Про зайнятість населення", поданих 02.09.2021р. заяв про надання (поновлення) статусу безробітного та про призначення (поновлення) виплати допомоги по безробіттю було надано статус безробітної та призначено виплату допомоги по безробіттю відповідно до ч.ч. 1, 3, 4 ст. 22, ч. 1 ст. 23 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" як застрахованій особі, з урахуванням страхового стажу строком з 02.09.2021р. по 04.06.2022р. (наказ від 02.09.2021р. №НТ210902).

Відповідно до ч. 4 ст. 31 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття", у зв`язку з наданням особі вихідної допомоги або інших виплат при звільненні з ПОУ або закінченні строку повноважень за виборною посадою, що забезпечують часткову або тимчасову компенсацію втраченого заробітку, ОСОБА_1 у період з 02.09.2021р. по 30.09.2021р. було відкладено виплату допомоги по безробіттю (наказ від 02.09.2021р. №НТ210902).

З 01.10.2021р. згідно наказу №НТ211001 від 01.10.2021р., відповідно до ст. 22 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" ОСОБА_1 було розпочато (поновлено) виплату допомоги по безробіттю.

06 червня 2022 року ОСОБА_1 на підставі поданої заяви, відповідно до п.п. 3 п. 1 ст. 45 Закону України "Про зайнятість населення", п.п. 10 п. 1 ст. 31 Закону "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" було припинено виплату допомоги по безробіттю та припинено реєстрацію в центрі зайнятості (наказ №НТ220606 від 06.06.2022р.)

За період перебування на обліку в якості безробітної (з 01.10.2021р. по 05.06.2022р.) ОСОБА_1 отримала 41 790,79 грн. допомоги по безробіттю (довідка Волинського обласного центру зайнятості від 31.03.2023р. №192/15.1/23).

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 25.01.2022р. у справі №140/10871/21 у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Волинській області про визнання протиправним та скасування наказу №302 о/с від 30.08.2021р. в частині звільнення її, майора поліції, заступника начальника Любешівського відділення поліції Камінь-Каширського відділу поліції зі служби в поліції за п. 4 ч. 1 ст. 77 Закону України "Про Національну поліцію" у зв`язку із скороченням штату або проведенням організаційних заходів з 30.08.2021р., зобов`язання відповідача розглянути рапорт про призначення ОСОБА_1 та призначити її на рівнозначну посаду у відділі поліцейської діяльності №1 (сел. Любешів) Камінь-Каширського відділу поліції з 31.08.2021р. та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, було відмовлено.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 23.06.2022р. у справі №140/10871/21 апеляційну скаргу ОСОБА_1 було задоволено частково, поруч з іншим, рішення Волинського окружного адміністративного суду від 25.01.2022р. по справі №140/10871/21 скасовано та прийнято постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_1 про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії задоволено частково, визнано протиправним та скасовано наказ Головного управління Національної поліції у Волинській області №302 о/с від 30.08.2021р. в частині звільнення ОСОБА_1 , майора поліції, заступника начальника Любешівського відділення поліції Камінь-Каширського відділу поліції зі служби в поліції за п. 4 ч. 1 ст. 77 Закону України "Про Національну поліцію" у зв`язку із скороченням штату або проведенням організаційних заходів з 30 серпня 2021 року, поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника начальника Любешівського відділення поліції Камінь-Каширського відділу поліції з 31 серпня 2021 року, ухвалено стягнути з Головного управління Національної поліції у Волинській області на користь ОСОБА_1 122 728,44 грн. середнього грошового забезпечення за час вимушеного прогулу.

Відповідно до наказу Головного управління Національної поліції у Волинській області від 11 серпня 2022 року №296о/с "По особовому складу", на виконання рішення Восьмого апеляційного адміністративного суду від 23 червня 2022 року у справі №140/10871/21, наказ Головного управління Національної поліції у Волинській області №302 о/с від 30.08.2021р. в частині звільнення зі служби в поліції за п. 4 ч. 1 ст. 77 Закону України "Про Національну поліцію" у зв`язку із скороченням штату або проведенням організаційних заходів, майора поліції ОСОБА_1 , заступника начальника Любешівського відділення поліції Камінь-Каширського відділу поліції було скасовано з 30 серпня 2021 року та поновлено майора поліції ОСОБА_1 на службі в органах поліції на посаді заступника начальника Любешівського відділення поліції Камінь-Каширського відділу поліції з 31 серпня 2021 року.

Відповідно до ст.ст. 34, 35 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття", на підставі означеного вище рішення (постанови) суду 02 березня 2023 року позивачем було прийнято рішення (наказ від 02.03.2023р. №НТ230302) про повернення за рахунок роботодавця (в даному випадку ГУНП у Волинській області) виплачених ОСОБА_1 з Фонду загальнообов`язкового державного соціального страхування на випадок безробіття в якості допомоги по безробіттю у період перебування на обліку як безробітної коштів в сумі 41 790,79 грн.

07 березня 2023 року, в порядку досудового врегулювання спору, Камінь-Каширською філією Волинського обласного центру зайнятості на адресу Головного управління Національної поліції у Волинській області було скеровано претензію №569/23 про повернення коштів в розмірі 41 790,79 грн. виплачених ОСОБА_1 у період з 01.10.2021р. по 05.06.2022р. в якості допомоги по безробіттю.

Листом ГУНП у Волинській області від 21.03.2023р. №401/05/29-2023 у задоволенні претензійних вимог було відмовлено.

Означені обставини виступили підставою для звернення позивача до суду з відповідним позовом.

Судом зауважується, що правові, фінансові та організаційні засади загальнообов`язкового державного соціального страхування на випадок безробіття визначаються Законом України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття".

Пунктами 2, 6, 8 частини 1 статті 1 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" унормовано, що суб`єктами страхування на випадок безробіття є застраховані особи, а у випадках, передбачених цим Законом, також члени їх сімей та інші особи, страхувальники та страховик. Об`єктом страхування на випадок безробіття є страховий випадок, із настанням якого у застрахованої особи (члена її сім`ї, іншої особи) виникає право на отримання матеріального забезпечення на випадок безробіття та надання соціальних послуг, передбачених статтею 7 цього Закону. Страховий випадок це, зокрема, подія, через яку застраховані особи втратили заробітну плату (грошове забезпечення) або інші передбачені законодавством України доходи внаслідок втрати роботи з незалежних від них обставин та зареєстровані в установленому порядку як безробітні, готові та здатні приступити до підходящої роботи і дійсно шукають роботу.

Частиною 1 статті 6 , частиною 1 статті 7 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" визначається, що застраховані особи мають право на матеріальне забезпечення на випадок безробіття. Видом забезпечення за цим Законом, серед іншого, є допомога по безробіттю.

Відповідно до п.2 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про зайнятість населення", безробітний особа віком від 15 до 70 років, яка через відсутність роботи не має заробітку або інших передбачених законодавством доходів як джерела існування, готова та здатна приступити до роботи.

Згідно ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання іншою особою.

Захист свого особистого немайнового або майнового права та інтересу в суді кожна особа вправі здійснювати шляхом звернення з позовом, предмет якого або кореспондує із способами захисту, визначеними у ст. 16 ЦК України, договором або іншим законом.

Правові, фінансові та організаційні засади загальнообов`язкового державного соціального страхування на випадок безробіття регулюються Законом України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття".

Згідно ч.1 ст.43 Закону України "Про зайнятість населення", статусу безробітного може набути: особа працездатного віку до призначення пенсії (зокрема на пільгових умовах або за вислугу років), яка через відсутність роботи не має заробітку або інших передбачених законодавством доходів, готова та здатна приступити до роботи; особа з інвалідністю, яка не досягла встановленого ст.26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" пенсійного віку та отримує пенсію по інвалідності або соціальну допомогу відповідно до Законів України "Про державну соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю" та "Про державну соціальну допомогу особам, які не мають права на пенсію, та особам з інвалідністю"; особа, молодша 16-річного віку, яка працювала і була звільнена у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, зокрема припиненням або перепрофілюванням підприємств, установ та організацій, скороченням чисельності (штату) працівників.

Статус безробітного надається зазначеним у частині першій цієї статті особам за їх особистою заявою у разі відсутності підходящої роботи з першого дня реєстрації у територіальних органах центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, незалежно від зареєстрованого місця проживання чи місця перебування (ч. 2 ст. 43 Закону України "Про зайнятість населення").

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 45 Закону України "Про зайнятість населення", реєстрація безробітного в територіальному органі центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, припиняється у разі поновлення на роботі за рішенням суду, що набрало законної сили.

У п. 2 ч. 1 ст. 31 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" встановлено, що виплата допомоги по безробіттю припиняється у разі поновлення безробітного на роботі за рішенням суду.

Частиною 1 статті 34 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" передбачено, що Фонд загальнообов`язкового державного соціального страхування має право, зокрема, стягувати з роботодавця суму страхових коштів та вартість соціальних послуг, наданих безробітному в разі поновлення його на роботі за рішенням суду, а також незаконно виплачені безробітному суми матеріального забезпечення в разі неповідомлення роботодавцем Фонду про прийняття його на роботу.

Відповідно до ч. 4 ст. 35 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття", із роботодавця утримується сума виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг безробітному у разі поновлення його на роботі за рішенням суду.

Таким чином, положеннями статей 34, 35 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" передбачено право Фонду стягувати з роботодавця суму страхових коштів та вартість соціальних послуг, наданих безробітному в разі поновлення його на роботі за рішенням суду та обов`язок роботодавця відшкодувати суму виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг безробітному у разі поновлення його на роботі за рішенням суду.

Частиною 1 статті 4 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" закріплено, що роботодавці це підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності, відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.

Судом встановлено та констатується, що ОСОБА_1 втратила роботу з незалежних від неї обставин (у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 77 Закону України "Про національну поліцію") та в установленому законодавством порядку була зареєстрована як безробітна. Волинський обласний центр зайнятості в особі структурного підрозділу здійснив виплату ОСОБА_1 допомоги по безробіттю в сумі 41 790,79 за період з 01.10.2021р. по 05.06.2022р.

Волинський обласний центр зайнятості є органом Фонду загальнообов`язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття, що діє від імені Фонду відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття".

Таким чином, законодавством передбачено право позивача стягувати із роботодавців суми страхових коштів і вартість соціальних послуг, наданих безробітному в разі поновлення його на роботі за рішенням суду та обов`язок відповідача, як роботодавця, відшкодувати суму виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг безробітному у разі поновлення його на роботі за рішенням суду. Аналогічна правова позиція викладена у численних постановах Верховного Суду, зокрема, від 12.07.2018р. у справі №914/586/17, від 09.07.2018р. у справі №914/1875/17, від 12.06.2018р. у справі №914/2087/17.

Окрім цього суд зауважує, що обов`язок роботодавця відшкодувати центру зайнятості вартість послуг, наданих безробітному в разі поновлення його на роботі за рішенням суду, виникає тільки у тому випадку, коли працівника звільнено незаконно і саме через цю подію застрахована особа втратила заробітну плату і вимушена стати на облік, як безробітна та отримувати страхові виплати.

За означених обставин в їх сукупності, сума матеріального забезпечення, виплачена Любешівською районною філією Волинського обласного центру зайнятості ОСОБА_1 в період її перебування на обліку в районному центрі зайнятості за період з 01.10.2021р. по 05.06.2022р. в якості безробітної, підлягає поверненню роботодавцем, оскільки судом встановлено неправомірність дій роботодавця відносно застрахованої особи та поновлено її на роботі.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У відповідності до ст. 76 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Зі змісту ст. 77 ГПК України, обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Статтею 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частинами 1, 2, 3 статті 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п. 87 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Салов проти України" від 06.09.2005р.)

У Рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Надточий проти України" від 15.05.2008р. зазначено, що принцип рівності сторін передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Змагальність означає таку побудову судового процесу, яка дозволяє всім особам учасникам певної справи відстоювати свої права та законні інтереси, свою позицію у справі. Принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та об`єктивного з`ясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі.

Відповідно до ч. 1 ст. 14 ГПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява №65518/01; п. 89), "Проніна проти України" (заява №63566/00; п. 23) та "Серявін та інші проти України" (заява №4909/04; п. 58) відповідно до котрої згідно з усталеною практикою Суду, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень. Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя.

Суд приймає до уваги положення Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (п.п. 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

За вищевикладених підстав в сукупності суд дійшов висновку, що позивачем в повній мірі підтверджено обставини позовних вимог, а судом не виявлено на підставі наявних доказів у справі інших фактичних обставин, що мають суттєве та вирішальне значення для правильного вирішення спору.

Щодо висловлених відповідачем заперечень позовних вимог, суд засвідчує, що види юридичної відповідальності відповідача перед незаконно звільненим працівником та центром зайнятості є різними. Так, виплачена допомога по безробіттю, стягнення якої виступає предметом спору у справі, підлягає відшкодуванню відповідачем на користь позивача відповідно до ч. 1 ст. 34, ч. 4 ст. 35 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття". В той же час, середній заробіток за час вимушеного прогулу, постановлений до стягнення з відповідача на користь незаконно звільненої особи на підставі ч. 2 ст. 235 Кодексу законів про працю України.

Стягнення грошових коштів з роботодавця на користь особи за вимушений прогул, спричинений незаконним звільненням та стягнення з нього на користь органів Фонду загальнообов`язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття виплаченого забезпечення в порядку Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття", виникає з різних підстав та не є одним і тим же видом юридичної відповідальності.

Конституційний Суд України неодноразово висловлював правову позицію щодо неможливості поставити гарантовані законом виплати, пільги тощо в залежність від видатків бюджету (рішення від 20.03.2002р. №5-рп/2002, від 17.03.2004р. №7-рп/2004, від 01.12.2004р. №20-рп/2004, від 09.07.2007р. №6-рп/2007).

Зокрема, у рішенні від 09.07.2007р. №6-рп/2007 Конституційний Суд України вказав на те, що невиконання державою своїх соціальних зобов`язань щодо окремих осіб ставить громадян у нерівні умови, підриває принцип довіри особи до держави, що закономірно призводить до порушення принципів соціальної, правової держави (підпункт 3.2).

Держава, запроваджуючи певний механізм правового регулювання відносин, зобов`язана забезпечити його реалізацію. У протилежному випадку всі негативні наслідки відсутності правового регулювання покладаються на державу.

Стаття 35 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття", встановлює чіткий порядок повернення суми виплаченого забезпечення у разі поновлення особи на роботі за рішенням суду. В рішенні суду визначено розмір середнього грошового забезпечення за час вимушеного прогулу, що носить іншу правову природу та сферу регулювання.

За приписами ч. 2 ст. 235 Кодексу законів по працю України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи.

Згідно з абз. 2 п. 32 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06 листопада 1992 року "Про практику розгляду судами трудових спорів", при присудженні оплати за час вимушеного прогулу зараховується заробіток за місцем нової роботи (одержана допомога по тимчасовій непрацездатності, вихідна допомога, середній заробіток на період працевлаштування, допомога по безробіттю), який працівник мав в цей час.

Тобто, з наведеного пункту вбачається, що саме оплата за час вимушеного прогулу зменшується на отриману допомогу по безробіттю, а не навпаки.

Аналогічно вищевказана ч. 4 ст. 35 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" не передбачає жодних підстав чи можливостей зменшити суму виплаченого безробітному та вартості наданих соціальних послуг безробітному, які підлягають відшкодуванню роботодавцем у разі поновлення його на роботі за рішенням суду, у тому числі, на суму коштів, стягнутих в якості оплати за час вимушеного прогулу.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 09 липня 2018 року у справі №914/1975/17.

Крім того, судова колегія враховує, що у разі неврахування в оплаті за час вимушеного прогулу допомоги по безробіттю, ця сума коштів для поновленого на роботі працівника є переплатою, а виконання відповідачем прямого обов`язку, передбаченого ч. 4 ст. 35 Закону щодо відшкодування Фонду загальнообов`язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття суми виплаченого забезпечення, не позбавляє роботодавця права враховувати це як переплату.

Європейський суд з прав людини у справах "Серявін та інші проти України" і "Трофимчук проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент (довід). Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Відтак, заперечення відповідача, викладені у відзиві, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи, а тому відхиляються судом як необґрунтовані.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України, судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Приймаючи висновки про повне підтвердження пред`явлених вимог належними та допустимими доказами, доведення спору до розгляду судом з вини відповідача, суд вважає, що відповідні витрати позивача на суму 2 684 грн. судового збору слід покласти відшкодуванням на ГУНП у Волинській області.

Керуючись ст.ст. 13, 14, 73-80, 123, 129, 232, 236-240 ГПК України, господарський суд,-

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити.

2. Стягнути з Головного управління Національної поліції у Волинській області (м. Луцьк, вул. Винниченка, 11, ) на користь Волинського обласного центру зайнятості (м. Луцьк, вул. Богдана Хмельницького, 3а, , р/р UA0706140, банк отримувача Державна казначейська служба України, м. Київ, МФО 820172) 41 790,79 грн. виплаченої ОСОБА_1 у період з 01.10.2021р. по 05.06.2022р. допомоги по безробіттю, а також 2 684 грн. витрат по сплаті судового збору.

3. Наказ на виконання рішення суду видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

З врахуванням положень ст.ст. 253, 256, 257 Господарського процесуального кодексу України, апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Північно-західного апеляційного господарського суду протягом 20 днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення

складено 12.05.2023р.

Суддя В. А. Войціховський

рішення направити:

- Волинському обласному центру зайнятості (; );

- Головному управлінню Національної поліції у Волинській області (м. Луцьк, вул. Винниченка, 11; ).