УХВАЛА

11 травня 2023 року

м. Київ

cправа № 927/994/21

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду: Баранця О. М. - головуючого, Вронської Г. О,. Губенко Н. М.,

за участю секретаря судового засідання Низенко В. Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Манад»

на рішення Господарського суду Чернігівської області

у складі судді Шморгуна В. В.

від 30 серпня 2022 року,

на додаткове рішення Господарського суду Чернігівської області

у складі судді Шморгуна В. В.

від 13 вересня 2022 року

на постанову Північного апеляційного господарського суду

у складі колегії суддів: Чорногуза М. Г., Козир Т. П., Агрикової О. В.

від 28 лютого 2023 року

у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Ічня Екопродукт"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Манад"

про стягнення 3 912 418,62 грн,

за участю представників:

позивача: Муляр Є. Г., Копусь А. А.

відповідача: не з`явилися

ВСТАНОВИВ:

1. Короткий зміст позовних вимог.

У вересні 2021 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Ічня Екопродукт» звернулося до Господарського суду Чернігівської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Манад», в якому з урахуванням останньої поданої позивачем до Господарського суду Чернігівської області заяви про збільшення позовних вимог № 6/ЮФКМ/53/2021 від 26 липня 2022 року (3-й том справи, а.с. 145 - 148), що була прийнята судом до розгляду згідно з протокольною ухвалою Господарського суду Чернігівської області від 02 лютого 2022 року, просив стягнути з відповідача 3 912 418,62 грн, з яких:

- 2 892 750,00 - основний борг за укладеним між сторонами договором поставки № 246 від 12 жовтня 2020 року,

- 337 554,49 грн - пеня за прострочення оплати товару за період з 05 грудня 2020 року по 06 жовтня 2021 року,

- 95 282,03 грн - три відсотки річних за порушення строків виконання грошового зобов`язання за період з 05 грудня 2020 року по 26 липня 2022 року,

586 832,10 - інфляційні втрати за період з грудня 2020 року по червень 2022 року.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач в порушення взятих на себе зобов`язань за укладеним з позивачем договором поставки № 246 від 12 жовтня 2020 року не здійснив у повному обсязі оплату поставленого йому позивачем товару, а саме: не здійснив оплату 16,67% вартості поставленого товару, тобто прострочив оплату та порушив своє грошове договірне зобов`язання, що є підставою для нарахування пені відповідно до пункту 8.4. договору, а також трьох відсотків річних та інфляційних втрат відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України .

2. Короткий зміст оскаржуваних судових рішень і мотиви їх ухвалення.

Господарський суд Чернігівської області рішенням від 30 серпня 2022 року позов задовольнив частково: стягнув з Товариства з обмеженою відповідальністю «Манад» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Ічня Екопродукт» 2 892 750,00 грн заборгованості за поставлений товар, 218 977,21 грн пені, 95 282,03 грн три відсотки річних, 586 832,10 грн інфляційних втрат, 56 907,62 грн витрат зі сплати судового збору за подання позову та 2 270,00 грн витрат зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги на ухвалу Господарського суду Чернігівської області від 11 листопада 2021 року про зупинення провадження у справі. У решті позову суд відмовив.

Господарський суд Чернігівської області додатковим рішенням від 13 вересня 2022 року стягнув з Товариства з обмеженою відповідальністю «Манад» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Ічня Екопродукт» 38 787,68 грн витрат на професійну правничу допомогу адвоката.

Північний апеляційний господарський суд постановою від 28 лютого 2023 року залишив без змін рішення Господарського суду Чернігівської області від 30 серпня 2022 року та додаткове рішення Господарського суду Чернігівської області від 13 вересня 2022 року у справі № 927/994/21.

За висновком судів позовна вимога про стягнення основного боргу є обґрунтованою та підлягає задоволенню повністю - у заявленому позивачем до стягнення розмірі. При цьому, суди попередніх інстанцій визнали позовні вимоги в частині стягнення з відповідача суми основної заборгованості обґрунтованими та виходили з того, що:

- за умовами укладеного між сторонами у справі договору поставки № 246 від 12 жовтня 2020 року, зокрема підпункту 1.5.5. пункту 1.5. та пунктів 5.2., 3.1., 6.1. договору у їх сукупності, обов`язок з остаточної оплати вартості товару (16,67% від вартості товару) настає у відповідача як покупця лише після поставки усієї кількості товару, визначеної у пункту 3.1. договору та у разі виконання усіх інших умов, передбачених у пункті 5.2. договору;

- загальна кількість товару, яку позивач мав поставити відповідачу за договором, становить 3 000 т, підстави для зменшення / збільшення цієї кількості товару на 10% відсутні, оскільки відповідач ні у строк до 30 листопада 2020 року - кінцевої дати поставки товару, ні у строк до 31 грудня 2020 року - кінцевої дати дії договору не скористався передбаченим у договорі правом покупця на збільшення або зменшення загальної кількості товару на 10% та до настання цього строку не подав позивачу відповідну заявку, не уклав з позивачем додаткову угоду щодо зміни кількості товару;

- позивач поставив відповідачу товар у меншій кількості, ніж передбачено договором, проте з огляду на те, що відповідач не здійснив попередньої оплати запропонованої позивачем для допоставки партії товару у позивача відповідно до частини третьої статті 538 Цивільного кодексу України виникло право на відмову від виконання взятих на себе зобов`язань з поставки решти товару за договором, яким він скористався, звернувшись до Господарського суду Київської області з позовом від 04 березня 2021 року про стягнення з відповідача заборгованості за договором, що був отриманий судом та відповідачем 09 березня 2021 року;

- дата отримання відповідачем та судом зазначеного позову - 09 березня 2021 року є найранішою датою, доведеною належними доказами, коли відповідач був фактично повідомлений про відмову позивача від здійснення допоставки товару;

- правомірна відмова позивача від допоставки решти обумовленої договором кількості товару тягне за собою наслідки у вигляді зменшення загальної кількості товару у розумінні пункту 3.1. договору поставки на таку решту, з огляду на що остаточною кількістю спірного товару відповідно до пункту 3.1. договору поставки є вже поставлені позивачем відповідачу 2 617,50 т кукурудзи;

- позивач зареєстрував податкові накладні, сформовані за фактом отримання від відповідача коштів за поставку товару за договором № 246 від 12 жовтня 2020 року, та надіслав їх відповідачу через систему електронного документообігу «М.Е.D.o.c.», проте, порушив при цьому строки реєстрації податкових накладних, що є підставою для відтермінування настання обов`язку щодо сплати 16,67% вартості товару та/або покладення на позивача відповідальності у вигляді сплати штрафних санкцій, передбачених у договорі поставки, однак, ця обставина не звільняє відповідача від здійснення оплати коштів за поставлений товар після їх належної реєстрації;

- з урахуванням строку, встановленого у пункті 5.2. договору поставки, відповідач повинен був сплатити позивачу решту вартості уже поставленого товару у кількості 2 617,50 т у розмірі 2 892 750,00 грн (що складає 16,67 % вартості товару) у термін до 16 березня 2021 року, що відліковується з 09 березня 2021 року, однак не виконав свої зобов`язання та не сплатив позивачу решту коштів за поставлений товар у цей строк.

Крім того, суди дійшли висновку про те, що позовна вимога про стягнення пені за порушення відповідачем строків оплати товару також є обґрунтованою, однак, підлягає частковому задоволенню, оскільки позивач неправильно визначив період її нарахування, з огляду на що місцевий господарський суд здійснив перерахунок заявленої до стягнення суми пені, розрахував її за період з 17 березня 2021 року по 16 вересня 2021 року та задовольнив позов у цій частині частково. З розрахунком місцевого господарського суду погодився і суд апеляційної інстанції.

Також суди визнали обґрунтованими і позовні вимоги в частині стягнення трьох відсотків річних та інфляційних втрат, однак, дійшли висновку про те, що позивач неправильно визначив початок періоду, за який ці суми підлягають нарахуванню. Здійснивши перерахунок цих сум, місцевий господарський суд встановив, що їх розмір є більшим, ніж нараховано та заявлено до стягнення позивачем, однак, задовольнив позов у цій частині у межах заявлених позивачем до стягнення сум, оскільки суд не може самостійно змінювати предмет позову.

3. Короткий зміст вимог касаційної скарги.

У касаційній скарзі відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Манад» просить скасувати рішення Господарського суду Чернігівської області від 30 серпня 2022 року, додаткове рішення Господарського суду Чернігівської області від 13 вересня 2022 року та постанову Північного апеляційного господарського суду від 28 лютого 2023 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

4. Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу.

Як на підстави касаційного оскарження зазначених судових рішень скаржник послався на пункти 1 та 4 абзацу 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України та зазначив про те, що суди попередніх інстанції:

1) неправильно застосували норми матеріального права, а саме:

- статтю 237 Господарського кодексу України, не врахували висновок Верховного Суду щодо застосування цієї норми права, викладений у постановах від 10 квітня 2018 року у справі № 916/804/17, від 03 жовтня 2018 року у справі № 910/8875/17,

- частину третю статті 693 та статтю 664 Цивільного кодексу України, не врахували висновок Верховного Суду щодо застосування цих норм права, викладений у постанові від 08 лютого 2019 року у справі № 909/524/18,

- частину першу статті 560 Цивільного кодексу України у взаємозв`язку із пунктом 201.10. статті 201 Податкового кодексу України, не врахували висновок Верховного Суду щодо застосування цих норм права, викладений у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 915/206/18.

2) порушили норми процесуального права, а саме: статті 13, 74, 75, 86, частину четверту статті 202, частину другу статті 236 Господарського процесуального кодексу України, оскільки порушили принципи змагальності, об`єктивності та неупередженості, не дослідили наявні в матеріалах справи докази та не встановили фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення цієї справи.

5. Узагальнений виклад позиції інших учасників справи.

У відзиві на касаційну скаргу позивач просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, посилаючись на те, що відповідач не навів у касаційній скарзі жодної підстави, що могла б бути підставою для скасування оскаржуваних судових рішень, доводи касаційної скарги не спростовують правильні висновки судів попередніх інстанцій, зводяться до переоцінки обставин справи та наявних в матеріалах справи доказів, висновки Верховного Суду, на які послався скаржник, не є релевантними для цієї справи, оскільки зроблені у неподібних до цієї справи правовідносинах. Крім того, за твердженням позивача, відповідач у касаційній скарзі не наводить жодної підстави касаційного оскарження додаткового рішення Господарського суду Чернігівської області від 13 вересня 2022 року та не наводить жодних доводів в обґрунтування оскарження цього додаткового рішення.

6. Розгляд клопотань.

10 травня 2023 року до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду засобами електронного зв`язку від відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю «Манад» надійшло клопотання про визнання поважними причини неявки представників відповідача у судове засідання та про відкладення судового засідання з розгляду касаційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Манад» у цій справі, призначене на 11 травня 2022 року о 10:15, на інші дату та час.

Зазначене клопотання обґрунтоване тим, що керівництво Товариства з обмеженою відповідальністю «Манад» не може прибути до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду для участі в судовому засіданні у цій справі, призначеному на 11 травня 2022 року о 10:15, у зв`язку з перебуванням у відрядженні.

Відповідно до частини першої статті 16 Господарського процесуального кодексу України суд відкладає розгляд справи у випадках, встановлених частиною другою статті 202 цього Кодексу.

За змістом частини другої статті 202 Господарського процесуального кодексу України суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з таких підстав:

1) неявка в судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про направлення йому ухвали з повідомленням про дату, час і місце судового засідання;

2) перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними;

3) виникнення технічних проблем, що унеможливлюють участь особи у судовому засіданні в режимі відеоконференції, крім випадків, коли відповідно до цього Кодексу судове засідання може відбутися без участі такої особи;

4) необхідність витребування нових доказів, у випадку коли учасник справи обґрунтував неможливість заявлення відповідного клопотання в межах підготовчого провадження.

Верховний Суд зазначає про те, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін учасників справи, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Розглянувши клопотання відповідача про відкладення розгляду справи, Верховний Суд зазначає про те, що ухвала Верховного Суду від 10 квітня 2023 року про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Манад" у справі № 927/994/21 та призначення розгляду касаційної скарги на 11 травня 2023 року о 10:15 була направлена усім учасникам справи, зокрема і відповідачу. Відповідач не заперечує обставини своєї обізнаності щодо призначеної Верховним Судом дати та часу судового засідання з розгляду касаційної скарги відповідача у цій справі № 927/994/21. Явка сторін у справі обов`язковою Верховним Судом не визнавалася.

При цьому, обставини перебування керівництва Товариства з обмеженою відповідальністю «Манад» у відрядженні, на які послався відповідач у клопотанні про відкладення розгляду справи, не є поважними з огляду на таке.

За змістом статті 56 Господарського процесуального кодексу України сторона може брати участь у судовому процесі особисто або через представника. Особиста участь у справі особи не позбавляє її права мати в цій справі представника.

При цьому, слід зазначити, що кількість представників, яким надається право представляти особу у судовому процесі законодавчо не обмежена.

Отже, у разі, зокрема перебування керівника сторони у справі у відрядженні, така сторона (керівник сторони) не позбавлена права уповноважити для участі в судовому засіданні замість себе іншу особу, призначити свого представника.

Інших причин неявки представників Товариства з обмеженою відповідальністю «Манад» у засідання Верховного Суду у цій справі 927/994/21, призначене на 11 травня 2022 року о 10:15, ніж відрядження керівників товариства, відповідач у клопотанні про відкладення розгляду справи не навів.

Крім того, у статті 197 Господарського процесуального кодексу України передбачене право учасників справи брати участь в судовому процесі в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.

Проте, правом на участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів відповідач також не скористався.

З огляду на викладене Верховний Суд зазначає про те, що наведені відповідачем у клопотанні причини неявки його представників у засідання Верховного Суду у цій справі є неповажними та відмовляє у задоволенні клопотання відповідача про відкладення розгляду справи з огляду на відсутність підстав для відкладення розгляду справи, визначених у частині другій статті 202 Господарського процесуального кодексу України.

7. Оцінка аргументів учасників справи.

Верховний Суд, дослідивши доводи та аргументи, наведені відповідачем у касаційній скарзі та позивачем у відзиві на касаційну скаргу, дійшов висновку про необхідність закриття касаційного провадження за поданою касаційною скаргою на підставі пункту 5 частини першої статті 296 Господарського процесуального кодексу України з огляду на таке.

Відповідно до частин першої та другої статті 300 Господарського процесуального кодексу України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Як уже зазначалося, касаційне провадження у цій справі відкрито на підставі пункту 1 абзацу 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України.

За змістом пункту 1 абзацу 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Отже, відповідно до положень пункту 1 абзацу 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України касаційний перегляд з указаних мотивів може відбутися за наявності таких складових: (1) суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду; (2) спірні питання виникли у подібних правовідносинах.

Для цілей застосування норм процесуального права, в яких вжитий термін «подібні правовідносини», зокрема пункту 1 абзацу 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, таку подібність слід оцінювати за певними критеріями, а саме: змістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями, з яких: змістовий є основним, а два інші (суб`єктний та об`єктний) - додатковими.

Подібність спірних правовідносин, виявлена одночасно за трьома критеріями, означатиме тотожність цих відносин (однакового виду суб`єкти, однаковий вид об`єкта й однакові права та обов`язки щодо нього). Але процесуальний закон не вимагає встановлювати тотожність.

Такі висновки Верховного Суду викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19.

При дослідженні правовідносин на предмет їх подібності необхідно керуватися зазначеними вище критеріями змістовим, суб`єктним та об`єктним. При застосування цих критеріїв слід виходити з такого.

Основний - змістовний критерій полягає у тому, що оцінювання спірних правовідносин здійснюється за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків учасників.

Суб`єктний і об`єктний критерії матимуть значення у випадках, якщо для застосування норми права, яка поширюється на спірні правовідносини, необхідним є специфічний суб`єктний склад саме цих правовідносин та/чи їх специфічний об`єкт.

Якщо норма права не передбачає, що її дія поширюється лише на обмежене коло осіб (наприклад, лише на фізичних або на юридичних осіб чи на конкретну групу тих або інших), немає сенсу застосовувати суб`єктний критерій для встановлення подібності правовідносин у різних справах. Так само не завжди для встановлення подібності правовідносин має значення і об`єктний критерій.

У кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовний критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів. Тому з метою застосування відповідних положень процесуального закону не будь-які обставини справ є важливими для визначення подібності правовідносин.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що таку подібність суд касаційної інстанції визначає з урахуванням обставин кожної конкретної справи. Це врахування слід розуміти як оцінку подібності насамперед змісту спірних правовідносин (обставин, пов`язаних із правами й обов`язками сторін спору, регламентованими нормами права чи умовами договорів), а за необхідності, зумовленої специфікою правового регулювання цих відносин, - також їх суб`єктів (видової належності сторін спору) й об`єктів (матеріальних або нематеріальних благ, щодо яких сторони вступили у відповідні відносини).

На предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

Аналогічні висновки Верховного Суду викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19.

Отже, для касаційного перегляду з підстави, передбаченої пунктом 1 абзацу 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, наявності самих лише висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у певній справі не достатньо, обов`язковою умовою для касаційного перегляду судового рішення є подібність правовідносин у справі, в якій Верховних Суд зробив висновки щодо застосування норми права, з правовідносинами у справі, яка переглядається. При цьому така подібність оцінюється з урахуванням зазначених вище критеріїв та висновків Верховного Суду щодо застосування таких критеріїв подібності.

Проаналізувавши висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 10 квітня 2018 року у справі № 916/804/17, від 03 жовтня 2018 року у справі № 910/8875/17, від 08 лютого 2019 року у справі № 909/524/18 та від 16 січня 2019 року у справі № 915/206/18, на які послався відповідач у касаційній скарзі, як на висновки Верховного Суду, що не були враховані судами попередніх інстанцій при вирішенні спору у цій справі, суд касаційної інстанції вважає, що правовідносини у зазначених справах є неподібними правовідносинам, які склалися між сторонами у цій справі № 927/994/21, що переглядається, з огляду на таке.

Як вбачається, спірні правовідносини у цій справи № 927/994/21 є договірними, виникли між сторонами договору поставки № 246 від 12 жовтня 2020 року: Постачальником та Покупцем щодо стягнення заборгованості з вартості поставленого за договором товару, а також пені за несвоєчасне виконання зобов`язання з оплати товару, інфляційних втрат та трьох відсотків річних за прострочення виконання грошового зобов`язання.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач в порушення взятих на себе зобов`язань за укладеним з позивачем договором поставки № 246 від 12 жовтня 2020 року не здійснив у повному обсязі оплату поставленого йому позивачем товару, а саме: не здійснив другу частину оплати у розмірі 16,67% вартості поставленого товару, тобто прострочив оплату та порушив своє грошове договірне зобов`язання, що є підставою для нарахування пені відповідно до пункту 8.4. договору, а також трьох відсотків річних та інфляційних втрат відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України.

Задовольняючи позовну вимогу про стягнення основного боргу у цій справі, суди попередніх інстанцій, керуючись статтею 237 Господарського кодексу України та пунктом 5.6. договору поставки, дійшли висновку, зокрема про те, що відповідач мав правові підстави застосувати цю умову договору та притримати остаточну оплату товару до моменту належного виконання позивачем своїх зобов`язань щодо поставки позивачем усієї визначеної договором кількості товару. Разом з цим суди встановили, що сторони після 30 листопада 2020 року, тобто після спливу погодженої сторонами у договорі кінцевої дати поставки товару, намагались вирішити питання щодо поставки товару в належній кількості. Зокрема, позивач звернувся до відповідача з листом № 1 від 25 січня 2021 року, в якому повідомив про готовність поставити відповідачу товар у кількості 382,00 т за умови оплати рахунку згідно з пунктом 5.2. договору (здійснення попередньої оплати цієї кількості товару). Проте відповідач не сплатив позивачу жодних коштів. Встановивши ці обставини, суди дійшли висновку про те, що відповідно до частини третьої статті 538 Цивільного кодексу України у позивача виникло право на відмову від виконання взятих на себе зобов`язань з поставки решти товару за договором, оскільки відповідач не здійснив попередньої оплати запропонованої позивачем для допоставки партії товару, і позивач скористався таким правом, звернувшись до Господарського суду Київської області з позовом від 04 березня 2021 року про стягнення з відповідача заборгованості за договором (справа № 911/682/21), що був отриманий судом та відповідачем 09 березня 2021 року.

За висновком судів відмова позивача від допоставки решти обумовленої договором кількості товару є правомірною та тягне за собою наслідки у вигляді зменшення загальної кількості товару у розумінні пункту 3.1. договору поставки на таку решту, з огляду на що остаточною кількістю спірного товару відповідно до пункту 3.1. договору поставки є вже поставлені позивачем відповідачу 2 617,50 т кукурудзи.

Відповідач у заперечення зазначених висновків судів попередніх інстанцій послався у касаційній скарзі на неврахування судами висновків Верховного Суду щодо застосування статті 237 Господарського кодексу України, викладених у постановах від 10 квітня 22018 року у справі № 916/804/17 та від 03 жовтня 2018 року у справі № 910/8875/17.

Щодо правовідносини у справі № 916/804/17.

Як вбачається, господарські суди у справі № 916/804/17 встановили, що відповідно до умов договору, що був укладений між сторонами справи № 916/804/17, постачальник мав виконати свій обов`язок зі здійснення поставки товару покупцю в обумовленій кількості та цей обов`язок передував обов`язку покупця по оплаті поставленого товару. При цьому, встановивши те, що постачальник не поставив покупцю товар у визначеній договором кількості та у належний строк, суди дійшли висновку, з яким погодився і Верховний Суд, про те, що строк оплати товару у покупця не настав, та відмовили у задоволенні позову.

Однак, Верховний Суд зазначає про те, що у справі № 916/804/17, на відміну від обставин, що склалися між сторонами у цій справі № 927/994/21, були відсутні обставини, за яких постачальник вчинив дії, направлені на остаточне виконання умов договору щодо поставки товару, а покупець своїми діями (бездіяльністю) відмовився від прийняття такого виконання, а саме: не здійснив відповідно до умов договору попередню оплату товару у кількості, запропонованій постачальником для допоставки.

Крім того, як встановили господарські суди у справі № 916/804/17, покупець застосував притримання оплати товару не лише через недопоставку постачальником йому остаточно визначеної договором кількості товару, а і через ненадання йому постачальником усіх передбачених договором товаросупровідних документів. Однак такі обставини у справі № 927/994/21 відсутні.

Отже, суди попередніх інстанцій, відмовляючи у задоволенні позовних вимог у справі № 916/804/17, виходили з інших фактичних обставин, ніж ті, що склалися у цій справі № 927/994/21, з урахуванням тих конкретних обставин, що мали місце у зазначеній конкретній справі. Наведене не дає підстави вважати правовідносини у цих справах подібними. Правовідносини у справах № 916/804/17 та № 927/994/21 є неподібними саме за змістовним критерієм.

Щодо правовідносин у справі № 910/8875/17.

Як вбачається, господарські суди у справі № 910/8875/17 встановили, що укладений між сторонами зазначеної справи контракт на поставку сільськогосподарської продукції передбачав два можливих варіанти порядку оплати товару та надавав постачальнику право вибору одного з погоджених у контракті варіантів оплати з обов`язковим повідомленням покупця про обраний варіант.

У справі № 910/8875/17 суд апеляційної інстанції ухвалив нове рішення, яким відмовив у задоволенні позову, з чим погодився і Верховний Суд, з підстав того, що у покупця не виник обов`язок з оплати товару та покупець не порушив строк оплати поставленого товару, оскільки постачальник не повідомив його про те, який саме порядок оплати ним був обраний, тобто не виконав передбачених контрактом умов для оплати товару.

Однак, у спірних правовідносинах, що склалися між сторонами у цій справі № 927/994/21, такі умови договору відсутні. Як встановили суди попередніх інстанцій укладений між сторонами у цій справі договір поставки передбачає один єдиний порядок оплати товару, без альтернативних варіантів, з огляду на що у справі № 927/994/21 відсутні обставини, які б передбачали право постачальника обирати порядок оплати товару з декількох варіантів та його обов`язок повідомити покупця про обраний варіант.

Крім того, у справі № 910/8875/17, на відміну від справи № 927/994/21, були відсутні обставини, за яких постачальник вчинив дії, направлені на остаточне виконання умов договору в частині поставки товару, а покупець своїми діями (бездіяльністю) відмовився від прийняття такого виконання, а саме: не здійснив відповідно до умов договору попередню оплату товару у кількості, запропонованій постачальником для допоставки.

Отже, суд апеляційної інстанції, з яким погодився і Верховний Суд, відмовляючи у задоволенні позовних вимог у справі № 910/8875/17, виходив з інших фактичних обставин, ніж ті, що склалися у цій справі № 927/994/21, на які посилалися сторони та були встановлені судами попередніх інстанцій, з урахуванням тих конкретних обставин, що склалися у зазначеній конкретній справі. Наведене не дає підстави вважати правовідносини у цих справах подібними. Правовідносини у справах № 910/8875/17 та № 927/994/21 є неподібними саме за змістовним критерієм.

Щодо правовідносин у справі № 909/524/18.

Як вбачається спірні правовідносини у справі № 909/524/18 виникли між фізичними особами - підприємцями на підставі укладеного між ними договору поставки. Позивачем у справі № 909/524/18 є покупець, а відповідачем- продавець за зазначеним договором поставки.

Предметом спору у справі № 909/524/18 є стягнення суми передплати за товар, який не був поставлений, а також сум пені, інфляційних втрат, трьох відсотків річних та процентів за користування чужими коштами.

Натомість у справі № 927/994/21 навпаки: позивачем є постачальник, а відповідачем - покупець за договором поставки, що свідчить про те, що правовідносини у справі № 927/994/21 за своїм суб`єктним складом не є подібними правовідносинам у цій справі № 909/524/18.

Відрізняються правовідносини у справах № 909/524/18 та № 927/994/21 і за змістовним критерієм, оскільки у цих справах предмет та підстави позовів є різними. Предметом спору у справі № 927/994/21 є сума заборгованості з вартості поставленого товару, тобто сума, яку покупець не доплатив за уже поставлений йому позивачем товар, а не сума попередньої оплати. Вимоги щодо передачі оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати за непоставлений товар, а також про стягнення процентів за користування чужими коштами взагалі не є предметом спору у справі № 927/994/21.

Верховний Суд вважає обґрунтованими доводи позивача, наведені у відзиві на касаційну скаргу, про те, що правова природа «передплати» та «притримання оплати» («недоплати») є відмінною, ці суми не можна ототожнювати.

Наведене свідчить про неподібність правовідносин у справі № 909/524/18 правовідносинам у цій справі № 927/994/21, що розглядається, за усіма трьома критеріями: змістовим, суб`єктним та об`єктним. З огляду на викладене висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 08 лютого 2019 року у справі № 909/524/18, не є релевантними для цієї справи № 927/994/21, що розглядається, оскільки були зроблені у неподібних до цієї справи правовідносинах.

Щодо правовідносин у справі № 915/206/18.

Відповідач у касаційній скарзі в обґрунтування неправильного застосування судами попередніх інстанцій положень частини першої статті 560 Цивільного кодексу України та пункту 201.10. статті 201 Податкового кодексу України послався на неврахування судами попередніх інстанцій висновків Верховного Суду щодо застосування зазначених норм права, викладених у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 915/206/18.

Однак, слід зазначити, що положення статті 560 Цивільного кодексу України стосуються такого способу забезпечення виконання зобов`язань, як гарантія. Однак, ні спірні правовідносини у справі № 915/206/18, ні спірні правовідносини у справі № 927/994/21 не передбачають можливість застосування цього способу забезпечення зобов`язань.

Постанова Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 915/206/18 не містить висновків щодо застосування положень статті 560 Цивільного кодексу України.

Разом з цим у зазначеній постанові Верховного Суду містяться висновки щодо застосування пункту 201.10. статті 201 Податкового кодексу України, згідно з якими за змістом цієї норми права не вбачається, що квитанція є єдиним доказом реєстрації податкової накладної в ЄРПН.

Верховний Суд у зазначеній постанові від 16 січня 2019 року у справі № 915/206/18 скасував рішення місцевого та постанову апеляційного господарських судів, а справу № 915/206/18 передав на новий розгляд до суду першої інстанції.

Підставою для скасування судових рішень та передачі справи на новий розгляд стало те, що суди попередніх інстанцій дійшли суперечливих висновків щодо факту реєстрації позивачем відповідних податкових накладних у ЄРПН, в той час як встановлення цього факту має визначальне значення для вирішення даного спору. Верховний Суд передав справу № 915/206/18 на новий розгляд до суду першої інстанції для з`ясування, зокрема факту реєстрації постачальником відповідних податкових накладних у ЄРПН та факту надання постачальником покупцю доказів здійснення такої реєстрації.

Натомість у цій справі № 927/994/21 суди попередніх інстанцій встановили, а відповідач не спростував, що податкові накладні були складені та зареєстровані позивачем (постачальником) за усіма господарськими операціями за договором поставки, проте з порушенням позивачем строків їх реєстрації, а також встановили, що усі складені та зареєстровані податкові накладні були надіслані позивачем відповідачу через систему електронного документообігу «М.Е.D.o.c.» відповідно до умов пункту 5.2. договору поставки і ця обставина також не була спростована відповідачем.

Отже, обставини реєстрації постачальником відповідних податкових накладних у ЄРПН та надання постачальником покупцю доказів здійснення такої реєстрації були з достовірністю встановлені судами попередніх інстанцій у справі № 927/994/21 на відміну від обставин у справі № 915/206/18

Верховний Суд, скасовуючи судові рішення судів попередніх інстанцій та направляючи справу № 915/206/18 на новий розгляд до місцевого господарського суду, виходив з інших фактичних обставин, ніж ті, що склалися у цій справі № 927/994/21, з урахуванням тих конкретних обставин, що склалися у зазначеній конкретній справі. Наведене не дає підстави вважати правовідносини у цих справах подібними.

Крім того, Верховний Суд зазначає про те, що скаржник не навів у касаційній скарзі обґрунтування того, в чому саме полягає неправильне застосування судами попередніх інстанцій у цій справі № 927/994/21 пункту 201.10. статті 201 Податкового кодексу України та в чому висновки судів щодо застосування цієї норми права суперечать висновкам Верховного Суду, викладеним у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 915/206/18.

З огляду на викладене Верховний Суд зазначає про те, що посилання відповідача у касаційній скарзі на неврахування судами попередніх інстанцій висновків Верховного Суду, викладених у постановах у зазначених вище справах, є безпідставними, а наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 1 абзацу 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, є необґрунтованою та не знайшла свого підтвердження після відкриття касаційного провадження.

Крім того, відповідач в обґрунтування підстав касаційного оскарження судових рішень також послався на пункт 4 абзацу 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, за змістом якого підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 310 цього Кодексу.

Відповідач у касаційній скарзі посилається на те, що суди попередніх інстанції не дослідили наявні у справі докази, що унеможливило встановлення фактичних обставин у справі, які мають значення для правильного вирішення справи (по суті спору). Отже, доводи скаржника зводяться до підстави, передбаченої пунктом 1 частини третьої статті 310 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 310 Господарського процесуального кодексу України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 287 цього Кодексу.

Верховний Суд зазначає, що умовою застосування пункту 1 частини третьої статті 310 Господарського процесуального кодексу України є висновок про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 287 цього Кодексу. Проте, у цій справі заявлена скаржником підстава касаційного оскарження судових рішень, передбачена пунктом 1 абзацу 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, є необґрунтованою, про що зазначалося вище по тексту цієї ухвали. З огляду на необґрунтованість зазначеної відповідачем у касаційній скарзі підстави касаційного оскарження судових рішень, передбаченої пунктом 1 абзацу 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд не бере до уваги посилання скаржника і на пункт 1 частини третьої статті 310 Господарського процесуального кодексу України, а також на доводи, що стосуються порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права та не дослідження судами зібраних у справі доказів.

Крім того, відповідач у касаційній скарзі оскаржує до суду касаційної інстанції також і додаткове рішення Господарського суду Чернігівської області від 13 вересня 2022 року у цій справі, однак не наводить у касаційній скарзі ні доводів в обґрунтування його оскарження, ні підстав касаційного оскарження цього додаткового рішення, що унеможливлює його перегляд судом касаційної інстанції.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 296 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

З огляду на викладене касаційне провадження за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Манад» на рішення Господарського суду Чернігівської області від 30 серпня 2022 року, додаткове рішення Господарського суду Чернігівської області від 13 вересня 2022 року та постанову Північного апеляційного господарського суду від 28 лютого 2023 року у справі № 927/994/21 підлягає закриттю на підставі пункту 5 частини першої статті 296 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до частин другої та третьої статті 314 Господарського процесуального кодексу України процедурні питання, пов`язані з рухом справи, клопотання та заяви учасників справи, питання про відкладення розгляду справи, оголошення перерви, зупинення провадження у справі, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом, вирішуються судом касаційної інстанції шляхом постановлення ухвал в порядку, визначеному цим Кодексом для постановлення ухвал суду першої інстанції.

Постанова або ухвала суду касаційної інстанції оформлюється суддею- доповідачем (іншим суддею, якщо суддя-доповідач не згодний з постановою/ухвалою) і підписується всім складом суду, який розглядав справу, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Право на касаційне оскарження не є безумовним, а тому встановлення законодавцем процесуальних фільтрів доступу до касаційного суду не є обмеженням в отриманні судового захисту, оскільки це викликано виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати сталість та єдність судової практики, а не можливість проведення «розгляду заради розгляду». При цьому процесуальні обмеження зазвичай вводяться для забезпечення ефективності судочинства, а право на доступ до правосуддя, як відомо, не є абсолютним правом, і певні обмеження встановлюються законом з урахуванням потреб держави, суспільства чи окремих осіб (наведена правова позиція викладена в ухвалі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі № 910/4647/18).

Керуючись статтями 234, 235, пунктом 5 частини першої статті 296, статтею 314 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

1. Касаційне провадження за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Манад» на рішення Господарського суду Чернігівської області від 30 серпня 2022 року, додаткове рішення Господарського суду Чернігівської області від 13 вересня 2022 року та постанову Північного апеляційного господарського суду від 28 лютого 2023 року у справі № 927/994/21 закрити.

2. Ухвала набирає законної сили негайно з моменту її оголошення та не підлягає оскарженню.

Головуючий О. Баранець

Судді Г. Вронська

Н. Губенко