номер провадження справи 26/1/22
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

25.04.2023 Справа № 908/70/22

м.Запоріжжя Запорізької області

Господарський суд Запорізької області у складі судді Юлдашева Олексія Олексійовича, розглянувши матеріали заяви

кредитори 1/ Товариство з обмеженою відповідальністю Куликівське хлібоприймальне підприємство, (14000, Чернігівська область, м. Чернігів, вул. Шевченка, 5)

2/ Приватне сільськогосподарське підприємство Прогрес

3/ Товариство з обмеженою відповідальністю Придонецьке

4/ Товариство з обмеженою відповідальністю ЮПЛ Україна

5/ Товариство з обмеженою відповідальністю Фінансова компанія Інтенсивні фінанси

6/ Товариство з обмеженою відповідальністю Науково-виробниче підприємство Агрофірма Солодководне

7/ Товариство з обмеженою відповідальністю Алоінс-Агро

8/ Акціонерне товариство Креді Агріколь Банк

9/ Акціонерне товариство ОТП Банк

10/ Товариство з обмеженою відповідальністю ДЮПОН УКРАЇНА

11/ Головне управління ДПС у Запорізькій області

12/ Товариство з обмеженою відповідальністю Лімагрейн Україна

13/ Товариство з обмеженою відповідальністю ФМС УКРАЇНА

14/ Акціонерне товариство Державний експортно-імпортний банк України

15/ Акціонерне товариство Банк Альянс

16/ Південне міжрегіональне управління ДПС по роботі з ВПП

17/ Товариство з обмеженою відповідальністю Нуфарм Україна

18/ Товариство з обмеженою відповідальністю Байєр

боржник Приватне підприємство Бізон-Тех 2006, (70605, Запорізька область, Пологівський район, м. Пологи, вул. Лесі Українки, 162, кв.11)

За участю (найменування сторін та інших осіб, що беруть участь у справі):

Боржникадвокат Хомутов Г.В., посвідчення адвоката України ЗП001631 від 26.04.2018 року

Кредиторвід кредитора 14/ ОСОБА_1 ; довіреність № ДП24701/23-0072 від 16.02.2023 року

УСТАНОВИВ:

Ухвалою Господарського суду Запорізької області від 20.01.2022р., зокрема, відкрито провадження у справі про банкрутство Приватного підприємства Бізон-Тех 2006, (70605, Запорізька область, Пологівський район, м. Пологи, вул. Лесі Українки, 162, кв.11). Визнано грошові вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю Куликівське хлібоприймальне підприємство до боржника у розмірі 47 442 326,54 грн основного боргу. Введено мораторій на задоволення вимог кредиторів. Введено процедуру розпорядження майном боржника. Розпорядником майна боржника призначено арбітражного керуючого ОСОБА_2 (свідоцтво про право на здійснення діяльності арбітражного керуючого № 1965 від 06.10.2020; адреса: пр. Соборний, 44, офіс 33, м. Запоріжжя, 69063).

На офіційному веб-порталі судової влади України здійснено публікацію повідомлення за № 68209 від 04.02.2022р.

31.03.2023 до Господарського суду Запорізької області надійшла заява Товариства з обмеженою відповідальністю Фінансова компанія Інтенсивні фінанси в якій просить суд визнати недійсним Кредитний договір №20-13КО0001 від 10.01.2020 року, укладений між боржником - Приватним підприємством Бізон-Тех 2006 та кредитором - Акціонерним товариством Державний експортно-імпортний банк України з усіма додатковими угодами до нього, для розгляду в межах справи № 908/70/22 про банкрутство Приватного підприємства Бізон-Тех 2006.

Ухвалою суду від 03.04.2023 прийнято заяву Товариства з обмеженою відповідальністю Фінансова компанія Інтенсивні фінанси про визнання недійсним Кредитного договору №20-13КО0001 від 10.01.2020 року, укладеним між боржником - Приватним підприємством Бізон-Тех 2006 та кредитором - Акціонерним товариством Державний експортно-імпортний банк України з усіма додатковими угодами до нього, для розгляду в межах справи № 908/70/22 про банкрутство Приватного підприємства Бізон-Тех 2006. Судове засідання призначено на 25.04.2023р. о 12-30.

Технічна фіксація судового процесу здійснювалась на комплексі «Акорд».

До суду надійшли відзиви Приватного підприємства Бізон-Тех 2006 та Акціонерного товариства Державний експортно-імпортний банк України в яких просять суд відмовити заявнику у задоволенні поданої заяви.

Зазначені документи приймаються судом до уваги.

У судовому засіданні 25.04.2023 суд визнав наявні документи достатніми для об`єктивного та всебічного розгляду спору, внаслідок чого проголошено вступну та резолютивну частини ухвали.

Заслухавши представників сторін, вивчивши матеріали справи, судом установлено наступне:

Між Акціонерним товариством «Державний експортно-імпортний банк України» (Банк) та ПП «Бізон-Тех 2006» (позичальник) укладено Генеральну кредитну угоду №18- 13KG0003 від 27.07.2018р., в рамках якої укладено кредитні договори:

- №18-13KV0003 від 27.07.2018р. (Кредитний договір 1), кінцевий термін погашення кредиту 30.11.2021р.;

- № 20-13К00001 від 10.01.2020р. (Кредитний договір 2), кінцевий термін погашення кредиту 24.12.2021р.

Цільовим призначенням надання кредитних коштів є поповнення оборотних коштів Позичальника.

Ліміт Генеральної кредитної угоди склав екв. 532 000 000,00 грн.

Відповідно до умов генеральної кредитної угоди сторонами погоджено сплату процентів за користування кредитом, який визначається у відповідному кредитному договорі: за кредитним договором від 27.07.2018 для заборгованості у гривні 16,0 % річних; для заборгованості у доларах CША - 8,35 % річних; за кредитним договором від 10.01.2020 15,8 % річних.

На виконання умов Генеральної угоди Банк добросовісно виконав свої зобов`язання, що підтверджується виписками по рахункам.

Позичальник своєчасно свої грошові зобов`язання не виконав.

Банком на підставі Генеральної кредитної угоди №18-13KG0003 від 27.07.2018р. заявлено вимоги у справі про банкрутство ПП «Бізон-Тех 2006».

Згідно зі ст. 193 Господарського кодексу України (далі -ГК України), ст. ст. 526. 1054 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається та позичальник зобов`язаний повернути кредит та сплатити проценти. Ст. 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Ст. 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Статтями 525, 526 ЦКУ встановлено, що зобов`язання повинні виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або до інших вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до частини 1 статті 530 ЦКУ, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). А згідно зі статті 629 ЦКУ, договір є обов`язковим до виконання.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 643/17966/14-ц (провадження № 14-203цс19) зазначено: «стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочип вваж-ається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права її обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили».

У відповідності до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавепь) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Предметом кредитного договору є грошові кошті в національній або іноземній валюті. Враховуючи це, законодавець у частині 1 статті 5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» зазначив коло осіб, які можуть надавати даний вид послуг, а саме: фінансові послуги надаються фінансовими установами, а також, якщо це прямо передбачено законом, фізичними особами - підприємцями.

Згідно ст.333 ГК України фінанси суб`єктів господарювання є самостійною ланкою національної фінансово-кредитної системи з індивідуальним кругообігом коштів, що забезпечує покриття витрат виробництва продукції (робіт, послуг) і одержання прибутку.

Відповідно до ч.2 ст. 334 ГК України банки - це фінансові установи, функціями яких є залучення у вклади грошових коштів громадян і юридичних осіб та розміщення зазначених коштів від свого імені, на власних умовах і на власний ризик, відкриття та ведення банківських рахунків громадян та юридичних осіб.

У відповідності до ч.І та ч.2 ст. 345 ГК України кредитні операції полягають у розміщенні банками від свого імені, на власних умовах та па власний ризик залучених коштів юридичних осіб (позичальників) та громадян. Кредитними визнаються банківські операції, визначені як такі законом про банки і банківську діяльність. Кредитні відносини здійснюються на підставі кредитного договору, що укладається між кредитором і позичальником у письмовій формі. У кредитному договорі передбачаються мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, види забезпечення зобов`язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, обов`язки, права і відповідальність сторін щодо видачі та погашення кредиту.

Судом установлено, що Кредитний договір № 20-13К00001 від 10.01.2020р. укладався в межах Генеральної кредитної угоди №18-13KG0003 від 27.07.2018р. та в межах ліміту Генеральної кредитної угоди. Більше того, вказаний кредитний договір є невід`ємною частиною Генеральної кредитної угоди.

Також слід зазначити, що AT «Укрексімбанк» є банком, який має право здійснювати кредитні операції.

Наведені обставини спростовують доводи і щодо укладення оскаржуваного договору в підозрілий період, і щодо фраудаторності такого кредитного договору.

Укладення кредитного виконання відбулось на виконання та в межах ліміту Генеральної кредитної угоди, яка є чинною та ніким не оскаржувалась. Кредитування банківською установою AT «Укрексімбапк» боржника було розпочато задовго до процедури банкрутство, мало на меті виключно взаємовигідну основу та має - залучення/розміщення грошових коштів для господарської діяльності з метою отримання прибутку.

Заявник стверджує: «Внаслідок укладення Кредитного договору Боржник став зобов`язаний повернути Кредитору кошти в сумі 34 275 849,96 грн (станом на 19.01.22), а також внаслідок його виконання зменшив свої активи на 14 774 015,53 грн, оскільки сплатив цю суму за Кредитним договором на користь Кредитора»

Однак, суд вважає, що дане твердження є хибним.

Відповідно оспорюваного Кредитного договору та додаткових угод, Ліміт невідновлюваної кредитної лінії складає 41 363 821,42 грн. В результаті отримання кредитних коштів за Кредитним договором відбулося не зменшення активів, а їх збільшення, відповідно до правил бухгалтерського обліку.

Кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі, Боржник на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконував його умови, а банк надав позичальнику інформацію про умови кредитування, відсоткову ставку, валютні ризики та форми забезпечення кредиту, оплату його обслуговування.

Згідно з пунктом 9.2.3. Кредитного договору -2, Позичальник взяв на себе зобов`язання своєчасно та у повному обсязі погашати Банку Кредит, сплачувати Проценти за Кредитом, комісії та інші платежі за цим Договором.

Верховний Суд України у Постанові від 20 травня 2020 року у справі № 922/1903/18 зробив висновок, що в обранні варіанта добросовісної поведінки боржник зобов`язаний піклуватися про те. щоб його юридично значимі вчинки були економічно обґрунтованими. Також поведінка боржника повинна відповідати критеріям розумності, що передбачає, що кожне зобов`язання, яке правомірно виникло, повинно бути виконано належним чином, а тому кожний кредитор вправі розраховувати, що усі існуючі перед ним зобов`язання за звичайних умов будуть належним чином та своєчасно виконані. Тому усі боржники мають добросовісно виконати усі свої зобов`язання, а в разі неможливості такого виконання - надати справедливе та своєчасне задоволення прав та правомірних інтересів кредитора.

Крім того, заявник робить висновок «Отже, Боржник до відкриття провадження у справі про його банкрутство (у підозрілий період) взяв на себе грошові зобов 'язання за Кредитним договором, залишок яких становить 34 2 75 844,96 грн, а також ще сплатив Кредитору 14 774 015,53 грн за цим договором, внаслідок чого він став неплатоспроможним і виконання його грошових зобов`язань перед іншими кредиторами повністю або частково стало неможливим», який є помилковим за наступних причин.

Відповідно до Звіту про фінансові результати за 2020 рік фінансові витрати (що включають в себе сплачені Боржником проценти по креди тах) становили 213 810 тис.грн., що на 12 064 тис.грн. менше, аніж за 2019 рік, які становили 225 874 тис.грн.

Крім того, фінансові витрати Боржника за 2021 рік складали 122 096 тис.грн, що на 91 714 тис.грн. менше ніж у 2020 році, та на 103 778 тис.грн. менше, ніж у 2019 році. Отже, фінансове навантаження на Боржника у зазначені періоди зменшувалося, що мало б мати позитивний вплив на платоспроможність Боржника.

Заявник в заяві зазначає: «Боржник взяв на себе зобов язання за Кредитним договором, зменшив свої активи шляхом сплати коштів за ним, коли він вже знаходився у стані критичної неплатоспроможності. Відповідно до звіту розпорядника майна Боржника станом на 31.12.2020 поточна заборгованість Боржника становила мінус 2 339 670,00 грн».

Проте з таким твердженням суд не може погодитись.

По-перше, у вищезазначеному твердженні, представник заявника зазначає «станом на 31.12.2020 поточна заборгованість Боржника становила мінус 2 339 670,00 грн». Однак, зазначена сума є «Показником поточної платоспроможності», як зазначено у звіті розпорядника майна Боржника, а не «Поточною заборгованістю».

Також, Заявник в своїй заяві зазначає: «Кредитний договір був укладений Боржником на шкоду своїм кредиторам, з метою ухилення від виконання своїх зобов`язань перед ними, внаслідок його виконання зменшились активи Боржника і його платоспроможність, отже, він не відповідає критеріям розумності та добросовісності.

Дане твердження є помилковим з наступних підстав.

Загальними зборами учасників ПП «Бізон-Тех 2006» (протокол № 55 загальних від 23 грудня 2019 року), Кредитний договір 2 укладено з метою поповнення оборотних коштів для здійснення оплат по договору купівлі-продажу насіння № 19/09 від 19.11.2018, укладеному між ПП Бізон Тех 2006 та ТОВ «Піонер Насіння Україна», договору купівлі-продажу № 10-19/Бізон-еконо від 12.12.2018р., укладеному між ПП «Бізон-Тех 2006» та ТОВ «Дюпон Україна», тобто для поповнення оборотних коштів, з метою ведення господарської діяльності підприємства. Тобто, надання Банком кредиту та його отримання Боржником мало на меті покращення платоспроможності останнього, на відміну від помилкових висновків, зроблених заявником.

Верховний Суд звертає увагу, що реалізуючи право на судовий захист і звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним правочину, стороною якого не є, позивач зобов`язаний довести (підтвердити) в установленому законом порядку, яким чином оспорюваний ним договір порушує (зачіпає) його права та законні інтереси, а суд, у свою чергу, - перевірити доводи та докази, якими позивач обґрунтовує такі свої вимоги, і залежно від встановленого вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту позивача. Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову в задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду, викладена в постанові від 16.10.2020 у справі № 910/12787/17.

Відповідно до положень статей 14,74 ГПК України тягар доведення порушеного права у спорі про визнання недійсним правочину покладений па заявника цих вимог. Крім того, як неодноразово наголошував Верховний Суд України (постанови від 01.06.2016 у справі № 920/1771/14, від 30.11.2016 у справі № 910/31110/15), під час вирішення спору про визнання недійсним оспорюваного правочину необхідно застосовувати загальні положення статей 3, 1_5, 16 Цивільного кодексу України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину і має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину. що передбачені законом, а й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно сталося.

Крім того, на дату укладення оскаржуваного договору заявник не був кредитором боржника, а тому оскаржуваний договір не міг порушувати будь-яких прав заявника.

Заявником не наведено жодної обставини та не вказано безпосередньо, які права та інтереси ТОВ ФК «Інтенсивні фінанси» як кредитора в процедурі банкрутства ПП «Бізон-Тех 2006» були порушені внаслідок укладання оспорюваного Кредитного договору.

Рішенням Конституційного Суду України від 28.04.2021 № 2-р(ІІ)/2021 у справі № 3-95/2020(193/20) визнано, іцо частина третя статті 13. частина третя статті 16 ЦК України не суперечать частині другій статті 58 Конституції України та вказано, що ''оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини першої статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука "а також зловоісивання правом в інших формах", що також міститься у частині третій статті 13 Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа мас враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що частина третя статті 13 та частина третя статті 16 Кодексу мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною)".

Згідно із пунктом 6 частини першої статті 3 ЦК України однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Тобто цивільний оборот грунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які вправі розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, яка відповідатиме зазначеним критеріям і уявленням про честь та совість.

Частиною третьою статті 13 ЦК України визначено, що не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Формулювання "зловживання правом" необхідно розуміти як суперечність, оскільки якщо особа користується власним правом, то його дія дозволена, а якщо вона не дозволена, то саме тому відбувається вихід за межі свого права та дію без права. Сутність зловживання правом полягає у вчиненні уповноваженою особою дій, які складають зміст відповідного суб`єктивного цивільного права, недобросовісно, в тому числі всупереч меті такого права.

Тож учасники цивільних відносин при здійсненні своїх прав зобов`язані діяти добросовісно, утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб; не допускаються дії, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. На цих засадах мають грунтуватися і договірні відносини.

Договір як приватноправова категорія, оскільки є універсальним регулятором між учасниками цивільних відносин, покликаний забезпечити регулювання цивільних відносин і має бути спрямований на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Правочини, які укладаються учасниками цивільних відносин, повинні маги певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною.

Договір, який укладений з метою уникнути виконання наявного зобов`язання зі сплати боргу, є зловживанням правом на укладання договору та розпорядження власністю, оскільки унеможливлює виконання зобов`язання і завдає шкоди кредитору. Такий договір може вважатися фраудаторпим та може бути визнаний судом недійсним за позовом особи, право якої порушено, тобто кредитора.

Фраудаторні угоди - це угоди, що завдали шкоди боржнику (як приклад, угода з метою виведення майна). Мета такого правочину в момент його укладання є прихованою, але проявляється через дії або бездіяльність, що вчиняються боржником як до, так і після настання строку виконання зобов`язання цілеспрямовано на ухилення від виконання обов`язку.

Формулювання критеріїв фраудаторності правочину залежить від того, який правочин на шкоду кредитору використовує боржник для уникнення задоволення їх вимог.

Зокрема, але не виключно, такими критеріями можуть бути: момент вчинення оилатного відчуження майна або дарування (вчинення правочину в підозрілий період, упродовж 3-х років до порушення провадження у справі про банкрутство, після відкриття провадження судової справи, відмови в забезпеченні позову і до першого судового засіданні у справі); контрагент, з яким боржник вчинив оспорювані договори (родичі боржника, пов`язані або афілійовані юридичні особи); щодо оплатних цивільно-правових договорів важливе значення має ціна (ринкова, неринкова ціна), і цей критерій має враховуватися (див. висновок викладений у постановах Верховного Суду у складі судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду від 02.06.2021 у справі № 904/7905/16, від 24.11.2021 у справі № 905/2030/19 (905/2445/19)).

Критеріями, які Верховний Суд називає для кваліфікації договору, як фраудаторного є, зокрема:

- відчуження майна за наявності значної непогашеної заборгованості;

- відчуження майна боржником після пред`явлення до нього позову про стягнення такої заборгованості (хоча є і виключення з цього правила, головне довести, що боржник розумів, що має заборгованість і ухилявся таким чином від її сплати);

- майно відчужено на підставі безвідплатного правочину (з цього правила є також виключення, зокрема, якщо ціпа за оплатним договором занижена тощо);

- майно відчужене на користь пов`язаної особи (родичу або па користь власної юридичної особи);

- після відчуження майна у боржника відсутнє інше майно, за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором.

Саме ці обставини і є вирішальними при доведенні фраудаторності, а отже й недійсності відповідного договору, адже наявність вказаних обставин свідчить про те, що боржник діяв недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам інших осіб, оскільки відчуження належного йому майна відбулося з метою уникнення звернення стягнення кредитором на його майно як боржника.

Варто зазначити, що аналогічний висновок також наведений у постанові Верховного Суду від 24 липня 2019 року у справі № 405/1820/17 та у постанові Верховного Суду від 14 липня 2020 року у справі № 754/2450/1 8.

Відповідно до частини першої статті 42 Кодексу України з процедур банкрутства правочини, вчинені боржником після відкриття провадження у справі про банкрутство або протягом трьох років, що передували відкриттю провадження у справі про банкрутство, можуть бути визнані недійсними господарським судом у межах провадження у справі про банкрутство за заявою арбітражного керуючого або кредитора, якщо вони завдали збитків боржнику або кредиторам, з таких підстав:

- боржник виконав майнові зобов`язання раніше встановленого строку;

- боржник до відкриття провадження у справі про банкрутство взяв на себе зобов`язання, внаслідок чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов`язань перед іншими кредиторами повністю або частково стало неможливим;

- боржник здійснив відчуження або придбав майно за цінами, відповідно нижчими або вищими від ринкових, за умови що в момент прийняття зобов`язання або внаслідок його виконання майна боржника було (стало) недостатньо для задоволення вимог кредиторів;

- боржник оплатив кредитору або прийняв майно в рахунок виконання грошових вимог у день, коли сума вимог кредиторів до боржника перевищувала вартість майна;

- боржник узяв на себе заставні зобов`язання для забезпечення виконання грошових вимог.

Верховним судом у Постанові від 06 жовтня 2022 року у справі № 904/624/19 вказано: « ... категорія фраудаториостіу галузі банкрутства спрямована на недопущення недобросовісного виведення активів з метою уникнення відповідальності цим майном перед кредиторами, зважаючи, що частина друга статті 96 ЦК України вимагає, щоби юридична особа відповідала за своїми зобов`язаннями усім належним їй майном. Тобто, боржник мас усвідомлювати повне виконання свого обов`язку перед кредитором. У зв`язку з цим можна розмежувати також критерії фраудаториості: об`єктивний - коли вчиняється правочин цілеспрямовано на ухилення від виконання обов`язку за наявності існуючої вже заборгованості; суб`єктивний - усвідомлення боржником появи боргу в результаті укладення прсівочину, що повинно аналізуватися через призму економічної мети договору, сумлінність та добросовісність дій боржника, які мають бути спрямовані на погашення боргу, а не навпаки, на неможливість виконання зобов 'язання.

Таким чином, саме у сфері підприємницької діяльності допоки суд не встановив правомірного інтересу боржника при укладенні правочииу, а також відсутність зв`язку між укладенням правочииу та уникненням відповідальності перед кредиторами за виконання зобов`язань, не можна стверджувати про відсутність ознак фраудаториості договору.»

Відповідно ст. 1 Кодексу України з процедур банкрутства зазначено, що заінтересовані особи стосовно боржника - юридична особа, створена за участю боржника, юридична особа, що здійснює контроль над боржником, юридична або фізична особа, контроль над якою здійснює боржник, юридична особа, з якою боржник перебуває під контролем третьої особи, власники (учасники, акціонери) боржника, керівник боржника, особи, які входять до складу органів управління боржника, головний бухгалтер (бухгалтер) боржника, у тому числі звільнені з роботи за три роки до відкриття провадження у справі про банкрутство, а також особи, які перебувають у родинних стосунках із зазначеними особами та фізичною особою - боржником, а саме: подружжя та їхні діти, батьки, брати, сестри, онуки, а також інші особи, щодо яких наявні обгрунтовані підстави вважати їх заінтересованими; для цілей цього Кодексу заінтересованими особами стосовно арбітражного керуючого чи кредиторів визнаються особи в такому самому переліку, як і заінтересовані особи стосовно боржника.

Таким чином, укладання Кредитного договору не підпадає під визначення щодо кваліфікації заінтересованості, зазначеному в ст. 1 Кодексу України з процедур банкрутства, що протилежно Договору поруки від 23 липня 2021 року укладений між Приватним Підприємством «Бізон-Тех 2006» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Амбар Експорт БКВ» ; Договору факторингу № AM -1 від 15 грудня 2021 року, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інтенсивні Фінанси» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Амбар Експорт БКВ».

З огляду на те, що вчинений боржником Кредитний договір № 20-13К00001 від 10.01.2020. не був спрямований на зменшення його майна з метою приховати його від звернення стягнення кредиторів, навпаки, завдяки укладенню цього договору ПП «Бізон-Тех 2006» вдалось зменшити загальну заборгованість, шляхом розрахунку за договорами купівлі-нродажу. Вчинення цього правочину не приховувалось сторонами в момент їх укладання. Враховуючи оплатність умов Кредитного договору, Боржник не ухилявся від виконання обов`язку, щодо погашення заборгованості. Тобто, Заявником не надано доказів щодо завдання шкоди укладенням вищевказаних договорів.

Отже, враховуючи зазначені обставини вказаний Кредитний Договір не підпадає під визначення фраудаторного правочину - вчиненого на шкоду інших кредиторів.

Відповідно до ч., ч. 1-4 ст.13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Статтею 73 ГПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ст. 74 ГПК України обов`язок доказування і подання доказів віднесено на сторони. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що заявлені позивачем вимоги не підлягають задоволенню в повному обсязі, з викладених вище підстав.

У відповідності до пункту 4 частини 2 статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості.

Згідно із ч. 2-3 ст. 13 ГПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Згідно з ст. 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Частиною 1 статті 77 ГПК України передбачено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

У відповідності до ст. 78 ГПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. 79 ГПК України).

Відповідно до ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України витрати зі сплати судового збору покладаються на заявника - Товариство з обмеженою відповідальністю Фінансова компанія Інтенсивні фінанси.

Керуючись ст. ст. 7, 9, 42 Кодексу України з процедур банкрутств, ст. ст. 46, 74, 80, 123, 129, 234 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю Фінансова компанія Інтенсивні фінанси про визнання недійсним Кредитного договору №20-13КО0001 від 10.01.2020 року, укладеним між боржником - Приватним підприємством Бізон-Тех 2006 та кредитором - Акціонерним товариством Державний експортно-імпортний банк України з усіма додатковими угодами до нього - відмовити.

Копії ухвали направити сторонам у справі.

Відповідно до ч. 1 ст. 235 ГПК України Ухвала набирає законної сили негайно після її оголошення, якщо інше не передбачено цим Кодексом чи Кодексом України з процедур банкрутства.

Відповідно до ч. 1 ст. 256 ГПК України апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом десяти днів з дня її проголошення.

Повний текст ухвали складено та підписано-05.05.23.

Суддя О.О. Юлдашев