УХВАЛА

02 травня 2023 року

м. Київ

cправа № 910/8378/22

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Волковицька Н. О. - головуючий, Могил С. К., Случ О. В.,

секретар судового засідання - Мельникова Л. В.,

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1

на постанову Північного апеляційного господарського суду від 14.02.2023 (Владимиренко С. В. - головуючий, судді Ходаківська І. П., Демидова А. М.) у справі

за позовом 1) ОСОБА_2 ,

2) ОСОБА_3

до 1) ОСОБА_1 ,

2) ОСОБА_4

про визнання договору припиненим та стягнення 970 000, 00 USDT (токенізований долар), що еквівалентно 970 000,00 доларів США,

(У судове засідання з`явилися представники: позивачів - Ліщишин І. В. , ОСОБА_4 - Українець М. П., ОСОБА_1 - Нікітчина А. О.),

ВСТАНОВИВ:

1.1. ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулися до Господарського суду міста Києва із позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_4 про визнання припиненим договору про спільну діяльність від 17.06.2019, укладений між ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та стягнення з відповідача 1 на користь позивача 1 та позивача 2 пропорційно 970 000, 00 USDT, що еквівалентно 970 000, 00 доларів США, та судових витрат.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що між сторонами 17.06.2019 було укладено договір в простій формі, у цифровому форматі, шляхом створення єдиного файлу на хмарному сховищі Google.Диск, яким сторони погодили створення, розвиток та підтримку функціонування своїх бізнесів, внесення вкладу тощо.

08.11.2021 відповідач 2, як партнер, вирішив припинити свою участь у Товаристві та вийти з нього. З цією метою 08.11.2021 відповідач 2 уклав із позивачем 2 Договір про передачу всіх належних йому прав інтелектуальної власності на продукти, які були створені в результаті ведення спільних бізнесів Товариства.

Позивачі вважають, що оскільки відповідач 2 відмовився від договору, то відповідно до пункту 4 частини першої статті 1141 Цивільного кодексу України (далі- ЦК України) такий договір простого товариства є припиненим з 08.11.2021.

Як зазначають позивачі, в подальшому у період з січня-березня 2022 позивач 1 помилково перерахував відповідачу 1 на його електронний гаманець 970 000,00 USDT (токенізований долар), що еквівалентно 970 000,00 доларів США, підстави для утримання яких у відповідача 1 відсутні, а тому мають бути повернуті як безпідставно набуті.

2.1. Ухвалою Господарського суду міста Києва від 14.11.2022 провадження у справі № 910/8378/22 закрито на підставі пункту 1 частини першої статті 231 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), оскільки спір має розглядатися за правилами цивільного судочинства.

Ухвала з посиланням на положення статей 4, 23, 55 ГПК України аргументована тим, що із наданого позивачем скріншоту спірного договору не вбачається того, що його учасники уклали такий договір при здійсненні ними господарської діяльності або ж в результаті укладення такого договору сторони набули статусу учасників (засновників, акціонерів, членів) юридичної особи, оскільки відповідну юридичну особу (компанію, як це зазначається Позивачами) створено не було, з огляду на наявні в матеріалах справи докази. Із обґрунтування позивачем вимоги немайнового характеру, судом не вбачається можливості встановити в чому саме (в цій частині) є порушення прав позивачів, за захистом якого останні звертаються до суду. Фактично вимога про визнання припиненим договору направлена на встановлення факту, який по суті ніким не заперечується.

Із наданих до позову скріншотів переписок та роздруківок пояснень сторін, не вбачається за можливе ідентифікувати сторін спору як суб`єктів господарювання та/або приналежність помилково проведених операцій до господарських, що свідчить про те, що перерахування позивачем-1 та відповідачем-1 коштів відбулося виключно як між фізичними особами та не має жодного відношення до здійснення господарської діяльності між сторонами, оскільки за сукупністю доказів у справі така діяльність відсутня.

Враховуючи суб`єктний склад та характер спірних правовідносин, а також висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 10.06.2021 у справі № 910/7223/18, суд першої інстанції дійшов висновку, що такі відносини не виникли з корпоративних правовідносин та в ході здійснення суб`єктами господарської діяльності, тому спір має розглядатися за правилами цивільного судочинства, а вказане провадження підлягає закриттю на підставі пункту 1 частини першої статті 231 ГПК України.

2.2. Постановою Північного апеляційного господарського суду від 14.02.2023 у справі № 910/8378/22 ухвалу Господарського суду міста Києва від 14.11.2022 скасовано, справу передано на розгляд до Господарського суду міста Києва.

Постанова мотивована тим, що ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 15.08.2022 у справі № 755/6802/22 відмовлено у відкритті провадження у справі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про визнання договору припиненим та стягнення з відповідача 1 на користь позивача 1 та позивача 2 пропорційно 970 000, 00 USDT, що еквівалентно 970 000, 00 доларів США, та судових витрат.

Суд цивільної юрисдикції виходив з того, що ця справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, оскільки спір належить розглядати за правилами господарського судочинства. У зв`язку з відмовою Дніпровським районним судом міста Києва у відкритті провадження, позивачі звернулись із вказаним позовом до Господарського суду міста Києва.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово встановлював порушення Україною Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) через наявність юрисдикційних конфліктів між національними судами. Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 16.09.2020 у справі № 804/8836/17 дійшла висновку про те, що непослідовність національного суду створила позивачу перешкоди у реалізації права на судовий захист.

Отже, постановлення Господарським судом міста Києва ухвали про закриття провадження у справі, обґрунтованої тим, що цей спір не належить розглядати в порядку господарського судочинства, поставило під загрозу сутність гарантованого Конвенцією права позивача на доступ до суду та на ефективний засіб юридичного захисту.

3.1. ОСОБА_1 звернувся до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій просить постанову Північного апеляційного господарського суду від 14.02.2023 у справі № 910/8378/22 скасувати і залишити в силі ухвалу Господарського суду міста Києва від 14.11.2022.

3.2. Обґрунтовуючи підставу оскарження, заявник зазначає, що судом апеляційної інстанції не враховано висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 07.02.2023 у справі № 909/207/20, від 06.09.2022 у справі № 904/8723/21, від 25.06.2019 у справі № 904/1083/18, від 14.06.2022 у справі № 910/7281/20, від 13.09.2021 у справі № 910/3616/21, від 16.09.2020 у справі № 804/8836/17 щодо застосування статей 20, 231 ГПК України.

Заявник також стверджує, що відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування статті 20 та пункту 1 частини першої статті 231 ГПК України у разі звернення до господарського суду фізичної особи (не господарюючого суб`єкта) із позовом до фізичної особи (негосподарюючого суб`єкта) з приводу договірних правовідносин у сфері спільної діяльності у розумінні статті 1130 ЦК України, а також повернення безпідставно набутого майна (криптовалюти) в порядку статті 1212 ЦК України.

Посилання суду апеляційної інстанції на те, що закриваючи провадження у даній справі Господарський суд міста Києва створив загрозу позивачам на доступ до правосуддя спростовується тим, що позивачі не позбавлені можливості реалізувати своє право на апеляційне оскарження у справі № 755/6802/22, тобто, останні не вичерпали усіх процесуальних можливостей щодо розгляду свого спору судом за правилами цивільного судочинства з дотримання правил юрисдикції.

Суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, що звернення позивачів до господарського суду з цим позовом зумовлено можливим порушенням їх особистих немайнових прав, як сторін припиненого правочину, та їх особистих майнових прав на віртуальний актив, що свідчить про відсутність між сторонами господарських правовідносин і, як наслідок, помилковість визначення позивачами приналежності цього спору до господарської юрисдикції.

3.3. У відзиві на касаційну скаргу, представник позивача-1 вказує на безпідставність доводів скаржника та просить відмовити у задоволенні скарги. У відзиві також наголошено, що спір виник у процесі реалізації позивачами та відповідачами договору про спільну діяльність від 17.06.2019, метою якого є створення відповідної компанії, забезпечення обігу акцій, здійснення комерційної діяльності, отримання прибутку, його подальшого розподілу та виплати дивідендів. Тобто правовідносини, які існували між сторонами, мають господарський характер.

4.1. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи та їх представників, дослідивши доводи, наведені у касаційній скарзі та відзиві, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, з огляду на таке.

Як свідчать матеріали справи, предметом касаційного розгляду є питання щодо визначення юрисдикції спору у цій справі.

Відповідно до частини шостої статті 302 ГПК України справа підлягає передачі на розгляд Великої Палати Верховного Суду, коли учасник справи оскаржує судове рішення з підстав порушення правил предметної чи суб`єктної юрисдикції, крім випадків, якщо:

1) учасник справи, який оскаржує судове рішення, брав участь у розгляді справи в судах першої чи апеляційної інстанції і не заявляв про порушення правил предметної чи суб`єктної юрисдикції;

2) учасник справи, який оскаржує судове рішення, не обґрунтував порушення судом правил предметної чи суб`єктної юрисдикції наявністю судових рішень Верховного Суду у складі колегії суддів (палати, об`єднаної палати) іншого касаційного суду у справі з подібною підставою та предметом позову у подібних правовідносинах;

3) Велика Палата Верховного Суду вже викладала у своїй постанові висновок щодо питання предметної чи суб`єктної юрисдикції спору у подібних правовідносинах.

Згідно з висновками, висловленими Великою Палатою Верховного Суду в ухвалах від 31.08.2021 у справі № 761/3726/19, від 02.03.2021 у справі № 361/3865/19, від 15.12.2020 у справі № 759/16206/14-ц, від 30.09.2020 у справі № 910/4286/20, від 06.10.2020 у справі № 199/550/20, від 13.01.2020 у справі № Б-39/02-09, справа може бути передана на розгляд Великої Палати Верховного Суду на підставі частини шостої статті 302 ГПК України лише за відсутності всіх трьох указаних у цій частині ознак. У випадку наявності хоча б однієї з перелічених ознак справа не підлягає передачі до Великої Палати Верховного Суду. Аналогічний висновок висловлений Великою Палатою Верховного Суду

4.2. Як слідує із матеріалів справи, скаржник беручи участь у розгляді справи, заявляв про порушення юрисдикції в суді першої та апеляційної інстанцій та стверджував, що справа не може бути розглянута в суді господарської юрисдикції.

4.3. Відповідно до статті 6 Конвенції, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Поняття "суд, встановлений законом" містить, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.

Критеріями розмежування судової юрисдикції є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

Відповідно до статті 4 ГПК України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Предметна та суб`єкта юрисдикція господарських судів, тобто сукупність повноважень господарських судів щодо розгляду справ, віднесених до їх компетенції, визначена статтею 20 ГПК України. Так, за частиною першою цієї статті господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці.

Відповідно до положень частини другої цієї ж статті право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням мають юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування.

За статтею 45 ГПК України сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені в статті 4 цього Кодексу, тобто, і фізичні особи, які не є підприємцями, а винятки, коли спори, стороною яких є фізична особа, що не є підприємцем, не підлягають розгляду у господарських судах, чітко визначені положеннями статті 20 цього Кодексу (наприклад, пункти 5, 10, 14 цієї статті).

Наведене свідчить про те, що з дати набрання чинності ГПК України в редакції Закону України від 03.10.2017 № 2147-VIII "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів" одним із критеріїв віднесення справ до господарської юрисдикції визначено наявність між сторонами саме господарських правовідносин, а також впроваджено підхід щодо розмежування юрисдикції залежно від предмета правовідносин, а не лише від суб`єктного складу сторін.

Отже, ознаками спору, на який поширюється юрисдикція господарського суду, є: наявність між сторонами господарських відносин, врегульованих ЦК України, ГК України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, і спору про право, що виникає з відповідних відносин; наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом; відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.

З огляду на положення частини першої статті 20 ГПК України, а також статей 4, 45 цього Кодексу для визначення юрисдикції господарського суду щодо розгляду конкретної справи має значення суб`єктний склад саме сторін правочину та наявність спору, що виник у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності.

Вказаний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2019 у справі № 904/1083/18, на яку посилається скаржник у касаційній скарзі.

4.4. Як слідує із матеріалів справи, позивач вважає, що спір між сторонами стосується господарських відносин, а саме щодо реалізації сторонами договору про спільну діяльність від 17.06.2019, що змістовно узгоджується із правовими висновками, наведеними вище для визначення господарської юрисдикції. У той же час, суд першої інстанції закриваючи провадження у справі вважав, що сторонами спірного договору є фізичні особи, які не є підприємцями, а тому вказаний спір має розглядатися за правилами цивільного судочинства. У свою чергу апеляційний господарський суд вказав на те, що закриття провадження у справі поставить під загрозу сутність гарантованого Конвенцією права позивача на доступ до суду та на ефективний засіб юридичного захисту.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що за вказаних обставин, зважаючи на особливість спірних правовідносин, за наявності висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.09.2020 у справі № 804/8836/17, який враховується колегіями суддів інших касаційних судів, у той же час за відсутності висновку Великої Палати Верховного Суду який би був прийнятий у спорі між фізичними особами щодо договірних правовідносин у сфері спільної діяльності у розумінні статті 1130 ЦК України, існують достатні підстави вважати, що у справі № 910/8378/22 разом із касаційною скаргою ОСОБА_1 відсутні всі ознаки, які визначені у частині шостій статті 302 ГПК України.

Згідно з частиною п`ятою статті 302 ГПК України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії або палати, має право передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.

За змістом наведеної норми права для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду необхідна наявність виключної правової проблеми з урахуванням кількісного та якісного показників. Тобто, йдеться про правову проблему не в одній конкретній справі, а у невизначеній кількості справ, наявних або таких, що можуть виникнути, з урахуванням: правового питання, щодо якого постає проблема невизначеності; наявних обставин, з яких вбачається, що немає усталеної судової практики з відповідних питань, поставлені правові питання не визначені на нормативному рівні, немає процесуальних механізмів вирішення такого питання тощо; того, як вирішення цієї проблеми вплине на забезпечення сталого розвитку права та формування єдиної правозастосовної практики.

Водночас у цій справі наявна правова проблема в частині порушення правил предметної та суб`єктної юрисдикції, за умови, що, як зазначено вище, відсутній висновок Верховного Суду щодо юрисдикції спорів між фізичними особами у сфері спільної діяльності без створення юридичної особи. Більше того, у цьому випадку фізичні особи партнери домовилися про створення компанії, метою якої є комерційна діяльність, отримання прибутку, обіг акцій, виплата дивідендів від спільної діяльності. Для розмежування юрисдикції спору, є сталою практики, що критеріями такого розмежування, зокрема господарської та цивільної юрисдикції, є суб`єктний склад учасників правовідносин, зміст їх прав та обов`язків, предмет спору та характер спірних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ та/або спорів.

Судова юрисдикція - це компетенція спеціально уповноважених органів судової влади здійснювати правосуддя у формі встановленого законом виду судочинства щодо визначеного кола правовідносин.

Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і прецедентною практикою Європейського суду з прав людини.

ЄСПЛ у параграфі 24 свого рішення від 20.07.2006 у справі "Сокуренко і Стригун проти України" зазначив, що фраза "встановлений законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Термін "суд, встановлений законом" у пункті 1 статті 6 Конвенції передбачає всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

У той же час, ЄСПЛ неодноразово встановлював порушення Україною Конвенції через наявність юрисдикційних конфліктів між національними судами (див. mutatis mutandis рішення від 09.12.2010 у справі "Буланов та Купчик проти України", у якому ЄСПЛ установив порушення пункту 1 статті 6 Конвенції щодо відсутності у заявників доступу до суду касаційної інстанції з огляду на те, що відмова Вищого адміністративного суду України розглянути касаційні скарги заявників усупереч ухвалам Верховного Суду України не тільки позбавила заявників доступу до суду, але й зневілювала авторитет судової влади; крім того, ЄСПЛ вказав, що держава має забезпечити наявність засобів для ефективного та швидкого вирішення спорів щодо судової юрисдикції (пункти 27, 28, 38 - 40). Рішення від 01.12.2011 у справі "Андрієвська проти України", в якому ЄСПЛ визнав порушення пункту 1 статті 6 Конвенції з огляду на те, що Вищий адміністративний суд України відмовив у відкритті касаційного провадження за скаргою заявниці, оскільки її справа мала цивільний, а не адміністративний характер, і тому касаційною інстанцією мав бути Верховний Суд України; натомість останній відмовив у відкритті касаційного провадження, зазначивши, що судом касаційної інстанції у справі заявниці є Вищий адміністративний суд України (пункти 13, 14, 23, 25, 26).

Верховний Суд, застосовуючи вказану практику ЄСПЛ акцентував на необхідності розгляду справи в порядку іншої юрисдикції, ніж визначеній за законодавством, у разф, коли суд першої інстанції відповідної юрисдикції помилково відмовив у відкритті провадження у справі (постанови від 14.02.2023 у справі № 565/1123/18, від 02.11.2022 у справі № 757/16562/20-ц, від 28.10.2022 у справі № 369/6081/20, від 19.01.2022 у справі № 334/8145/17 та інших).

Однак, колегія суддів вважає, що потребує вирішення виключна правова проблема щодо критеріїв можливості розгляду судом справи, яка мала б розглядатися в порядку іншого судочинства, однак "суд, встановлений законом" відмовив у відкритті провадження за аналогічним спором, а позивач не оскаржував відповідну відмову. У цьому контексті існує суперечність між тим, що справа має бути розглянута "судом, встановленим законом", проте відповідна сторона не вжила всіх, наданих їй законом заходів для захисту своїх прав (не оскаржила ухвалу про відмову у відкритті провадження, на чому і акцентує увагу скаржник у межах справи № 910/8378/22), та можливою "відмовою у доступі до правосуддя" у випадку відмови у відкритті або закриття провадження судом першої інстанції за вимогами, щодо яких вже було відмовлено у відкритті провадження. Таким чином, проблемним питанням є те, чи відповідатиме пункту 1 статті 6 Конвенції розгляд справи судом, не встановленим законом з метою не допустити порушення права позивача на доступ до правосуддя, попри те, що правом на апеляційне (касаційне) оскарження рішення суду, яким йому вже було відмовлено у належному розгляді його позовних вимог, позивач не скористався.

Згідно із частинами першою, третьою, четвертою статті 303 ГПК України питання про передачу справи на розгляд палати, об`єднаної палати або Великої Палати Верховного Суду вирішується судом за власною ініціативою або за клопотанням учасника справи. Питання про передачу справи на розгляд палати, об`єднаної палати або Великої Палати може бути вирішене до прийняття постанови судом касаційної інстанції. Про передачу справи на розгляд палати, об`єднаної палати або Великої Палати Верховного Суду суд постановляє ухвалу із викладенням мотивів необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у рішенні, визначеному в частинах першій - четвертій статті 302 цього Кодексу, або із обґрунтуванням підстав, визначених у частинах п`ятій або шостій статті 302 цього Кодексу.

Отже, з урахуванням вимог статті 302 ГПК України, заслухавши доводи учасників справи та їх представників, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для передачі справи № 910/8378/22 разом із касаційною скаргою ОСОБА_1 на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Керуючись статтями 234, 235, 300 - 302 ГПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Справу № 910/8378/22 разом із касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Північного апеляційного господарського суду від 14.02.2023 передати на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий Н. О. Волковицька

Судді С. К. Могил

О. В. Случ