ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КІРОВОГРАДСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 травня 2023 рокуСправа № 912/3183/21(912/1700/22)

Господарський суд Кіровоградської області у складі судді Тимошевської В.В. за участі секретаря судового засідання Пастухової А.Ю. розглянув відкритому судовому засіданні справу №912/3183/21(912/1700/22)

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "Моноліт-Агро" в особі ліквідатора, арбітражного керуючого Косякевича С.О.

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю "Волинь-Зерно-Продукт", 45606, Волинська область, м. Луцький район, с. Рованці, вул. Промислова, 5а

про визнання недійсними протоколів

в межах справи №912/3183/21

про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "Моноліт-Агро" (25001, м. Кропивницький, вул. Соборна, буд. 1, ідентифікаційний код 41869613)

Представники:

від позивача - участі не брали;

від відповідача - Алєнін Д.В., довіреність б/н від 06.10.2022 (в режимі відеоконференції);

від кредиторів (АТ "Державна продовольчо-зернова корпорація України") - Моргунова Т.О., довіреність №426 від 08.12.2022;

від інших кредиторів - участі не брали.

В судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини рішення суду.

Ухвалою від 13.12.2021 суд відкрив провадження у справі № 912/3183/21 про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "Моноліт-Агро" (ТОВ "Моноліт-Агро").

Постановою від 30.05.2022 суд визнав ТОВ "Моноліт-Агро", банкрутом. Відкрив ліквідаційну процедуру щодо банкрута та призначив ліквідатором банкрута арбітражного керуючого Косякевича С.О.

ТОВ "Моноліт-Агро" в особі ліквідатора арбітражного керуючого Косякевича С.О. (позивач) в межах провадження у справі про банкрутство подано позовну заяву з вимогами до Товариства з обмеженою відповідальністю "Волинь-Зерно-Продукт" (ТОВ "Волинь-Зерно-Продукт", відповідач) про визнання недійсним протоколів про припинення зобов`язань шляхом зарахування зустрічних вимог від 03.09.2019, від 19.09.2019 та від 27.09.2019, які укладені між ТОВ "Моноліт-Агро" і ТОВ "Волинь-Зерно-Продукт".

В обґрунтування підстав позову зазначено, що підписання вказаних протоколів мало на меті уникнення проведення розрахунку з іншими кредиторами ТОВ "Моноліт-Агро", що свідчить про наявність ознак фраудаторного правочину. За спірними правочинами ТОВ "Моноліт-Агро" оплатив кредитору, коли сума вимог кредиторів до боржника перевищувала вартість майна, що є підставою для визнання правочинів недійсними відповідно до ст. 42 Кодексу України з процедур банкрутства та ст. 20 Закону України України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" .

Ухвалою від 12.12.2022 суд прийняв позовну заяву до розгляду в межах справи про банкрутство та відкрив провадження у справі №912/3183/21(912/1700/22) за правилами загального позовного провадження. У справі призначено підготовче засідання, сторонам встановлено строк для подання заяв по суті справи. За клопотанням позивача від ТОВ "Волинь-Зерно-Продукт" витребувано докази.

02.01.2023 до суду від ТОВ "Волинь-Зерно-Продукт" надійшли витребувані докази.

Відповідачем позовні вимоги заперечено повністю, про що до справи подано відзив на позов, з підстав наступного: заборгованість ТОВ "Моноліт-Агро" перед ТОВ "Волинь-Зерно-Продукт" виникла раніше ніж заборгованість перед іншим кредитором ТОВ "Спектр-Агро", на якого вказує ліквідатор; у рішенні суду від 10.11.2020 по справі № 912/1059/20 встановлено відсутність обставин нездатності ТОВ "Моноліт-Агро" виконувати свої грошові зобов`язання; позивачем не доведено, що сума вимог кредиторів перевищувала вартість майна; за спірними правочинами відбулось одночасне зменшення зобов`язань ТОВ "Моноліт-Агро", що спростовує посилання ліквідатора щодо вчинення правочинів без очевидної економічної мети, задля зменшення обсягу майнових активів, внаслідок чого боржник став неплатоспроможним. Щодо посилань ліквідатора на постанови Верховного Суду в інших справах, відповідач зазначає про різницю між фактичними обставинами, а саме: у відносинах між сторонами спірних правочинів дані особи не є пов`язаними, відсутні будь-які судові рішення, за якими сторони могли б передбачити негативні наслідки для себе у випадку виконання вказаного судового рішення; у позовній заяві не зазначається про вчинення правочину внаслідок зловмисної домовленості та не доводиться факт існування умислу.

У відповіді на відзив позивач з приводу заперечень відповідача вказав на те, що згідно матеріалів справи № 912/1059/20 підтверджено наявність простроченої заборгованості ТОВ "Моноліт-Агро" перед ТОВ "Спектр-Агро". Фінансова звітність ТОВ "Моноліт-Агро" надана ліквідатору Головним управлінням статистики у Кіровоградській області, а тому її достовірність сумнівів не викликає.

Згідно заперечень на відповідь на відзив відповідач зазначив, що не заперечує наявність заборгованості ТОВ "Моноліт-Агро" перед ТОВ "Спектр-Агро", однак наголошує на тому, що заборгованість, щодо якої проведено зарахування зустрічних вимог за оспорюваними правочинами, виникла стосовно ТОВ "Волинь-Зерно-Продукт" раніше. За твердженням відповідача, укладення спірних протоколів було наслідком погашення заборгованості ТОВ "Моноліт-Агро" перед ТОВ "Волинь-Зерно-Продукт", що виникла ще в 2018 році та ніяк не може трактуватись, що їх укладення мало на меті уникнення проведення розрахунку з іншими кредиторами.

05.01.2023 суд розпочав підготовче засідання, в якому оголосив перерву до 02.02.2023.

У підготовчому засіданні 02.02.2023 оголошено перерву до 16.02.2023.

У підготовчому засіданні 16.02.2023 постановлено ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 09.03.2023.

09.03.2022 відкрито судове засідання з розгляду справи по суті, в якому присутніми представниками сторін у вступному слові підтримано позовні вимоги (позивач) та заперечено проти позову (відповідач).

В ході судового розгляду виникли питання щодо розрахунку зобов`язань між ТОВ "Моноліт-Агро" і ТОВ "Волинь-Зерно-Продукт", щодо яких суд надав можливим відповідачу подати письмові пояснення та оголосив перерву до 29.03.2023.

28.03.2023 до суду від відповідача надійшли відповідні письмові пояснення.

29.03.2023 суд продовжив судове засідання з розгляду справи по суті, в якому оголосив перерву до 03.04.2023.

03.04.2023 від відповідача надійшли додаткові письмові пояснення

03.04.2023 судове засідання не відбулось з причин знаходження судді на лікарняному.

Згідно ухвали суду від 24.04.2023 призначено судове засідання з розгляду справи по суті на 08.05.2023.

08.05.2023 суд продовжив судове засідання з розгляду справи по суті.

Під час проведення судового засідання 08.05.2023 суд здійснив запрошення/виклик представника ТОВ "Моноліт-Агро" ліквідатора, арбітражного керуючого Косякевич С.О. на його участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду. Однак, під час запрошення/виклику виникла технічна неможливість участі вказаного представника у відеоконференції, що відображено в протоколі засідання суду.

За правилами ч. 5 ст. 197 Господарського процесуального кодексу України ризики технічної неможливості участі у відеоконференції поза межами приміщення суду, переривання зв`язку тощо несе учасник справи, який подав відповідну заяву.

За вказаних обставин та враховуючи, що представник позивача брав участь в інших засіданнях суду, що проводились у даній справі, у тому числі, в засіданні суду з розгляду справи по суті 09.03.2023, в якому представники сторін виступили у вступному слові, з огляду на відсутність подання будь-яких нових доказів, суд вважає можливим розглянути справу за відсутності представника позивача.

Розглянувши матеріали справи та заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши в судовому засіданні докази у справі, судом встановлено наступні обставини, які є предметом доказування.

20.07.2022 ліквідатор ТОВ "Моноліт-Агро" звернувся до ТОВ "Волинь-Зерно-Продукт" з претензією щодо погашення заборгованості за реалізованою продукцією в сумі 7 875 909,39 грн (том 1 а.с. 12-13).

У відповідь на вказану претензію ТОВ "Волинь-Зерно-Продукт" листом від 22.08.2022 № 914 повідомило, що у зв`язку з одночасною наявністю грошових зобов`язань між ТОВ "Моноліт-Агро" і ТОВ "Волинь-Зерно-Продукт", сторони здійснили зарахування зустрічних однорідних вимог, про що підписано відповідні протоколи, а саме від 03.08.2018 на суму 730 384,63 грн; від 12.11.2018 на суму 2 193 034,69 грн; від 18.12.2018 на суму 1 170 574,08 грн; від 03.09.2019 на суму 2 918 695,20 грн; від 19.09.2019 на суму 87 578,40 грн; від 27.09.2019 на суму 187 472,94 грн (том 1 а.с. 14-22, 62).

За змістом протоколів від 03, 18, 27 вересня 2019 року, які оспорюються у даній справі, здійснено зарахування зустрічних однорідних вимог у загальній сумі 3 193 746,54 грн, а саме: зобов`язань ТОВ "Моноліт-Агро" перед ТОВ "Волинь-Зерно-Продукт" за договором купівлі-продажу № 2603/18040 від 23.03.2018, з урахуванням мирової угоди від 11.03.2019 та зобов`язань ТОВ "Волинь-Зерно-Продукт" перед ТОВ "Моноліт-Агро" за договором купівлі-продажу № 1607/89638 від 16.07.2019.

Одночасно, як зазначає позивач та що підтверджується рішеннями суду у справах №912/1059/20 та № 912/1061/20, ТОВ "Моноліт-Агро" на дату укладення оспорюваних протоколів мало грошові зобов`язання перед ТОВ "Спектр-Агро" за договорами поставки №153/19-КД від 29.03.2019 та № 211/19-КД від 23.04.2019.

Наведене, на думку ліквідатора, свідчить про те, що при укладенні оспорюваних правочинів про зарахування зустрічних позовних вимог була надана перевага іншому кредитору і свідчить про ухилення від розрахунків із іншими контрагентами та що призвело до неможливості проведення розрахунків з іншими кредиторами. Зазначене, за твердженням ліквідатора, надає підстави для висновку, що оспорювані правочини (протоколи про зарахування зустрічних однорідних вимог) мають ознаки фраудаторного правочину.

Окрім того, як зазначено у позові, за спірними правочинами ТОВ "Моноліт-Агро" оплатило кредитору, коли сума вимог кредиторів до боржника перевищувала вартість майна, що підтверджується даними фінансово звітності на 31.12.2019 (том 1 а.с.23). Вказане, згідно обґрунтувань позовних вимог, є підставою для визнання таких правочинів недійсними згідно відповідних положень ст. 42 Кодексу України з процедур банкрутства та які, у відповідній частині, відповідають нормам ст. 20 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", який втратив чинність на підставі вказаного Кодексу.

Норми права, застосовані судом, та мотивована оцінка доводів сторін і поданих доказів.

Положення ст. 7 Кодексу України з процедур банкрутства (далі - КУзПБ) передбачають, що господарський суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, в межах цієї справи вирішує всі майнові спори, стороною в яких є боржник та, зокрема, спори про визнання недійсними будь-яких правочинів, укладених боржником. Склад учасників розгляду спору визначається відповідно до Господарського процесуального кодексу України. Господарський суд розглядає спори, стороною в яких є боржник, за правилами, визначеними Господарським процесуальним кодексом України. За результатами розгляду спору суд ухвалює рішення.

Згідно пункту 1 ч.1 ст. 12 КУзПБ арбітражний керуючий користується усіма правами розпорядника майна, керуючого санацією, керуючого реструктуризацією, керуючого реалізацією, ліквідатора відповідно до законодавства, у тому числі має право звертатися до суду у випадках, передбачених цим Кодексом.

В силу приписів ч. 9 ст. 44 КУзПБ розпорядник майна має право на подання до господарського суду позову щодо визнання недійсними правочинів, у тому числі укладених боржником з порушенням порядку, встановленого цим Кодексом,

Відповідно до ч. 1 ст. 61 КУзПБ ліквідатор з дня свого призначення виконує повноваження керівника (органів управління) банкрута.

За загальним правилом правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний недійсним в судовому порядку (ст. 204 Цивільного кодексу України).

За частиною 1 ст. 203 Цивільного кодексу України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до частин 2, 3 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Таким чином, для визнання недійсним у судовому порядку правочину необхідно встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення.

Аналіз КУзПБ дає підстави для висновку, що з моменту відкриття щодо боржника справи про банкрутство він перебуває в особливому правовому режимі і спеціальні норми КУзПБ застосовуються переважно при розгляді справ про банкрутство щодо інших законодавчих актів України.

Стаття 42 КУзПБ є спеціальною щодо загальних, установлених Цивільним кодексом України підстав для визнання правочинів боржника недійсними, оскільки наведена норма передбачає додаткові, специфічні підстави для визнання правочинів недійсними, які характерні виключно для правовідносин, що виникають між боржником і кредитором у процесі відновлення платоспроможності боржника чи визнання його банкрутом.

За ст. 42 КУзПБ правочини, господарський суд у межах провадження у справі про банкрутство за заявою арбітражного керуючого або кредитора, поданою в порядку, визначеному статтею 7 цього Кодексу, може визнати недійсними правочини або спростувати майнові дії, вчинені боржником після відкриття провадження у справі про банкрутство або протягом трьох років, що передували відкриттю провадження у справі про банкрутство, якщо вони порушили права боржника або кредиторів, з таких підстав:

боржник виконав майнові зобов`язання раніше встановленого строку;

боржник до відкриття провадження у справі про банкрутство взяв на себе зобов`язання, внаслідок чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов`язань перед іншими кредиторами повністю або частково стало неможливим;

боржник здійснив відчуження або придбав майно за цінами, відповідно нижчими або вищими від ринкових, за умови що в момент прийняття зобов`язання або внаслідок його виконання майна боржника було (стало) недостатньо для задоволення вимог кредиторів;

боржник оплатив іншій особі або прийняв майно в рахунок виконання грошових вимог у день, коли сума вимог кредиторів до боржника перевищувала вартість майна (частина 1).

Правочини, вчинені боржником протягом трьох років, що передували відкриттю провадження у справі про банкрутство, можуть бути визнані недійсними господарським судом у межах провадження у справі про банкрутство за заявою арбітражного керуючого або кредитора також з таких підстав:

боржник безоплатно здійснив відчуження майна, взяв на себе зобов`язання без відповідних майнових дій іншої сторони, відмовився від власних майнових вимог;

боржник уклав договір із заінтересованою особою;

боржник уклав договір дарування (частина 2).

У разі визнання недійсними правочинів боржника з підстав, передбачених частиною першою або другою цієї статті, сторона за таким правочином зобов`язана повернути боржнику майно, яке вона отримала від боржника, а в разі неможливості повернути майно в натурі - відшкодувати його вартість грошовими коштами за ринковими цінами, що існували на момент вчинення правочину (частина 3).

За наведеною нормою недійсними можуть бути визнані не всі без винятку правочини боржника, укладені у підозрілий період, а лише ті, підставність визнання недійсними яких передбачено частинами першою, другою ст. 42 КУзПБ.

Посилаючись на ст. 42 КУзПБ, позивач вказує на те, що за спірними правочинами ТОВ "Моноліт-Агро" оплатило кредитору, коли сума вимог кредиторів до боржника перевищувала вартість майна. Вказане підпадає під кваліфікацію підстав визнання недійсним правочинів боржника згідно абз. 5 ч. 1 ст. 42 КУзПБ (боржник оплатив кредитору, коли сума вимог кредиторів до боржника перевищувала вартість майна).

За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі (ст. 58 Конституції України, ст. 5 Цивільного кодексу України)

Виходячи з положень частини 1 ст. 215 Цивільного кодексу України, при вирішенні спору про визнання недійсним договору потрібно приймати до уваги ті законодавчі підстави для визнання недійсним договору, які існували на момент укладення такого договору. Тобто підстава недійсності правочину (оспорюваності чи нікчемності) має існувати в момент вчинення правочину.

Пунктом 4 Прикінцевих та перехідних положень КУзПБ урегульовано лише фактично подальший розгляд справ про банкрутство, тобто відповідні приписи за своєю галузевою приналежністю є нормою процесуального права, яка не стосується жодним чином норм матеріального права, що містяться у цьому нормативно-правовому акті.

Що ж до застосування у часі приписів ст. 42 КУзПБ як такої, що містить норми матеріального права, пункт 4 Прикінцевих та перехідних положень КУзПБ не визначає правил дії в часі цієї норми та не встановлює темпоральних критеріїв її застосування. Так само не визначає таких правил наведений пункт Прикінцевих та перехідних положень КУзПБ щодо положень статті 20 Закону про банкрутство, чинного до 21.10.2019.

Тому приписи ст. 42 КУзПБ у частині підстав для визнання недійсними правочинів боржника не підлягають застосуванню до правочинів, що були вчинені боржником до дати введення в дію КУзПБ, тобто до 21.10.2019. До правовідносин, що склалися до 21.10.2019, - підлягають застосуванню приписи статті 20 Закону про банкрутство.

Наведеного висновку також дотримується Верховний Суд, зокрема, у постанові від 02.06.2021 у справі № 904/7905/16.

Разом з цим, підстави визнання правочинів боржника недійсними, що містяться в статті 42 КУзПБ, не є повністю тотожними (ідентичними) з підставами, що містилися в статті 20 Закону про банкрутство, чинного до 21.10.2019.

Окрім того, наведений у статті 20 Закону "підозрілий період" є меншим від періоду згідно ст. 42 КУзПБ, який його збільшив з одного року до трьох років.

Так, за ст. 20 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" правочини (договори) або майнові дії боржника, які були вчинені боржником після порушення справи про банкрутство або протягом одного року, що передував порушенню справи про банкрутство, можуть бути відповідно визнані недійсними або спростовані господарським судом у межах провадження у справі про банкрутство за заявою арбітражного керуючого або конкурсного кредитора з таких підстав, зокрема, боржник оплатив кредитору, коли сума вимог кредиторів боржнику перевищувала вартість майна.

У даному випадку оспорювані правочини (протоколи про зарахування зустрічних вимог) укладені 03, 19 та 27 вересня 2019 року, тобто поза межами одного року до відкриття провадження у справі про банкрутство ТОВ "Моноліт-Агро" (13.12.2021).

З урахуванням викладеного, у суду відсутні підстави для визнання недійсним оспорюваних правочинів із застосуванням ст. 20 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" та/або ст. 42 КУзПБ.

Водночас укладення договору боржника поза межами "підозрілого періоду" (одного року, що передував порушенню справи про банкрутство), визначеного статтею 20 Закону про банкрутство, та відсутність підстав для застосування статті 42 КУзПБ з огляду на непоширення її дії на правовідносини, що склалися до вступу в дію КУзПБ, не виключає можливості звернення зацікавлених осіб (арбітражного керуючого або кредитора) з позовами про захист майнових прав та інтересів з підстав, передбачених нормами ЦК України, ГК України чи інших законів.

Як зазначено у постанові Верховного Суду від 28.07.2022 у справі №902/1023/19(902/1243/20), фраудаторні угоди - це угоди, що завдали шкоди боржнику (як приклад, угода з метою виведення майна). Мета такого правочину в момент його укладання є прихованою, але проявляється через дії або бездіяльність, що вчиняються боржником як до, так і після настання строку виконання зобов`язання цілеспрямовано на ухилення від виконання обов`язку. Фраудаторним правочином може бути як оплатний (договір купівлі-продажу), так і безоплатний договір (договір дарування), а також може бути як односторонній, так і двосторонній чи багатосторонній правочин. Формулювання критеріїв фраудаторності правочину залежить від того, який правочин на шкоду кредитору використовує боржник для уникнення задоволення їх вимог.

У постанові від 05.04.2023 по справі № 920/10/21 (920/868/21) Верховний Суд дійшов висновку, що фраудаторним може виявитися будь-який правочин, що здійснюється між учасниками господарських правовідносин, який укладений на шкоду кредиторам, отже, такий правочин може бути визнаний недійсним в порядку позовного провадження у межах справи про банкрутство відповідно до статті 7 Кодексу України з процедур банкрутства на підставі пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України як такий, що вчинений всупереч принципу добросовісності, та частин третьої, шостої статті 13 ЦК України з підстав недопустимості зловживання правом. У такому разі звернення в межах справи про банкрутство з позовом про визнання недійсними правочинів боржника на підставі загальних засад цивільного законодавства та недопустимості зловживання правом є належним способом захисту, який гарантує практичну й ефективну можливість захисту порушених прав кредиторів та боржника.

Водночас, категорія фраудаторності у галузі банкрутства спрямована на недопущення недобросовісного виведення активів з метою уникнення відповідальності цим майном перед кредиторами, зважаючи, що частина друга статті 96 ЦК України вимагає, щоби юридична особа відповідала за своїми зобов`язаннями усім належним їй майном. Тобто, боржник має усвідомлювати повне виконання свого обов`язку перед кредитором.

У зв`язку з цим можна розмежувати також критерії фраудаторності: об`єктивний - коли вчиняється правочин цілеспрямовано на ухилення від виконання обов`язку за наявності існуючої вже заборгованості; суб`єктивний - усвідомлення боржником появи боргу в результаті укладення правочину, що повинно аналізуватися через призму економічної мети договору, сумлінність та добросовісність дій боржника, які мають бути спрямовані на погашення боргу, а не навпаки, на неможливість виконання зобов`язання.

У справі, що розглядається, предметом оспорення є правочини про зарахування зустрічних однорідних вимог.

У ст. 601 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги. Зарахування зустрічних вимог може здійснюватися за заявою однієї із сторін.

Аналогічні положення також закріплені в ч. 3 ст. 203 Господарського кодексу України.

Отже, зарахування зустрічних однорідних вимог є способом припинення одночасно двох зобов`язань: в одному - одна сторона є кредитором, а інша - боржником, а в другому - навпаки (боржник у першому зобов`язанні є кредитором у другому).

Вимоги, які можуть підлягати зарахуванню, мають бути зустрічними (кредитор за одним зобов`язанням є боржником за іншим, а боржник за першим зобов`язанням є кредитором за другим); однорідними (зараховуватися можуть вимоги про передачу речей одного роду); строк виконання таких вимог настав, не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги. Зарахування зустрічних вимог можливе на будь-якій стадії розвитку відносин сторін, у тому числі й на стадії виконання судового рішення.

У постанові від 22.01.2021 у справі № 910/11116/19 Об`єднана палата Касаційного господарського суду Верховного Суду зазначила, зокрема, таке:

за дотримання умов, передбачених статтею 601 Цивільного кодексу України, та відсутності заборон, передбачених статтею 602 Цивільного кодексу України, незгода однієї сторони із зарахуванням зустрічних однорідних вимог, проведеним за заявою іншої сторони зобов`язання, не є достатньою підставою для визнання одностороннього правочину із зарахування недійсним (пункт 48 постанови);

заява сторони щодо спірності вимог, які були погашені (припинені) зарахуванням, або щодо незгоди з проведеним зарахуванням з інших підстав, має бути аргументована, підтверджена доказами і перевіряється судом, який вирішує спір про визнання недійсним одностороннього правочину із зарахування зустрічних однорідних вимог (пункт 49 постанови).

В обґрунтування підстав позову ліквідатор вказує на те, що укладення спірних протоколів про припинення зобов`язань шляхом зарахування зустрічних вимог від 03., 12, 27 вересня 2019 року мало на меті уникнення проведення розрахунку з іншими кредиторами, а саме з ТОВ "Спектр-Агро", що, на думку позивача, свідчить про надання переваги одному із кредиторів, про ухилення від розрахунків з іншими кредиторами та призвело до неможливості виконання інших зобов`язань.

Одночасно, згідно позову, ліквідатор не заперечує і не висловлює своєї незгоди із проведеним зарахуванням зустрічних однорідних вимог за оспорюваними правочинами, а також не наводить обставин невідповідності умов згідно ст. 610 Цивільного кодексу України для проведення зарахування.

За наявними матеріалами справи підтверджено, що ТОВ "Моноліт-Агро", як покупець товару, мало заборгованість перед ТОВ "Волинь-Зерно-Продукт" (продавець) за договором купівлі-продажу №2603/18040 від 26.03.2018 за поставлений товар та 26% річних згідно мирової угоди, затвердженої ухвалою Господарського суду Волинської області від 13.03.2019 у справі № 903/964/19 (том 1 а.с. 75-77, 151-204, том 2 а.с. 19-23).

Як стверджує ТОВ "Волинь-Зерно-Продукт" та що не спростовує позивач, зобов`язання ТОВ "Моноліт-Агро" по вказаному договору частково припинялись внаслідок зарахування зустрічних вимог по іншим протоколам від 03.08.2018, 12.11.2018, 18.12.2018, що визнається обома сторонами.

Зазначена у протоколі від 03.09.2019 сума заборгованості ТОВ "Моноліт-Агро" перед ТОВ "Волинь-Зерно-Продукт" в загальному розмірі 3 251 015,51 грн повністю відповідає мировій угоді від 11.03.2019, яка затверджена у справі № 903/964/19 та яку ТОВ "Моноліт-Агро" зобов`язалось перерахувати на розрахунковий рахунок ТОВ "Волинь-Зерно-Продукт" до 22.04.2019. У зв`язку з викладеним, а також з огляду на посилання за текстом протоколів на мирову угоду, суд вважає прийнятними пояснення відповідача щодо допущення помилок в даті договору №2603/18040.

По кінцевому розрахунку згідно припинених зобов`язань за всіма протоколами, у тому числі за оспорюваними від 03., 12, 27 вересня 2019 року, залишок заборгованості ТОВ "Моноліт-Агро" перед ТОВ "Волинь-Зерно-Продукт" складає 57 268,97 грн, що співпадає з поясненнями відповідача (3 251 015,51 грн - 2 918 695,20 грн - 87 578,40 грн - 187 472,94 грн).

У свою чергу, ТОВ "Волинь-Зерно-Продукт", як покупець товару, на дату укладення оспорюваних протоколів мало заборгованість перед ТОВ "Моноліт-Агро" (продавець) за договором купівлі-продажу № 1607/89638 від 16.07.2019, що підтверджується матеріалами справи та не заперечується сторонами, а саме: видаткова накладна № 36 від 19.08.2019 на суму 2 918 695,20 грн; видаткова накладна № 37 від 18.09.2019 на суму 87 578,40 грн; видаткова накладна № 38 від 26.09.2019 на суму 187 472,94 грн (том 1 а.с. 138-148). Строк проведення розрахунку по договору № 1607/89638 від 16.07.2019 - після отримання товару (пункт 3.6. договору).

Як вже зазначено, під час розгляду справи обидві сторони не висловили будь-яких заперечень щодо наявності зобов`язань, по яким проведено зустрічне зарахування, та до справи не подано жодних доказів на підтвердження їх припинення іншим шляхом.

Таким чином, згідно матеріалів справи суд встановив відповідність вимог, по яким проведено зарахування за спірними правочинами, вимогам ст. 601 Цивільного кодексу України. Вказані вимоги не входять до переліку згідно ст. 602 Кодексу.

З приводу аргументів позивача суд зазначає, що як слідує з матеріалів справи, станом на дату укладення договорів з іншим кредитором ТОВ "Спектр-Агро", про якого вказує ліквідатор, ТОВ "Моноліт-Агро" вже мало невиконане та прострочене зобов`язання перед ТОВ "Волинь-Зерно-Продукт" за договором купівлі-продажу №2603/18040 від 26.03.2018.

Виходячи з положень ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, умовою виконання зобов`язання є строк (термін) його виконання. Дотримання строку виконання є одним із критеріїв належного виконання зобов`язання, оскільки прострочення є одним із проявів порушення зобов`язання.

Тобто, є слушним заперечення відповідача з приводу того, що ТОВ "Моноліт-Агро" вчиняло правочин з іншим кредитором ТОВ "Спектр-Агро" при наявності вже існуючої заборгованості перед ТОВ "Волинь-Зерно-Продукт".

Окрім того, заборгованість ТОВ "Моноліт-Агро", зарахування якої проводилось за оспорюваними правочинами, була предметом спору у справі № 903/964/18, у якій судом 13.03.2019 затверджено мирову угоду, про яку зазначено вище. За вказаних обставин, твердження позивача про ухилення боржника від виконання інших зобов`язань є безпідставним.

Також суд враховує, що зарахування зустрічних однорідних вимог є одним із способів припинення зобов`язання, для реалізації якого необхідні умови згідно ст. 610 Цивільного кодексу України.

Наявність таких умов доведена відносно кредитора та боржника одночасно ТОВ "Волинь-Зерно-Продукт". Щодо інших кредиторів, наявність умов згідно ст. 601 Цивільного кодексу України не доведено, а тому зазначати про надання в даному випадку пріоритету певному кредитору є безпідставним.

За вказаних обставин суд в межах обставин, на які послався позивач, не встановив підстав для визнання недійними правочинів у формі протоколів про припинення зобов`язань шляхом зарахування зустрічних вимог від 03.09.2019, від 19.09.2019 та від 27.09.2019, які укладені між ТОВ "Моноліт-Агро" і ТОВ "Волинь-Зерно-Продукт".

У зв`язку з викладеним, суд відмовляє у задоволенні позову повністю.

Судові витрати.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України сплачений позивачем за подання позову судовий збір покладається на позивача.

Інших судових витрат сторони не заявляють.

Керуючись ст. ст. 74, 76, 77, 129, 233, 236-241, 326 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення в порядку передбаченому Господарським процесуальним кодексом України. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Належним чином завірені копії рішення направити ліквідатору, арбітражному керуючому Косякевичу С.О. електронною поштою: ІНФОРМАЦІЯ_1 ; Товариству з обмеженою відповідальністю "Волинь-Зерно-Продукт" електронною поштою: ; ; представнику ініціюючого кредитора Бонтлабу В.В. електронною поштою: ІНФОРМАЦІЯ_2 ; Акціонерному товариству "Державна продовольчо-зернова корпорація України" електронною поштою: ; Товариству з обмеженою відповідальністю "Плантагро" на електронну адресу представника: ІНФОРМАЦІЯ_3

Повне рішення складено 10.05.2023.

Суддя В.В.Тимошевська