УХВАЛА

02 травня 2023 року

м. Київ

cправа № 925/94/22

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Случа О.В. - головуючого, Волковицької Н.О., Могил С.К.,

за участю секретаря судового засідання - Росущан К.О.,

розглядаючи у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Фізичної особи-підприємця Крупенка Миколи Павловича

на постанову Північного апеляційного господарського суду від 22 лютого 2023 року (головуючий - Агрикова О.В., судді: Мальченко А.О., Черногуз М.Г.) у справі

за позовом Черкаської міської ради

до: (1) Фізичної особи-підприємця Крупенка Миколи Павловича і (2) державного реєстратора комунального підприємства "Реєстраційний-Центр" Каленчука Микити Андрійовича

про визнання незаконним та скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно та припинення права власності на нерухоме майно,

ВСТАНОВИВ:

1. У 2022 році Черкаська міська рада (далі Черкаська міськрада, "Позивач") звернулася у Господарський суд Черкаської області з позовом до Фізичної особи-підприємця Крупенка Миколи Павловича (далі ФОП Крупенко М.П., "Відповідач-1") і державного реєстратора комунального підприємства "Реєстраційний-Центр" Каленчука Микити Андрійовича (далі держреєстратор Каленчук М.А., "Відповідач-2"), у якому просила визнати незаконним та скасувати рішення держреєстратора Каленчука К.М. від 10.05.2019 (індексний номер 467935551) про державну реєстрацію за Крупенком М.П. права власності на об`єкт нерухомого майна - нежитлову будівлю, загальною площею 47,2 кв.м., розташовану за адресою: Черкаська обл., м. Черкаси, вул. Благовісна, 302, припинивши право власності на вказане нерухоме майно.

2. В обґрунтування позову Черкаська міськрада зазначала, що згадана нежитлова будівля об`єктом нерухомості не являється, а представляє собою стаціонарну тимчасову споруду, виконану з полегшених конструкцій та встановлену без влаштування фундаменту. Звідси, оспорюване рішення про державну реєстрацію тимчасової споруди у якості об`єкта нерухомості на комунальній землі було прийнято держреєстратором Каленчуком М.А. з грубим порушенням вимог чинного законодавства України, що є підставою для визнання його незаконним та скасування.

3. Рішенням Господарського суду Черкаської області від 18.08.2022 у задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.

4. Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що Позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що спірний об`єкт, який розташований на комунальній земельній ділянці є тимчасовою спорудою, а не нерухомим майном. При цьому матеріали справи свідчать, що Відповідач-1 набув у власність спірний об`єкт (торговий павільйон) згідно з нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу, який є чинним на час розгляду даної справи та не оспорюється Позивачем. Окрім того місцевий господарський суд вказав, що Черкаською міськрадою не доведено того, що при задоволенні позову відбудеться відновлення її прав зазначеним у позові способом захисту.

5. За наслідками перегляду справи в апеляційному порядку, постановою Північного апеляційного господарського суду від 22.02.2023 рішення господарського суду першої інстанції скасовано та прийнято нове, яким позовні вимоги задоволено частково. Визнано незаконним та скасовано рішення держреєстратора Каленчука М.А. від 10.05.2019 (індексний номер 467935551) про державну реєстрацію за Крупенком М.П. права власності на об`єкт нерухомого майна - нежитлову будівлю, загальною площею 47,2 кв.м, розташованого за адресою: Черкаська обл., м. Черкаси, вул. Благовісна, 302.

6. Апеляційний господарський суд не погодився із висновками господарського суду першої інстанції про те, що Позивач не довів обставин того, що спірний об`єкт не являється нерухомістю, позаяк встановив, що куплений ФОП Крупенком М.П. у 2004 році об`єкт являв собою торгівельний алюмінієвий павільйон площею 34.02 кв.м., а не капітальну споруду. У цій частині суд також відмітив, що відповідно до укладеного між Черкаською міськрадою та ФОП Крупенком М.П договору оренди земельної ділянки така ділянка передавалася в користування саме під розміщення торгового павільйону.

7. Крім цього, апеляційний господарський суд вказав, що відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо спірного об`єкта "нерухомого" майна держреєстратору Каленчуку М.А. для здійснення реєстрації права власності на будівлю торговельного павільйону надавався договір купівлі-продажу 2004 року і технічний паспорт серія та номер 01-12-04-19 від 12.04.2019.

Проте, згідно із згаданим технічним паспортом загальна площа об`єкта становила вже 47,2 кв.м., хоча матеріали справи не містять документів, які б підтверджували наявність дозвільної документації для здійснення ФОП Крупенком М.П. будівельних робіт або реконструкції придбаного об`єкта.

8. Більше того, суд установив також, що наказ про присвоєння відповідної адреси спірному об`єкту був прийнятий лише 25.06.2019, тобто вже після проведення державної реєстрації (10.05.2019), а відтак на момент спірної реєстрації згадане майно взагалі не мало адреси.

9. Звідси, апеляційний суд вирішив, що держреєстратором Каленчуком М.А. оспорюване рішення було прийнято із порушенням законодавчих вимог, оскільки надані Відповідачем-1 документи для проведення державної реєстрації, не підтверджували набуття ним права власності на зареєстрований об`єкт та не відповідали переліку, зазначеному у пункті 41 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Так, державна реєстрація права власності держреєстратором проведена за відсутності, зокрема: документів, що підтверджують присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси; дозвільних документів на будівництво, документів на підтвердження прийняття об`єкта в експлуатацію, а тому є неправомірною.

10. Наявність зареєстрованого права власності на нежитлову будівлю, загальною площею 47,2 кв.м, що знаходиться на земельній ділянці комунальної власності, порушує права Черкаської міськради як власника землі, котрий наділений повноваженнями вільно розпоряджатися своєю власністю, та свідчить про наявність правових підстав для скасування оспорюваного рішення держреєстратора Каленчука М.А.

11. Водночас, порушення реєстратором під час реєстраційних дій порядку та закону не тягне за собою автоматичного припинення права власності, а тому вимога Позивача про припинення права власності Відповідача-1 на спірний об`єкт задоволенню не підлягає.

12. Не погодившись із постановою апеляційного господарського суду, ФОП Крупенко М.П. звернувся до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду із касаційною скаргою, у якій просить її скасувати, а рішення місцевого господарського суду залишити в силі.

13. Скаржник стверджує, що оскаржувана постанова винесена із неправильним застосування та порушенням правових норм, оскільки при її прийнятті судом апеляційної інстанції не враховано, зокрема, того, що обраний Позивачем у цій справі спосіб захисту є неналежним.

Відповідач-1 пояснює, що підставою позову у цій справі Черкаською міськрадою визначено неможливість вільного розпорядження земельною ділянкою, на якій розміщено належне ФОП Крупенку М.П. майно. Втім, як правильно вказав місцевий господарський суд, задоволення позову про скасування рішення держреєстратора Каленчука М.А. не призведе до припинення права власності приватного підприємця на спірне нежитлове приміщення, а отже і до захисту прав Позивача на земельну ділянку, де воно розміщене.

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.09.2018 у справі № 915/127/18 і від 22.08.2018 у справі № 925/1265/16 вказано, що рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав із внесенням відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вичерпує свою дію, а тому після внесення такого запису, скасування зазначеного рішення не може бути належним способом захисту прав позивача. Водночас, апеляційний господарський суд, посилаючись на вказані висновки приймає постанову, яка наведеній практиці суперечить.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19 виснувала, що якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню.

В ігнорування наведеного висновку суд апеляційної інстанції у даній справі позовні вимоги все ж частково задовольнив, а тому оскаржувану постанову законною вважати не можна.

14. Скаржник також стверджує, що постанову апеляційного господарського суду прийнято без урахування висновків щодо правильного застосовування приписів статті 79-1 Земельного кодексу України, які викладено в ухвалі Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.05.2021 у справі № 922/423/19 і постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 25.03.2021 у справі № 367/2979/16-а, згідно яких земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування та державної реєстрації права власності на неї.

Апеляційний суд залишив поза увагою, що право власності на земельну ділянку, на якій розташований спірний об`єкт нерухомого майна, за Черкаською міськрадою не зареєстроване та відповідна інформація про це не внесена до Державного земельного кадастру, а отже вказана земельна ділянка не є об`єктом цивільних прав, тому у Позивача взагалі відсутнє право вимоги до Відповідача-1 і законних підстав для звернення до суду з позовом у цій справі він не мав.

15. Додатково ФОП Крупенко М.П. зазначає також про те, що держреєстратор Каленчук М.А. не є належним відповідачем у цій справі, оскільки державна реєстрація прав проводиться державним реєстратором не з власної ініціативи, а на підставі відповідної заяви, поданої зацікавленою особою. Належним відповідачем у даній справі є ФОП Крупенко М.П., а держреєстратор Каленчук М.А. мав бути залучений до участі у ній в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог. Оскільки пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови у позові, задоволення позовних вимог у даній справі і з цих підстав було неможливим.

У цій частині посилається на правовий висновок Великої Палати Верховного Суду із постанови від 04.09.2018 у справі № 823/2042/16.

Згадує постанови Великої Палати Верховного Суду від 17.05.2018 у справі № 523/9076/16-ц, від 20.06.2018 у справі № 308/3162/15-ц, від 21.11.2018 у справі № 127/93/17-ц, від 12.12.2018 у справі № 372/51/16-ц, від 12.12.2018 у справі № 570/3439/16-ц, від 30.01.2019 у справі № 757/39920/15-ц, від 27.03.2019 у справі № 520/17304/15-ц, від 01.04.2020 у справі № 520/13067/17.

16. Ухвалою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 06.04.2023 відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ФОП Крупенка М.П. на постанову Північного апеляційного господарського суду від 22.02.2023 у даній справі з підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі ГПК України).

17. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників Позивача (Прокопчук А.П.) і Відповідача-1 (Сучило А.О.), перевіривши наявність зазначеної у касаційній скарзі підстави касаційного оскарження судового рішення, дослідивши наведені у скарзі доводи, Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду дійшов висновку про закриття касаційного провадження за касаційною скаргою Відповідача-1 у даній справі з огляду на таке.

18. Згідно з пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадку якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

19. Відповідно до положень цієї норми, касаційний перегляд з указаних підстав може відбутися за наявності таких складових:

(1) суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду;

(2) спірні питання виникли у подібних правовідносинах.

20. Згідно з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, який було сформульовано у постанові від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19, для цілей застосування приписів процесуального закону, в яких вжитий термін "подібні правовідносини", зокрема і вказаного вище пункту 1 частини 2 статті 287 ГПК України, таку подібність слід оцінювати за змістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями.

При цьому, з-поміж цих критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків учасників) є основним, а два інші - додатковими.

Подібність правовідносин суд касаційної інстанції визначає з урахуванням обставин кожної конкретної справи. Це врахування слід розуміти як оцінку подібності насамперед змісту спірних правовідносин (обставин, пов`язаних із правами й обов`язками сторін спору, регламентованими нормами права чи умовами договорів), а за необхідності, зумовленої специфікою правового регулювання цих відносин, - також їх суб`єктів (видової належності сторін спору) й об`єктів (матеріальних або нематеріальних благ, щодо яких сторони вступили у відповідні відносини).

21. Водночас колегія суддів суду касаційної інстанції зазначає, що слід виходити також з того, що підставою для касаційного оскарження є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції на обґрунтування мотивувальної частини постанови. Саме лише зазначення у постанові Верховного Суду норми права також не є його правовим висновком про те, як саме повинна застосовуватися норма права у подібних правовідносинах.

22. Не можна посилатися на неврахування висновку Верховного Суду як на підставу для касаційного оскарження, якщо відмінність у судових рішеннях зумовлена не неправильним (різним) застосуванням норми, а неоднаковими фактичними обставинами справ, які мають юридичне значення.

23. Проаналізувавши обставини правовідносин у даній справі та у справах, на неврахування правових висновків у яких посилається скаржник у касаційній скарзі, колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду дійшла висновку про те, що правовідносини у порівнюваних справах не є подібними, а тому і підстави для проведення касаційного перегляду оскаржуваної постанови відсутні з огляду на таке.

24. Так, у справі № 915/127/18 виник спір між Приватним підприємством "Виробничо-комерційне підприємство "Каро" (далі - позивач, підприємство) і Врадіївською районною державною адміністрацією (далі - відповідач), в якому підприємство просило скасувати два рішення відповідача 2017 року про державну реєстрацію права оренди ОСОБА_1 щодо двох земельних ділянок з підстав перебування цих ділянок в орендному користуванні позивача.

1) Господарський суд Миколаївської області ухвалою від 21.02.2018, залишеною без змін постановою Одеського апеляційного господарського суду від 25.04.2018, відмовив у відкритті провадження за позовною заявою на підставі пункту 1 частини першої статті 175 ГПК України. Рішення судів були вмотивовані тим, що спір у справі № 915/127/18 не підвідомчий господарським судам України, а належить до розгляду в порядку адміністративного судочинства України.

2) За наслідками здійснення касаційного провадження у справі № 915/127/18 Великою Палатою Верховного Суду прийнято постанову від 04.09.2018, якою вказані рішення судів попередніх інстанцій змінено з викладенням їх мотивувальних частин у редакції постанови суду касаційної інстанції.

3) Приймаючи постанову Велика Палата Верховного Суду виснувала, що спір у справі № 915/127/18 є приватноправовим і за суб`єктним складом сторін підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства, оскільки його вирішення впливає на права та обов`язки фізичної особи - ОСОБА_1 . При цьому доводи суду апеляційної інстанції про те, що спір у цій справі стосується виключно проведення державної реєстрації права оренди земельної ділянки, а не підстав набуття такого права, за висновком Великої Палати Верховного Суду не можуть бути підставою для розгляду спору адміністративними судами, оскільки формально предметом спору хоча і є правомірність дій відповідача щодо реєстрації права оренди земельної ділянки, проте фактично позов заявлено з метою захисту цивільного права.

4) Окремо Велика Палата Верховного Суду відмітила і те, що судами попередніх інстанцій не було враховано того, що відповідно до пункту 1 частини першої статті 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Отже, право або інтерес позивача, який вважає себе орендарем земельної ділянки, може бути порушено внесенням до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомостей про наявність права оренди іншої особи. При цьому рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав із внесенням відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вичерпує свою дію. Тому належним способом захисту права або інтересу позивача у такому разі є не скасування рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав, а скасування запису про проведену державну реєстрацію права оренди (частина друга статті 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень").

25. Аналіз наведеного дає обґрунтовані підстави для висновку про те, що правовідносини справи № 915/127/18 не є подібними тим, що мають місце у справі № 925/94/22. Різняться такі суттю, підставами позовних вимог, фактичними обставинами та матеріально-правовими регулюванням. Спір у справі № 915/127/18 виник у зв`язку із проведенням державної реєстрації права оренди відповідача на земельні ділянки, що перебували в оренді позивача; у справі ж № 925/94/22 спір виник внаслідок реєстрації за Відповідачем-1 права власності на розміщений на комунальній землі об`єкт, який внаслідок такої реєстрації набув статусу нерухомого майна. Касаційне провадження у справі № 915/127/18 здійснювалося в частині перевірки дотримання судами попередніх інстанцій застосовування приписів ГПК України щодо визначення юрисдикційної приналежності спору, тоді як у справі № 925/94/22 спору між сторонами у вказаному аспекті взагалі не виникало. Більше того, висновок Великої Палати Верховного Суду у справі № 915/127/18 в частині способу захисту порушеного права надавався щодо норм Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" у редакції Закону, чинній до 16.01.2020, тоді як на спірні правовідносини справи № 925/94/22 в частині обраного Позивачем способу захисту поширюються положення згаданого Закону у редакції, чинній після 16.01.2020.

26. За викладеного, посилання скаржника при касаційному оскарженні постанови апеляційного господарського суду у справі № 925/94/22 в обґрунтування наявності підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України на постанову Великої Палати Верховного Суду від 04.09.2018 у справі № 915/127/18 колегією суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду визнаються безпідставними і відхиляються.

27. В свою чергу у справі № 925/1265/16 судами розглядався позов Міністерства оборони України і Квартирно експлуатаційного відділу м. Біла Церква (далі - позивачі) до Управління Держгеокадастру в Уманському районі Черкаської області (далі - відповідач) про визнання недійсним та скасування державного акта на право постійного користування земельною ділянкою, виданого 08.02.2007 Національному дендрологічному парку "Софіївка" на підставі рішення Уманської міської ради від 15.09.2006, і державного акта на право постійного користування земельною ділянкою, виданого 29.03.2007 Уманському державному агарному університету на підставі того ж рішення Уманської міської ради.

Позовні вимоги, з посиланням на норму статті 155 Земельного кодексу України, були мотивовані тим, що пункти вказаного рішення Уманської міської ради, котрі були підставою для видачі оспорюваних актів, визнані в судовому порядку нечинними та скасовані.

1) Господарський суд Черкаської області рішенням від 20.12.2016, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 21.03.2017, у позові відмовив. Вищий господарський суд України постановою від 05.07.2017 зазначені вище постанову та рішення скасував, прийняв нове рішення про задоволення позову.

2) Постановою Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 постанову Вищого господарського суду України від 05.07.2017 скасовано; постанову Київського апеляційного господарського суду від 21.03.2017 та рішення Господарського суду Черкаської області від 20.12.2016 змінено, виклавши їх мотивувальні частини в редакції постанови суду касаційної інстанції. В інших частинах постанову Київського апеляційного господарського суду від 21.03.2017 та рішення Господарського суду Черкаської області від 20.12.2016 залишено без змін.

3) Приймаючи вказану постанову Велика Палата Верховного Суду виходила з того, що державний акт - це документ, що посвідчує право на земельну ділянку, із визнанням недійсним якого без внесення до державного реєстру відповідного запису щодо належного власника або землекористувача, спір про право може бути не вирішеним. У випадку коли позивач стверджує про порушення свого права постійного користування частиною земельної ділянки особою, яка володіє нею шляхом державної реєстрації за собою права власності (права користування) цієї спірної частини, право позивача може бути захищено шляхом подання позову про визнання права (пункт 1 частини другої статті 16 ЦК України), витребування нерухомості з володіння, усунення перешкод у користуванні майном (статті 387, 388, 391, 396 ЦК України) чи іншим способом відповідно до закону.

Особливості проведення реєстраційних дій на підставі рішень судів визначені у статті 31-1 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". Зокрема, відповідно до частини другої цієї статті Державна судова адміністрація України у день набрання законної сили рішенням суду, яке передбачає набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав, внесення змін до записів Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, зупинення реєстраційних дій, внесення запису про скасування державної реєстрації прав або скасування рішення державного реєстратора, забезпечує передачу до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно примірника такого судового рішення.

При цьому вказані вимоги мають бути заявлені до осіб, на ім`я яких було зареєстровано право власності (постійного користування), оскільки предмет спору безпосередньо стосується їх прав та обов`язків. Однак при вирішенні спору за цим позовом такі особи не були залучені до участі у справі як відповідачі.

Міністерство оборони України та Квартирно експлуатаційний відділ м. Біла Церква визначили відповідачем у цій справі Управління Держгеокадастру в Уманському районі Черкаської області, не зазначивши обставин порушення останнім їхніх прав та не навівши нормативного обґрунтування протиправності дій відповідача, фактично оспорюючи правомірність дій третіх осіб у справі щодо використання земельних ділянок, визначених спірними актами.

Не встановлено порушень прав позивачів саме відповідачем та не наведено нормативного обґрунтування такого порушення і попередніми судовими інстанціями.

4) Велика Палата Верховного Суду також відмітила, що судами не було враховано того, що відповідно до пункту 1 частини першої статті 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Отже, право або інтерес позивача, який вважає себе постійним користувачем земельної ділянки, може бути порушено внесенням до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомостей про наявність права власності (користування) іншої особи. При цьому рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав із внесенням відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вичерпує свою дію. Тому належним способом захисту права або інтересу позивача у такому разі є не скасування рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав, а скасування запису про проведену державну реєстрацію права власності (користування) (частина друга статті 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень").

Оскільки, вирішуючи спір у справі, місцевий господарський суд та суд апеляційної інстанції зазначеного не врахували, Велика Палата Верховного Суду визнала необґрунтованими висновки про необхідність відмови в позові з підстави спливу позовної давності, а не з огляду на відсутність підстав для задоволення позову по суті.

Крім того підкреслила, що Вищий господарський суд України не врахував і того, що предметом спору у тій справі не є вимоги про усунення перешкод у користуванні майном. Під час розгляду справи в попередніх судових інстанціях позивачі обґрунтовували свої вимоги нормами статей 152, 155 Земельного кодексу України і не посилались на статтю 391 ЦК України, яку може бути застосовано у спорі, що виник між володіючим власником та особою, дії якої не ґрунтуються на чинному правочині або нормах законодавства.

За таких обставин, оскільки суди першої та апеляційної інстанцій прийняли правильні процесуальні рішення про відмову в позові, але з помилкових мотивів пропуску позивачами позовної давності, а не з огляду на відсутність порушення визначеним відповідачем прав позивачів та обранням останніми неефективного способу захисту прав, тобто з помилковим застосуванням норм матеріального права, Велика Палата Верховного Суду вирішила, що наявні підстави для зміни рішення місцевого суду та постанови апеляційного суду в їх мотивувальних частинах згідно з наведеними вище висновками суду касаційної інстанції.

28. З викладеного слідує, що правовідносини справи № 925/1265/16 також не є подібними тим, що склалися у справі № 925/94/22. Спірні правовідносини порівнюваних справ кардинально відрізняються своєю суттю, матеріально-правовим регулюванням, предметом і підставами позовних вимог та фактичними обставинами спорів. Як і у випадку зі справою № 915/127/18 висновок суду касаційної інстанції у справі № 925/1265/16 щодо обраного позивачами способу захисту стосувався норм Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" у редакції Закону, чинній до 16.01.2020, тоді як на спірні правовідносини справи № 925/94/22 в частині обраного Позивачем способу захисту поширюються положення згаданого Закону у редакції, чинній після 16.01.2020.

29. Звідси, посилання ФОП Крупенка М.П. при касаційному оскарженні постанови апеляційного господарського суду у справі № 925/94/22 в обґрунтування наявності підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України на постанову Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі № 925/1265/16 колегією суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду визнаються необґрунтованими і не приймаються.

30. У справі № 916/1415/19 судами розглядався позов Партнерства з обмеженою відповідальністю "Серфінг системс ЛП" (далі - позивач) до Публічного акціонерного товариства «Банк "Петрокоммерц-Україна" (далі - відповідач-1) і Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Централ капітал" (далі - відповідач-2) про визнання припиненими з певної дати договорів іпотеки.

1) Рішенням Господарського суду Одеської області від 31.10.2019 позов задоволено повністю.

2) Південно-західний апеляційний господарський суд постановою від 05.03.2020 рішення місцевого суду скасував, у задоволенні позову відмовив з підстав того, що позивач у справі намагався в судовому порядку вирішити питання про припинення спірних іпотечних договорів і тим самим підтвердити чинність власних договорів, тобто по суті заявлені позовні вимоги були вимогами про встановлення факту, не направленими на захист прав позивача та не могли бути самостійним предметом розгляду в господарському суді, а отже, позивач обрав неналежний та неефективний спосіб захисту.

3) Постановою Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 постанову апеляційного господарського суду змінено в мотивувальній частині.

4) Велика Палата Верховного Суду погодилась з тим, що обраний позивачем спосіб захисту у вигляді визнання припиненими в минулому спірних договорів іпотеки не передбачений законом або договором та є неефективним для захисту прав позивача як іпотекодержателя за договорами іпотеки. Водночас виснувала, що виходячи з обставин цієї справи належному способу захисту позивача відповідатиме звернення до суду одночасно з вимогами про визнання відсутнім права іпотеки відповідача та про визнання права іпотеки позивача.

31. Аналіз наведеного очевидно свідчить про те, що і правовідносини справи № 916/1415/19 не є подібними тим, що склалися у справі № 925/94/22. Відрізняються вони суттю, предметом і підставами позовних вимог, фактичними обставинами і матеріально-правовим регулюванням. Питань пов`язаних з іпотечними правовідносинами в межах справи № 925/94/22 не виникало, а відтак і процитований скаржником висновок суду касаційної інстанції в частині обраного позивачем у справі № 916/1415/19 способу захисту до спірних правовідносин справи № 925/94/22 є нерелевантним.

32. За таких обставин, посилання скаржника при касаційному оскарженні постанови апеляційного господарського суду у справі № 925/94/22 в обґрунтування наявності підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України на постанову Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/16 є безпідставними.

33. Безпідставними є також посилання ФОП Крупенка М.П. на ухвалу Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.05.2021 у справі № 922/423/19, позаяк вказана ухвала (про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду) взагалі не є тим судовим рішенням, невідповідність висновкам з якого є підставою касаційного оскарження постанови апеляційного господарського суду, що передбачена у пункті 1 частини другої статті 287 ГПК України.

34. В свою чергу у справі № 367/2979/16-а судами розглядався позов ОСОБА_2 (далі - позивач) до державного кадастрового реєстратора управління Держгеокадастру у місті Ірпені Шульженко Валентини В`ячеславівни (далі - відповідач), у якому позивач просив визнати протиправним та скасувати рішення відповідача № РВ-015 від 15.09.2015 "Про відмову у внесенні відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру"; зобов`язати відповідача здійснити державну реєстрацію земельної ділянки № 98 по вул. Садовій, м. Ірпінь, Київської області шляхом внесення змін до Державного земельного кадастру. Позовні вимоги мотивував тим, що рішення відповідача про відмову в реєстрації земельної ділянки було прийняте без врахування того, що земельна ділянка щодо якої необхідно було вчинити реєстраційні дії не входить до складу іншої земельної ділянки, щодо якої вже міститься запис у Державному земельному кадастрі.

1) Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 20.10.2016, залишеним без змін постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 21.12.2016, в задоволенні позову відмовлено.

2) Постановою Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 25.03.2021 рішення судів попередніх інстанцій скасовано. Провадження у справі № 367/2979/16-а закрито.

3) Приймаючи вказану постанову суд касаційної інстанції виходив із обставин того, що позивачем у справі № 367/2979/16-а оскаржувалася фактична наявність в Державному земельному кадастрі зареєстрованого речового права на земельну ділянку на користь іншої особи, до складу якої входить земельна ділянка позивача, проте не з підстав недотримання суб`єктом владних повноважень процедури вчинення такої реєстраційної дії, а суто з підстав існування такого запису також на користь іншої особи.

За таких обставин Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду вирішив, що спір у справі № 367/2979/16-а про визнання незаконним рішення державного кадастрового реєстратора спрямований на поновлення прав позивача у сфері земельних відносин, а тому має вирішуватися судами за правилами цивільного, а не адміністративного судочинства.

35. Тобто, правовідносини справи № 367/2979/16-а також є неподібними тим, що мають місце у справі № 925/94/22, адже різняться ці правовідносини своєю суттю. Предмети позовних вимог, підстави позовів, фактичні обставини спорів у порівнюваних справах є відмінними. У зв`язку із закриттям провадження спір у справі № 367/2979/16-а по суті не розглянутий. Зацитовані судом касаційної інстанції у постанові від 25.03.2021 приписи частин дев`ятої, десятої статті 79-1 Земельного кодексу України висновком Верховного Суду щодо правильного застосовування вказаних норм не являються.

36. Таким чином, посилання скаржника при касаційному оскарженні постанови апеляційного господарського суду у справі № 925/94/22 в обґрунтування наявності підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України на постанову Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 25.03.2021 у справі № 367/2979/16-а колегією суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду відхиляються, як безпідставні.

37. Колегія суддів вважає доцільним також відмітити, що доводи скаржника у цій частині (пункт 14 цієї ухвали - щодо відсутності у Черкаської міськради права власності на земельну ділянку у зв`язку із відсутністю державної реєстрації такого права та невнесенням відповідної інформації до Державного земельного кадастру) спростовуються правовим висновком Верховного Суду, що був сформульований у постанові судової палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду від 05.08.2022 у справі № 922/2060/20.

38. В свою чергу у справі № 823/2042/16 судами розглядався позов Приватного підприємства "Колос Чигиринщини" (далі - позивач), у якому воно просило визнати протиправним та скасувати рішення державного реєстратора Черкаського міського управління юстиції Черкаської області Слуцького А.Г. (далі - державний реєстратор) від 22.04.2016, індексний номер 29383451, про реєстрацію права оренди земельної ділянки площею 1,8888 га, кадастровий номер :01:002:0685, розміщеної в адмінмежах Топилівської сільської ради Чигиринського району Черкаської області за Товариством з обмеженою відповідальністю сільськогосподарське підприємство "Нібулон" на підставі договору оренди землі від 11.04.2016 б/н, укладеного між останнім та Притулою Г.М.

1) Черкаський окружний адміністративний суд постановою від 18.04.2017, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 10.07.2017, позов задовольнив.

2) Постановою Великої Палати Верховного Суду від 04.09.2018 вказані рішення скасовано, провадження у справі закрито.

3) Приймаючи постанову суд касаційної інстанції виходив з того, що спір у справі № 823/2042/16 не є публічно-правовим. Оскарження рішення про державну реєстрацію права оренди земельної ділянки безпосередньо пов`язане із захистом позивачем свого цивільного права у спорі щодо земельної ділянки з особою, яка не заперечує законності дій державного реєстратора з реєстрації за нею права оренди цієї ж земельної ділянки. Такий спір має приватноправовий характер. З огляду на суб`єктний склад сторін спору він має вирішуватися за правилами господарського судочинства.

39. З викладеного слідує, що спір у справі № 823/2042/16 судами по суті не розглянуто. Висновки Великої Палати Верховного Суду у ній стосуються юрисдикційною приналежності, релевантними до правовідносин справи № 925/94/22 не являються. Суть спірних правовідносин у порівнюваних справах кардинально відрізняється, а тому і подібними в розумінні ГПК України вони не є.

40. Звідси, посилання скаржника при касаційному оскарженні постанови апеляційного господарського суду у справі № 925/94/22 в обґрунтування наявності підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України на постанову Великої Палати Верховного Суду від 04.09.2018 у справі № 823/2042/16 колегією суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду визнаються необґрунтованими і не приймаються.

41. Більше того, викладені у пункті 15 цієї ухвали доводи скаржника визначального значення для правильного розгляду справи не мають, оскільки відповідно до частини другої статті 309 ГПК України не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

42. Наявні ж у касаційній скарзі посилання на постанови Великої Палати Верховного Суду від 17.05.2018 у справі № 523/9076/16-ц, від 20.06.2018 у справі № 308/3162/15-ц, від 21.11.2018 у справі № 127/93/17-ц, від 12.12.2018 у справі № 372/51/16-ц, від 12.12.2018 у справі № 570/3439/16-ц, від 30.01.2019 у справі № 757/39920/15-ц, від 27.03.2019 у справі № 520/17304/15-ц, від 01.04.2020 у справі № 520/13067/17 обґрунтуванням підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України взагалі не являються, адже з урахуванням положень статті 290 ГПК України скаржник (у скарзі) зобов`язаний повно викласти та детально описати невідповідність оскаржуваного судового рішення практиці Верховного Суду із застосування конкретної норми, а Верховний Суд не наділений повноваженнями за скаржника доповнювати касаційну скаргу міркуваннями та вважати будь-які посилання скаржника на постанови Верховного Суду підставою для відкриття провадження у справі, якщо скаржник прямо не вказав на них як на таку підставу.

43. Окрім того, правовідносини і у вказаних справах також подібними тим, що мають місце у справі № 925/94/22 не є.

44. Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним і може підлягати обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою. Кожна держава встановлює правила судової процедури, зокрема й процесуальні заборони та обмеження, зміст яких - не допустити безладного перебігу судового процесу (рішення ЄСПЛ від 20.05.2010 у справі "Пелевін проти України").

45. Умови прийнятності касаційної скарги за змістом норм законодавства можуть бути більш суворими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої, а потім судом апеляційної інстанції (рішення ЄСПЛ у справах: "Levages Prestations Services v. France" від 23.10.1996; "Brualla Gomes de la Torre v. Spain" від 19.12.1997).

46. Як вказала об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду в ухвалі від 27.11.2018 у справі № 910/4647/18, право на касаційне оскарження не є безумовним, а тому встановлення законодавцем процесуальних фільтрів доступу до касаційного суду не є обмеженням в отриманні судового захисту, оскільки це викликано виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати сталість та єдність судової практики, а не можливість проведення «розгляду заради розгляду». При цьому процесуальні обмеження зазвичай вводяться для забезпечення ефективності судочинства, а право на доступ до правосуддя, як відомо, не є абсолютним правом, і певні обмеження встановлюються законом з урахуванням потреб держави, суспільства чи окремих осіб.

47. Згідно з пунктом 5 частини 1 статті 296 ГПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини 2 статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

48. Зазначена норма процесуального права спрямована на формування усталеної судової практики вирішення господарських спорів, що виникають із подібних правовідносин, а її застосування судом касаційної інстанції свідчитиме про дотримання принципу правової визначеності.

49. Зважаючи на те, що усі постанови суду касаційної інстанції, на які посилається ФОП Крупенко М.П. у касаційній скарзі в обґрунтування наявності підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, для касаційного оскарження постанови апеляційного суду, прийняті касаційним судом у неподібних справі № 925/94/22 правовідносинах, колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, на підставі наведеного вище пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України, дійшла висновку про закриття касаційного провадження за касаційною скаргою Відповідача-1 на постанову Північного апеляційного господарського суду від 22.02.2023 у даній справі.

Керуючись статтями 234, 235, 296, 314 Господарського процесуального кодексу України, Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду

УХВАЛИВ:

Касаційне провадження у справі № 925/94/22 за касаційною скаргою Фізичної особи-підприємця Крупенка Миколи Павловича на постанову Північного апеляційного господарського суду від 22 лютого 2023 року закрити.

Ухвала набирає законної сили негайно після її оголошення і оскарженню не підлягає.

Головуючий Случ О.В.

Судді Волковицька Н.О.

Могил С.К.