РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

02.05.2023Справа № 910/6381/22

Господарський суд міста Києва у складі судді Селівона А.М., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження матеріали господарської справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Енерджі Трейд Груп" (вул. І. Мазепи 6, м. Київ, 01010)

до Головного управління Національної поліції у м. Києві (вул. Володимирська, 15, м. Київ, 01601)

про стягнення 577 345,63 грн.

Представники сторін: не викликались.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Енерджі Трейд Груп" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Головного управління Національної поліції у м. Києві про стягнення 577 345,63 грн. боргу, а саме 454 478,56 грн. основного боргу, 53 541,31 грн. пені, 5 341,31 грн. процентів річних, 63 984,08 грн. втрат від інфляції.

В обґрунтування позовних вимог в позовній заяві позивач посилається на неналежне виконання відповідачем умов укладеного між сторонами Договору № ВРЕ-333-2021/830ВПЗ про постачання електричної енергії споживачу від 16.12.2021 року в частині своєчасної оплати поставленої електричної енергії, внаслідок чого у відповідача утворилась заборгованість у вказаній сумі, за наявності якої позивачем нараховані пеня, проценти річних та втрати від інфляції.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 12.08.2022 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі № 910/6381/22 та приймаючи до уваги малозначність справи в розумінні частини 5 статті 12 Господарського процесуального кодексу України, враховуючи ціну позову, характер спірних правовідносин та предмет доказування, за відсутності клопотань будь-якої із сторін про інше та підстав для розгляду даної справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін з ініціативи суду, господарським судом на підставі частини 1 статті 247 Господарського процесуального кодексу України вирішено розгляд справи № 910/6381/22 здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Так, через канцелярію суду 18.08.2022 року від відповідача надійшов відзив №788/125/13-2022 від 18.08.2022 року на позовну заяву з доказами його надсилання на адресу позивача, у якому відповідач заперечує проти задоволення позовних вимог та зазначає, що загальна вартість товару за Договором у редакції Додаткової угоди від 23.12.2021 року становить 738 837,67 грн. та була повністю ним сплачена позивачу, а тому у відповідача відсутні підстави для оплати суми коштів у розмірі 454 478,56 грн. за електричну енергію, постачання якої не охоплюється умовами укладеного між сторонами у справі Договору.

Крім того, відповідач посилається на те, що Головне управління Національної поліції у м. Києві є бюджетною установою, яка фінансується за рахунок коштів державного бюджету, а спірний Договір про постачання електричної енергії споживачу був укладений за наслідками проведення процедури закупівлі, відтак відповідач не має права та можливості сплатити на користь позивача вартість електроенергії, яка перевищує загальну суму Договору та погоджену сторонами Договірну ціну без укладання відповідної угоди про внесення змін до загальної вартості та обсягів закупівлі електричної енергії.

Додатково у поданому відзиві відповідач також посилається на неотримання від позивача Акту приймання-передачі електричної енергії від 31.12.2021 року на суму 454 478,56 грн., акту звірки взаєморозрахунків та супровідного листа до нього, оскільки за даними управління логістики та матеріально-технічного забезпечення ГУНП у м. Києві зазначені документи до канцелярії відповідача не надходили. В свою чергу, за твердженням відповідача, в матеріалах справи наявна накладна та фіскальний чек з описом вкладення у цінний лист, який був направлений на адресу ПРАТ «ДТЕК Київські електромережі», а не на адресу ГУНП у м. Києві. Відзив судом долучений до матеріалів справи.

В свою чергу 01.09.2022 року через канцелярію суду від позивача надійшла відповідь №1008 від 29.08.2022 року на відзив на позовну заяву з доказами її надсилання на адресу відповідача, відповідно до якої позивач визнає факт оплати відповідачем вартості поставленої електричної енергії за Договором на загальну суму 738 837,67 грн., проте вказує на наявність непогашеної за цим Договором заборгованості у сумі 454 478,56 грн. за фактично спожиті ГУНП у м. Києві обсяги електричної енергії у грудні 2021 року, що підтверджується листом ПРАТ «ДТЕК Київські електромережі» №1/08/11406 від 26.05.2022 року.

Крім того, 09.09.2022 року через канцелярію суду від відповідача надійшли заперечення №874/125/13-2022 від 05.09.2022 року на відповідь на відзив з доказами їх надсилання на адресу позивача, в яких відповідач заперечує проти доводів позивача, викладених у відповіді на відзив в частині наявності у ГУНП у м. Києві грошового зобов`язання у сумі 454 478,56 грн. за Договором та в задоволенні позовних вимог просить відмовити. Заперечення на відповідь на відзив судом долучені до матеріалів справи.

Інших доказів на підтвердження своїх вимог та заперечень, окрім наявних в матеріалах справи, сторонами суду на час розгляду справи не надано.

В свою чергу суд наголошує, що відповідно до частини 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Згідно з частиною 1, пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1, 4 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Відповідно до частини 1 статті 174 Господарського кодексу України господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Суд зазначає, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 Цивільного кодексу України).

Засади організації та експлуатації енергосистем відповідно до статті 92 Конституції України визначаються виключно законами України.

Так, згідно преамбули Закону України «Про ринок електричної енергії» (далі - Закон) останній визначає правові, економічні та організаційні засади функціонування ринку електричної енергії, регулює відносини, пов`язані з виробництвом, передачею, розподілом, купівлею-продажем, постачанням електричної енергії для забезпечення надійного та безпечного постачання електричної енергії споживачам з урахуванням інтересів споживачів, розвитку ринкових відносин, мінімізації витрат на постачання електричної енергії та мінімізації негативного впливу на навколишнє природне середовище.

Згідно з пунктом 14 частини 1 статті 4 Закону України «Про ринок електричної енергії» учасники ринку електричної енергії провадять свою діяльність на ринку електричної енергії на договірних засадах. Для забезпечення функціонування ринку електричної енергії укладається, зокрема, договір про постачання електричної енергії споживачу.

Частинами 1 - 6 статті 56 Закону України «Про ринок електричної енергії» визначено, що постачання електричної енергії споживачам здійснюється електропостачальниками, які отримали відповідну ліцензію, за договором постачання електричної енергії споживачу. Договір постачання електричної енергії споживачу укладається між електропостачальником та споживачем та передбачає постачання всього обсягу фактичного споживання електричної енергії споживачем у певний період часу одним електропостачальником. Постачання електричної енергії споживачам здійснюється за вільними цінами.

Постачання електричної енергії електропостачальниками здійснюється з дотриманням правил роздрібного ринку. Постановою НКРЕКП від 14.03.2018 №312 затверджені Правила роздрібного ринку електричної енергії.

Відповідно до пункту 3.1.1 Правил роздрібного ринку електричної енергії постачання (продаж) електричної енергії споживачу здійснюється за договором про постачання електричної енергії споживачу обраним споживачем електропостачальником, який отримав відповідну ліцензію, за вільними цінами, крім постачання електричної енергії постачальником універсальної послуги або постачальником "останньої надії".

Відповідно до Законів України «Про ліцензування видів господарської діяльності», «Про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг» та «Про ринок електричної енергії» Товариство з обмеженою відповідальністю «Енерджі Трейд Груп» (позивач) є постачальником електричної енергії споживачам на підставі ліцензії на право провадження господарської діяльності з постачання електричної енергії споживачу, виданої Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, згідно з постановою НКРЕКП від 13.11.2018 року №1409.

Статтею 633 Цивільного кодексу України передбачено, що публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. Підприємець не має права надавати переваги одному споживачеві перед іншим щодо укладення публічного договору, якщо інше не встановлено законом. Актами цивільного законодавства можуть бути встановлені правила, обов`язкові для сторін при укладенні і виконанні публічного договору.

Положення частини 1 статті 634 Цивільного кодексу України передбачають, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Відповідно до пункту 2 постанови НКРЕКП від 14.03.2018 №312 зазначено, що укладання договорів між споживачами та іншими учасниками роздрібного ринку електричної енергії відповідно до вимог Правил здійснюється шляхом приєднання споживачів до публічних договорів приєднання (договору споживача про надання послуг з розподілу електричної енергії, відповідних договорів про постачання електричної енергії) на умовах чинних договорів про постачання електричної енергії та про користування електричною енергією, укладених з відповідними постачальниками електричної енергії за регульованим тарифом, шляхом подання заяви-приєднання за формою, наведеною в додатку до цієї постанови.

Відповідно до пункту 1.2.15. Правил роздрібного ринку електричної енергії для договорів, які укладаються шляхом приєднання до умов договору, укладення договору можливе шляхом підписання заяв-приєднань, оплати виставленого рахунку, споживання будь-якого обсягу електричної енергії (за умови відсутності направлених заперечень щодо договірних умов у цілому чи частково) через особистий кабінет в електронній формі (в установленому законодавством порядку).

Згідно з пунктом 3.1.7 Правил роздрібного ринку електричної енергії договір між електропостачальником та споживачем укладається, як правило, шляхом приєднання споживача до розробленого електропостачальником договору на умовах комерційної пропозиції, опублікованої електропостачальником.

Наведене узгоджується з умовами пунктом 3.2.5 Правил роздрібного ринку електричної енергії за яким укладення споживачем договору про постачання електричної енергії споживачу або договору про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг відбувається шляхом приєднання споживача до договору на умовах обраної споживачем комерційної пропозиції, для чого споживач подає такому електропостачальнику заяву-приєднання.

Договір про постачання електричної енергії споживачу є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, та вважається укладеним з дати відкриття особового рахунка за об`єктом споживача або внесення змін до такого особового рахунка, про що споживач інформується в передбаченому договором порядку (пункт 3.2.13 Правил роздрібного ринку електричної енергії).

Як встановлено судом за матеріалами справи, 16.12.2021 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Енерджі Трейд Груп» (постачальник за договором, позивач у справі) та Головним управлінням Національної поліції у м. Києві (споживач за договором, відповідач у справі) укладено Договір про постачання електричної енергії споживачу № ВРЕ-333-2021/830ВП3 (далі - Договір), який є публічним договором приєднання та який встановлює порядок та умови постачання електричної енергії як товарної продукції споживачу постачальником електричної енергії (пункт 1.1 Договору).

Терміни, що використовуються в цьому Договорі, використовуються в розумінні Закону України «Про ринок електричної енергії» та Правил роздрібного ринку електричної енергії, затверджених постановою ПКРЕКП від 14.03.2018 року №312 (пункт 1.2 Договору).

Розділами 2 - 13 Договору сторони узгодили предмет договору, умови постачання, якість постачання електричної енергії, ціну та порядок розрахунків, порядок обліку та оплати електричної енергії, права та обов`язки споживача та постачальника, відповідальність сторін, порядок зміни електропостачальника, порядок розв`язання спорів та форс-мажорні обставини, строк дії договору тощо.

Суд зазначає, що за приписами статті 180 Господарського кодексу України строком дії господарського договору є час, впродовж якого існують господарські зобов`язання сторін, що виникли на основі цього договору.

Відповідно до статті 631 Цивільного кодексу України час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору, є строком дії останнього.

За умовами пункту 13.1 Договору цей договір набирає чинності і вважається укладеним з моменту його підписання сторонами і діє до 31 грудня 2021 року включно, а в частині виконання зобов`язань сторонами - до повного їх виконання.

Вказаний Договір підписаний представниками споживача та постачальника та скріплені печатками сторін.

Судом встановлено, що укладений правочин за своїм змістом та правовою природою є договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу, який підпадає під правове регулювання норм § 5 глави 54 Цивільного кодексу України та § 3 глави 30 Господарського кодексу України.

Відповідно до частини 1 статті 275 Господарського кодексу України за договором енергопостачання енергопостачальне підприємство (енергопостачальник) відпускає електричну енергію, пару, гарячу і перегріту воду (далі - енергію) споживачеві (абоненту), який зобов`язаний оплатити прийняту енергію та дотримуватися передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного обладнання, що ним використовується. Окремим видом договору енергопостачання є договір постачання електричної енергії споживачу. Особливості постачання електричної енергії споживачам та вимоги до договору постачання електричної енергії споживачу встановлюються Законом України "Про ринок електричної енергії".

Згідно із частинами 1, 2 статті 714 Цивільного кодексу України за договором постачання енергетичних та інших ресурсів через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов`язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов`язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання. До договору постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин сторін.

За приписами частини 1 статті 276 Господарського кодексу України загальна кількість енергії, що відпускається, визначається за погодженням сторін. У разі якщо енергія виділяється в рахунок замовлення на пріоритетні державні потреби (ліміту), енергопостачальник не має права зменшувати абоненту цей ліміт без його згоди.

Відповідно до пункту 2.1 Договору за цим договором постачальник зобов`язується поставити споживачу електричну енергію для забезпечення потреб електроустановок споживача за кодом ДК 021:20-5 Електрична енергія (даті - товар), а споживач оплатити постачальнику вартість товару у строки та на умовах, встановлених ним Договором

Згідно з пунктом 2.2 Договору очікуваний обсяг закупівлі товару за цим договором визначено у Додатку №1 до цього договору. Зменшення обсягів здійснюється шляхом укладання додаткової угоди про внесення змін до цього договору за результатами переговорів сторін.

У Додатку №1 до Договору сторони погодили очікувані обсяги закупівлі електричної енергії, які становлять у листопаді 2021 року - 47 416 кВт/год, у грудні 2021 року - 96 788 кВт/год, а всього за 2021 рік - 144 204 кВт/год.

Відповідно до пункту 3.1 Договору сторони погодили, що строк постачання товару за договором: з 30.11.2021 року до 31.12.2021 року.

Згідно з пунктом 3.3 Договору обсяг фактичного споживання товару споживачем визначається па підставі даних комерційного обліку. Організація порядку здійснення комерційного обліку споживання товару споживачем здійснюється відповідно до вимог ПРРЕЕ, Кодексу комерційного обліку електричної енергії, затвердженого постановою НКРЕКП від 14.03.2018 року № 311 (далі - Кодекс комерційного обліку та інших нормативно-правових актів.

У відповідності до частини 1 статті 632 Цивільного кодексу України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін.

За змістом пункту 4.8 Правил роздрібного ринку електричної енергії форма та порядок оплати, терміни (строки) здійснення попередньої оплати, планових платежів та остаточного розрахунку зазначаються у договорі між електропостачальником та споживачем про постачання електричної енергії споживачу (комерційній пропозиції до договору).

Так, відповідно до умов пункту 5.1 Договору загальна вартість товару (сума Договору) становить 746 977,00 грн. та визначена у Додатку №2 до цього Договору.

Відповідно до Додатку № 2 до Договору сторони погодили Договірну ціну, яка становить 746 977,00 грн. за 144 204 кВт/год електроенергії за період з 30.11.2021 року по 31.12.2021 року (включно).

Відповідно до п.5.5 Договору ціна за одиницю товару може змінюватись у випадках, передбачених Законом України «Про публічні закупівлі»…зміна ціни за одиницю товару здійснюється шляхом укладення додаткової угоди про внесення змін до цього Договору за результатами переговорів сторін в частині коригування обсягів фактичного споживання товару споживачем без міни суми договору.

Згідно з пунктом 5.6 Договору сума цього Договору може бути зменшена залежно від зміни обсягів фактичною бюджетного фінансування споживача на ці цілі та в інших випадках, передбачених законодавством у сфері здійснення публічних закупівель.

Так, 22.12.2021 року між сторонами у справі була укладена Додаткова угода №870ВПЗ до Договору від 16.12.2021 року, відповідно до якої сторони домовились зменшити ціну на електричну енергію та винести зміни до Додатку №2 до Договору «Договірна ціна», а також до пункту 5.1 Договору, виклавши його у новій редакції, а саме: «Загальна вартість товару (сума Договору) становить 738 837,68 грн.»

Разом з цим, 23.12.2021 року між сторонами у справі була укладена ще одна Додаткова угода №830/879ВПЗ до Договору від 16.12.2021 року, відповідно до якої сторони домовились зменшити ціну на електричну енергію та внести зміни до Додатку №2 до Договору «Договірна ціна», а також до пункту 5.1 Договору.

Відповідно до пункту 5.1 Договору в редакції Додаткової угоди №830/879ВПЗ від 23.12.2021 року загальна вартість товару (сума Договору) становить 738 837,67 грн.

У Додатку №2 до Договору в редакції Додаткової угоди №830/879ВПЗ від 23.12.2021 року сторони погодили Договірну ціну, яка становить 738 837,67 грн. за 144 204 кВт/год електроенергії за період з 30.11.2021 року по 31.12.2021 року (не включно), у тому числі 245 614,92 грн. за 47 416 кВт/год за період з 30.11.2021 року по 01.12.2021 року (не включно) та 493 222,74 грн. за 96 788 кВт/год за період з 01.12.2021 року по 31.12.2021 року (не включно).

Відповідно до пункту 5.7 Договору обсяги спожитого товару визначаються за розрахунковий період, який становить 1 календарний місяць. Обсяг спожитого протягом розрахункового періоду товару визначається в порядку, встановленому Кодексом комерційного обліку. Розрахунковою датою (кінцем попереднього та початком наступного розрахункового періоду) є 1 число кожного календарного місяця.

Згідно пункту 5.4 Договору сума Договору не підлягає збільшенню, за виключенням випадків, передбачених законодавством у сфері здійснення публічних закупівель. Зміна умов Договору в часини збільшення його суми у випадках, визначених законодавством про публічні закупівлі, здійснюється шляхом укладення додаткової угоди про внесення змін до Договору за результатами переговорів сторін.

У відповідності до пункту 5.8 Договору оплата товару здійснюється споживачем протягом 10 робочих днів від дати підписання Акта приймання-передачі електричної енергії (далі - Акт) у формі оплати за фактично спожитий товар відповідно до даних комерційного обліку, на підставі Акта, який формується постачальником відповідно до п. 4.14 та п. 4.31 ПРРЕЕ.

В Акті окремо вказується розмір плати за послуги оператора системи розподілу.

Сторони узгодили, що погоджений у постачальника Акт із зазначенням обсягів спожитого товару, ціни за одиницю товару, розміру плати за послуги оператора системи розподілу та загальної суми до сплати є належним доказом для підтвердження обсягу фактичного споживання товару у відповідному розрахунковому періоді.

Докази того, що сторони узгодили інший порядок та строк оплати поставленої електроенергії за Договором в матеріалах справи відсутні.

Частиною першою статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

За приписами частин 1, 2 статті 251 Цивільного кодексу України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Датою виконання зобов`язань споживача щодо сплати за спожитий товар вважається дата, на яку оплачена сума коштів зараховується на спецрахунок постачальника (п.5.10 Договору).

Відповідно до пункту 5.3 Договору постачальник за цим Договором не має права вимагати від споживача будь-якої іншої плати, що не визначена цим договором.

Як встановлено судом за матеріалами справи та зазначено позивачем в позовній заяві, на виконання умов Договору у грудні 2021 року позивач здійснив поставку відповідачу електричної енергії у загальній кількості 185 973 кВт/год.

За умовами пункту 4.3. Правил роздрібного ринку електричної енергії дані, необхідні для формування платіжних документів, у тому числі щодо обсягів електричної енергії, надаються учасникам роздрібного ринку адміністратором комерційного обліку в порядку, встановленому Кодексом комерційного обліку. На підставі отриманих даних відповідно до умов договору (обраної споживачем комерційної пропозиції) сторони складають акти прийому-передачі проданих товарів та/або наданих послуг.

Пунктом 4.12 Правил роздрібного ринку електричної енергії передбачено, що розрахунки між споживачем та електропостачальником здійснюються за даними, отриманими від адміністратора комерційного обліку.

Відповідно до пункту 10 постанови НКРЕКП від 14.03.2018 року №312 до запуску електронної платформи Датахаб адміністратора комерційного обліку функції адміністратора комерційного обліку на роздрібному ринку електричної енергії, у тому числі адміністрування процедури зміни постачальника електричної енергії у межах території ліцензованої діяльності, виконує відповідний ОСР.

Організація комерційного обліку електричної енергії та надання даних комерційного обліку електричної енергії відповідно до забезпечення послуг комерційного обліку здійснюється у відповідності до Кодексу комерційного обліку електричної енергії, затвердженого постановою НКРЕКП від 14.03.2018 року № 311.

Відповідно до пункту 9.14.1 Кодексу комерційного обліку електричної енергії адміністратор комерційного обліку (АКО) має передавати адміністратору розрахунків (АР) та учасникам ринку сертифіковані дані комерційного обліку в обсязі, необхідному та достатньому для проведення ними розрахунків та виставлення рахунків своїм контрагентам.

Згідно з пунктом 12.4.4 Кодексу комерційного обліку електричної енергії до дати запуску інформаційного обміну між учасниками ринку через Датахаб функції АКО з ведення реєстрів точок комерційного обліку (ТКО), адміністрування процесів зміни електропостачальника, адміністрування припинення електропостачання та агрегації даних комерційного обліку виконують оператори системи за місцем провадження ними господарської діяльності з розподілу/передачі електричної енергії

З 1 січня 2019 року відповідно до Закону України "Про ринок електричної енергії" ПРАТ "ДТЕК Київські електромережі" є оператором системи розподілу в м. Києві та здійснює ліцензійну діяльність щодо розподілу (передачі) електричної енергії на підставі постанови НКРЕКП від 13.11.2018 року №1411.

Отже, ПРАТ "ДТЕК Київські електромережі" як оператор системи розподілу, виконує функції адміністратора комерційного обліку та функції постачальника послуг комерційного обліку електричної енергії у м. Києві.

Так, на підтвердження постачання обсягів електричної енергії у грудні 2021 року позивачем до матеріалів справи долучено лист № 1/08/11406 від 26.05.2022 року ПРАТ «ДТЕК Київські Електромережі» як оператора системи розподілу, відповідно до якого підтверджено обсяг споживання відповідачем розподіленої електричної енергії у період 01.12.2021 - 31.12.2021 року у загальному розмірі 185 973 кВт/год, яку йому поставив позивач по Договору № ВРЕ-333-2021/830ВП3 від 16.12.2021 року.

Заперечень щодо загального обсягу фактично спожитої електричної енергії за період 01.12.2021 - 31.12.2021 року в кількості 185 973 кВт/год, який визначений на підставі даних комерційного обліку оператора системи розподілу на об`єктах споживача (відповідача), останнім не надано.

Як свідчать матеріали справи, на виконання умов Договору між позивачем та відповідачем було підписано Акт приймання-передачі електричної енергії №9 від 17.12.2021 року про споживання відповідачем у листопаді 2021 року 47 416 кВт/год електроенергії на суму 245 614,93 грн. та Акт приймання-передачі електричної енергії №1 від 24.12.2021 року про споживання відповідачем у грудні 2021 року 96 788 кВт/год електроенергії на суму 493 222,74 грн., копії яких наявні в матеріалах справи.

Вказані обсяги спожитої Головним управлінням Національної поліції у м. Києві у листопаді та грудні 2021 року електричної енергії у загальному розмірі 144 204 кВт/год на загальну суму 738 837,67 грн. оплачені відповідачем платіжним дорученням №11933 від 17.12.2021 року на суму 245 614,93 грн. та платіжним дорученням №12499 від 24.12.2021 року на суму 493 222,74 грн., копії яких наявні в матеріалах справи.

Таким чином судом за матеріалами справи встановлено, що в свою чергу не заперечувалось сторонами, що Головне управління Національної поліції у м. Києві здійснило повну та своєчасну оплату замовленого згідно спірного Договору обсягу електричної енергії у загальному розмірі 144 204 кВт/год на загальну суму 738 837,67 грн.

Водночас, оскільки відповідно до даних комерційного обліку оператора системи розподілу ДТЕК Київські Електромережі на об`єктах відповідача за період 01.12.2021 - 31.12.2021 року обсяг фактичного споживання електроенергії становив 185 973 кВт/год, що підтверджується відповідним листом № 1/08/11406 від 26.05.2022 року, в той час, як відповідачем було оплачено за поставлену електричну енергію у грудні 2021 року у обсязі 96 788 кВт/год, то різниця між обсягами фактично спожитої та оплаченої відповідачем у вказаний період електроенергії становить 89 185 кВт/ год.

У зв`язку з наведеним позивачем було складено та надіслано на адресу Головного управління Національної поліції у м. Києві Акт приймання-передачі електричної енергії №8 від 31.12.2021 року про споживання відповідачем у грудні 2021 року 89 185 кВт/год електроенергії на суму 454 478,56 грн., що підтверджується описом вкладення у цінний лист від 10.02.2022 року, поштовою накладною №648 від 10.02.2022 року та фіскальним чеком від 10.02.2022 року, копії яких наявні в матеріалах справи.

Проте, вказаний Акт приймання-передачі на суму 454 478,56 грн. відповідачем не підписано та позивачу не повернуто.

Якщо одна із сторін здійснила фактичні дії щодо виконання договору, правові наслідки таких дій визначаються нормами Цивільного кодексу України (п. 8 ст. 181 Господарського кодексу України).

В свою чергу, заперечень щодо факту отримання та обсягів поставленої позивачем та спожитої відповідачем електроенергії за вказаним Актом приймання-передачі електричної енергії №8 від 31.12.2021 року відповідачем суду не надано.

Тобто, з огляду на умови пункту 5.8 Договору суд вважає вказаний підписаний в односторонньому порядку позивачем Акт приймання-передачі електричної енергії №8 від 31.12.2021 року за грудень 2021 року таким, що погоджений споживачем та постачальником, та є доказом належного виконання позивачем своїх зобов`язань в частині постачання електричної енергії.

Вказаний факт за відсутності будь - яких претензій споживача щодо обсягу та ціни прийнятої електричної енергії, а також ненадання жодних доказів наявності мотивованої відмови відповідача від підписання спірного акту на суму 454 478,56 грн. та/або повернення його дає змогу стверджувати про наявність у відповідача зобов`язання з оплати спожитої електричної енергії, а у позивача відповідного права вимагати такої оплати.

Відповідно до частини 1 ст. 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

В силу статей 525, 526 Цивільного кодексу України та ст. 193 Господарського кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, умов договору та вимог зазначених Кодексів, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі статтею 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Статтею 612 Цивільного кодексу Українивизначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 Цивільного кодексу України).

Відповідно до частини 2 статті 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

В свою чергу, заперечуючи проти задоволення позовних відповідач у відзиві на позовну заяву вказував про те, що у пункті 5.3 Договору передбачено, що постачальник за цим договором не має права вимагати від споживача будь-якої іншої плати за електричну енергію, що не визначена цим договором, звертаючи при цьому увагу на погоджений у Договорі та Додаткових угодах до нього обсяг електричної енергії, що підлягала поставці відповідачу, та загальну вартість такої енергії, яка становить 738 837,67 грн.

Відповідач наголошує, що жодних додаткових угод до Договору щодо збільшення Договірної ціни (суми Договору), а також на постачання електроенергії у грудні 2021 року в обсягах, що перевищують договірні, не підписував, отже, оскільки у грудні 2021 року ним було спожито всю електричну енергію, кількість якої була передбачена Договором та додатками до нього, на переконання відповідача, позивач не був зобов`язаний та не мав законних підстав постачати відповідачу електричну енергію в обсягах, що перевищує кількість, визначену умовами Договору.

Також відповідач вказує, що станом на 24.12.2021 року за Договором було спожито весь обсяг електричної енергії на усю суму Договору, оплату за спожиту електроенергію за цей період на суму 738 837,67 грн. відповідач здійснив у повному обсязі.

Додатково відповідач повідомляє, що Головне управління Національної поліції у м.Києві є бюджетною установою та фінансується за рахунок бюджетних коштів, тому зважаючи на приписи статті 23, 48 Бюджетного кодексу України не має законних підстав здійснювати оплату електричної енергії понад розмір бюджетних асигнувань та понад суми, що визначені згідно з умовами договору на постачання електричної енергії, позаяк не може вийти за межі Договірної ціни і фінансування в бік збільшення за Договором, який був укладений за результатом проведення процедури закупівлі, що також передбачено у пунктах 5.4, 5.12 Договору.

Таким чином, як встановлено судом та зазначено позивачем в позовній заяві, свої зобов`язання щодо сплати Товариству з обмеженою відповідальністю «Енерджі Трейд Груп» як постачальнику електричної енергії грошових коштів в сумі 454 478,56 грн. у встановлений строк, всупереч вимогам цивільного та господарського законодавства, а також умовам Договору відповідач не виконав, в результаті чого у Головного управління Національної поліції у м. Києві утворилась заборгованість перед позивачем за наведеним Договором у розмірі вартості фактично спожитої в грудні 2021 року електричної енергії, яку останній просив стягнути в поданій суду позовній заяві.

За приписами статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу.

У відповідності до статті 124, пунктів 2, 3, 4 частини 2 статті 129 Конституції України, статей 2, 7, 13 Господарського процесуального кодексу України основними засадами судочинства є рівність всіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно зі статтею 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд наголошує, що відповідно до статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Таким чином обов`язок доказування, а отже і подання доказів відповідно до статті 74 Господарського процесуального кодексу України, покладено саме на сторони та інших учасників судового процесу, а тому суд лише створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

При цьому відповідачем не надано суду жодних доказів на підтвердження відсутності боргу або письмових пояснень щодо неможливості надання таких доказів.

Відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Доказів визнання недійсним чи розірвання Договору № ВРЕ-333-2021/830ВПЗ про постачання електричної енергії споживачу від 16.12.2021 року та/або його окремих положень суду не надано.

Будь-які заперечення щодо порядку та умов Договору на час його підписання та під час виконання з боку сторін відсутні.

Щодо заперечень відповідача проти позову з посиланням на неможливість зміни сторонами істотних умов договору про закупівлю, зокрема, збільшення обсягів закупівлі, зважаючи на приписи Закону України "Про публічні закупівлі" суд зазначає, що відповідно до абз. 2 частини 1 статті 175 Господарського кодексу України майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

З положень статті 509 Цивільного кодексу України, статті 173 Господарського кодексу України вбачається, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Договір про закупівлю - господарський договір, що укладається між замовником і учасником за результатами проведення процедури закупівлі/спрощеної закупівлі та передбачає платне надання послуг, виконання робіт або придбання товару (пункт 6 частини 1 статті 1 Закону України «Про публічні закупівлі»).

За матеріалами справи судом встановлено, що спірний Договір про постачання електричної енергії споживачу № ВРЕ-333-2021/830ВП3 від 16.12.2021 року був укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Енерджі Трейд Груп» та Головним управлінням Національної поліції у м. Києві за результатами проведення процедури закупівлі, відповідно до положень Закону України «Про публічні закупівлі» та з урахуванням особливостей, передбачених Законом України «Про ринок електричної енергії» та Правил роздрібного ринку електричної енергії, а відтак правовідносини між сторонами регулюються також приписами вказаного Закону, який установлює правові та економічні засади здійснення закупівель товарів, робіт і послуг для забезпечення потреб держави та територіальної громади.

Згідно з пунктом 3 частини 1 статті 2, частини 1 статті 3 Закону України «Про публічні закупівлі» цей закон застосовується до замовників, за умови що вартість предмета закупівлі товару (товарів), послуги (послуг) дорівнює або перевищує 200 тисяч гривень, а робіт - 1,5 мільйона гривень.

Згідно з частиною 10 статті 3 вищевказаного Закону України «Про публічні закупівлі» забороняється придбання товарів, робіт і послуг до/без проведення процедур закупівель/спрощених закупівель, визначених цим Законом, та укладення договорів про закупівлю, які передбачають оплату замовником товарів, робіт і послуг до/без проведення процедур закупівель/спрощених закупівель, визначених цим Законом. Замовник не має права ділити предмет закупівлі на частини з метою уникнення проведення процедури відкритих торгів/спрощених закупівель або застосування цього Закону, зокрема положень частини третьої статті 10 цього Закону.

Частиною 4 статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі" встановлено, що умови договору про закупівлю не повинні відрізнятися від змісту тендерної пропозиції/пропозиції за результатами електронного аукціону (у тому числі ціни за одиницю товару) переможця процедури закупівлі/спрощеної закупівлі або узгодженої ціни пропозиції учасника у разі застосування переговорної процедури, крім випадків визначення грошового еквівалента зобов`язання в іноземній валюті та/або випадків перерахунку ціни за результатами електронного аукціону в бік зменшення ціни тендерної пропозиції/пропозиції учасника без зменшення обсягів закупівлі.

Істотні умови договору про закупівлю не можуть змінюватися після його підписання до виконання зобов`язань сторонами в повному обсязі, крім випадків, визначених в частині 5 статті 41 вищевказаного Закону, зокрема, у разі зменшення обсягів закупівлі, з урахуванням фактичного обсягу видатків замовника; збільшення ціни за одиницю товару до 10 відсотків пропорційно збільшенню ціни такого товару на ринку у разі коливання ціни такого товару на ринку за умови, що така зміна не призведе до збільшення суми, визначеної в договорі про закупівлю.

Положення аналогічного змісту закріплені також у пункті 13.4 Договору.

Окрім цього, згідно з пунктом 5.4 Договору сума Договору не підлягає збільшенню, за виключенням випадків, передбачених законодавством у сфері здійснення публічних закупівель. Зміна умов Договору в часини збільшення його суми у випадках, визначених законодавством про публічні закупівлі, здійснюється шляхом укладення додаткової угоди про внесення змін до Договору за результатами переговорів сторін.

Пунктом 12 частини 1 статті 2 Бюджетного кодексу України визначено, що бюджетні установи - органи державної влади, органи місцевого самоврядування, а також організації, створені ними у встановленому порядку, що повністю утримуються за рахунок відповідно державного бюджету чи місцевого бюджету. Бюджетні установи є неприбутковими.

Відповідно до пункту 47 частини 1 статті 2 Бюджетного кодексу України в редакції, чинній на момент укладення договору, розпорядник бюджетних коштів - бюджетна установа в особі її керівника, уповноважена на отримання бюджетних асигнувань, взяття бюджетних зобов`язань, довгострокових зобов`язань за енергосервісом та здійснення витрат бюджету.

Бюджетне асигнування - повноваження розпорядника бюджетних коштів, надане відповідно до бюджетного призначення, на взяття бюджетного зобов`язання та здійснення платежів, яке має кількісні, часові та цільові обмеження. Бюджетне зобов`язання - будь-яке здійснене відповідно до бюджетного асигнування розміщення замовлення, укладення договору, придбання товару, послуги чи здійснення інших аналогічних операцій протягом бюджетного періоду, згідно з якими необхідно здійснити платежі протягом цього ж періоду або у майбутньому (п.п. 6, 7 частини 1 статті 2 Бюджетного кодексу України).

Бюджетні установи мають право брати бюджетні зобов`язання, витрачати бюджетні кошти на цілі та в межах, установлених затвердженими кошторисами, планами асигнувань загального фонду бюджету, планами надання кредитів із загального фонду бюджету, планами спеціального фонду. Обсяг бюджетних зобов`язань, узятих бюджетною установою протягом року, повинен забезпечити зменшення рівня заборгованості за бюджетними зобов`язаннями минулих періодів та недопущення виникнення заборгованості за бюджетними зобов`язаннями у поточному році. У разі скорочення асигнувань розпорядники повинні вживати заходів до ліквідації або скорочення обсягу бюджетних зобов`язань, які перевищують уточнені плани асигнувань загального фонду бюджету, плани надання кредитів із загального фонду бюджету, плани спеціального фонду, плани використання бюджетних коштів, помісячні плани використання бюджетних коштів.

Згідно з частиною 14 статті 23 Бюджетного кодексу України обсяг видатків на оплату енергосервісу на відповідний бюджетний період встановлюється законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет) у межах бюджетних призначень відповідного головного розпорядника бюджетних коштів у сумі, визначеній згідно з умовами договору енергосервісу, у межах скорочення видатків на оплату комунальних послуг та енергоносіїв, щодо яких здійснюється енергосервіс, відносно суми видатків, необхідної для оплати середньорічного обсягу споживання таких комунальних послуг та енергоносіїв за останні три роки, що передують року запровадження енергосервісу. Зазначений обсяг видатків визначається виходячи з цін (тарифів), очікуваних у бюджетному періоді, на який встановлюються бюджетні призначення.

У разі якщо у звітному періоді фактичне скорочення зазначених видатків менше запланованого згідно з умовами договору, розпорядник бюджетних коштів у порядку, визначеному частиною сьомою цієї статті, забезпечує перерозподіл бюджетних асигнувань для збільшення видатків на оплату комунальних послуг та енергоносіїв за рахунок зменшення видатків на оплату енергосервісу на суму різниці між фактичним і запланованим зменшенням зазначених видатків.

Відповідно до частини 3 статті 48 Бюджетного кодексу України розміщення замовлення, укладення договору, придбання товару, послуги чи здійснення інших аналогічних операцій протягом бюджетного періоду, за якими розпорядником бюджетних коштів взято зобов`язання без відповідних бюджетних асигнувань або з перевищенням повноважень, встановлених цим Кодексом та законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет), є недійсними. За такими операціями не виникають бюджетні зобов`язання та не утворюється бюджетна заборгованість.

Зі змісту частини 3 статті 51 Бюджетного кодексу України вбачається, що розпорядники бюджетних коштів забезпечують у повному обсязі проведення розрахунків за електричну та теплову енергію, водопостачання, водовідведення, природний газ, інші енергоносії, комунальні послуги та послуги зв`язку, які споживаються бюджетними установами, та укладають договори за кожним видом відповідних послуг у межах бюджетних асигнувань, затверджених у кошторисі.

У пункті 5.12 Договору сторонами узгоджено, що відповідно до абзацу другого пункту 2.2. глави 2 Порядку реєстрації та обліку бюджетних зобов`язань розпорядників бюджетних коштів та одержувачів бюджетних коштів в органах Державної казначейської служби України, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 02.03.2012 року №309, факт узяття бюджетного зобов`язання за цим Договором відбудеться за умови взяття на облік органом Казначейства кошторису споживача на 2021 рік.

Споживач, як розпорядник бюджетних коштів, зобов`язується виконати усі передбачені законодавством дії та подати до відповідного органу Держказначейства документи на підтвердження факту узяття бюджетного зобов`язання за цим Договором протягом 7 робочих днів з дати взяття на облік органом Казначейства кошторису Головного управління Національної поліції у м. Києві на 2021 рік.

Враховуючи наведені приписи законодавства та умови спірного Договору відповідач як розпорядник бюджетних коштів нижчого рівня (отримувач бюджетних коштів) є замовником послуг в обсязі та в межах видатків, що визначені розпорядниками бюджетних коштів вищого рівня, а отже зобов`язання відповідача перед позивачем щодо розрахунку за електричну енергію обмежувались обсягом замовлення за бюджетні кошти, яке (замовлення) відповідало ціні Договору, в редакції Додаткової угоди №830/879ВПЗ від 23.12.2021 року, а саме 738 837,67 грн., що була сплачена відповідачем позивачу в повному обсязі за рахунок коштів бюджету в межах бюджетних асигнувань.

Обставин, які б свідчили про погодження між сторонами інших умов Договору або перерахування відповідачу коштів бюджету для розрахунку з позивачем за отриману електричну енергію у спірний період в обсягах та на суму, що перевищують договірні, судом не встановлена та матеріалами справи не підтверджується.

Виходячи зі змісту вказаного Закону Україні «Про публічні закупівлі» та умов Договору, згідно п.п. 5.6, 13.4 якого сума цього Договору та ціна за одиницю товару може бути зменшена залежно від зміни обсягів фактичного бюджетного фінансування на ці цілі та в інших випадках, передбачених законодавством у сфері здійснення публічних закупівель, збільшення ціни Договору та обсягу закупівлі додатковою угодою не здійснювалось, отже обсяг електричної енергії за спірним Актом прийому-передачі електричної енергії №8 від 31.12.2021 року на суму 454 478,56 грн. виходить за межі граничного обсягу зобов`язання, передбаченого умовами спірного Договору, який повністю виконаний сторонами, виходячи із його істотних умов, що підтверджується наявними в матеріалах справи доказами.

Згідно п. 1.2.15 ПРРЕЕ на роздрібному ринку не допускається споживання (використання) електричної енергії споживачем без укладення відповідно до цих Правил договору з електропостачальником та інших договорів, передбачених цими Правилами.

Дані, необхідні для формування платіжних документів, у тому числі щодо обсягів електричної енергії, надаються учасникам роздрібного ринку адміністратором комерційного обліку в порядку, встановленому Кодексом комерційного обліку. На підставі отриманих даних відповідно до умов договору (обраної споживачем комерційної пропозиції) сторони складають акти прийому-передачі проданих товарів та/або наданих послуг (п.4.3 ПРРЕЕ).

Наразі, як встановлено судом та зазначалось вище, фактичне прийняття відповідачем як споживачем електричної енергії у спірному обсязі на суму 454 478,56 грн. згідно Акту прийому-передачі електричної енергії №8 від 31.12.2021 року відповідачем не заперечувалось.

За приписами частини 7 статті 276 Господарського кодексу України оплата енергії, що відпускається, здійснюється, як правило, у формі попередньої оплати. За погодженням сторін можуть застосовуватися планові платежі з наступним перерахунком або оплата, що провадиться за фактично відпущену енергію.

Відповідно до п. 4.7 ПРРЕЕ оплата електричної енергії здійснюється споживачем виходячи з умов відповідного договору про постачання електричної енергії і може, зокрема, бути у формі:

1) планових платежів з наступним перерахунком (остаточним розрахунком), що проводиться за фактично відпущену електричну енергію згідно з даними комерційного обліку;

2) попередньої оплати з остаточним розрахунком, що проводиться за фактично відпущену електричну енергію згідно з даними комерційного обліку;

3) оплати за фактично відпущену електричну енергію відповідно до даних комерційного обліку.

Крім того, обсяги спожитої електричної енергії визначаються за розрахунковий період, який становить 1 календарний місяць (п. 2.3.13 ПРРЕЕ).

Аналогічний розрахунковий період передбачений умовами п. 5.7 Договору, згідно якого обсяги спожитого товару визначаються за розрахунковий період, який становить 1 (один) календарний місяць.

В свою чергу, враховуючи наявні законодавчі зміни, суд зазначає, що одними з загальних засад цивільного законодавства, передбачених ст. 3 Цивільного кодексу України, є справедливість, добросовісність та розумність. Водночас вказані принципи є і принципами зобов`язального права, наведеними в ст. 509 Цивільного кодексу України.

Зокрема, цивільні правовідносини, що виникли між сторонами на підставі спірного Договору та під час його реалізації покладають зобов`язання як на позивача як постачальника електричної енергії, так і на відповідача як споживача, в тому числі в частині прийняття та споживання електричної енергії у передбачених Договором обсягах, з подальшою їх оплатою, в тому числі у випадку перевищення договірних спожитих обсягів.

За висновками суду, споживання відповідачем електричної енергії понад договірну величину, узгоджену сторонами в Договорі, враховуючи передбачені ст.ст. 3, 509 ЦК України загальні принципи зобов`язальних правовідносин, не звільняє відповідача як споживача електричної енергії від зобов`язання з оплати її спожитого та використаного у спірному періоді обсягу, тобто споживач повинен здійснювати оплату за фактично спожиту електричну енергію за Договором протягом розрахункового періоду.

За приписами ст. 58 Закону України "Про ринок електричної енергії" споживач повинен дотримуватися правил технічної експлуатації, правил безпеки під час експлуатації власних електроустановок, нормативно-правових актів, що регулюють функціонування ринку електричної енергії, та умов укладених договорів.

Окрім цього пунктом 5.5.5 ПРРЕЕ передбачено обов`язки споживача електричної енергії, серед яких, зокрема, користуватися електричною енергією виключно на підставі договору (договорів), сплачувати за електричну енергію та надані йому послуги відповідно до укладених договорів та за умови неповної оплати за спожиту електричну енергію припинити власне електроспоживання відповідно до умов договору.

Додатково суд зазначає, що відповідно до ст. 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства. Первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Відповідно до частини 1 статті 9 Закону «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій, та які повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Отже, за висновками суду, з урахуванням положень укладеного між сторонами Договору, а саме п. 5.8, документом, який підтверджує як факт виконання позивачем зобов`язання з постачання електроенергії відповідачеві, так і факт виникнення у останнього зобов`язання з її оплати, є акти приймання - передачі електричної енергії, який позивачем належним чином оформлений та направлений відповідачеві.

Тобто, саме цей документ є первинним бухгалтерським документом, який засвідчує здійснення господарської операції і містить інформацію про вартість переданої електричної енергії.

Щодо посилання відповідача на неотримання ним Акту приймання-передачі електричної енергії від 31.12.2021 року та листа №032033/2022 від 10.02.2022 року, що підтверджується листом №1313/125/21/04-22 «Про передачу документів» від 11.08.2022 року управління логістики та матеріально-технічного забезпечення Головного управління Національної поліції у м. Києві, суд зазначає, що належними доказами, що підтверджують факт надсилання на адресу відповідача вказаного Акту приймання-передачі, акту звірки взаєморозрахунків та супровідного листа є наявні в матеріалах справи опис вкладення у цінний лист на ім`я ГУ Національної поліції у м. Києві (01601, м. Київ, вул. Володимирська, 15) від 10.02.2022 року, накладна №648 від 10.02.2022 року та фіскальний чек від 10.02.2022 року, в той час як згаданий відповідачем лист №1313/125/21/04-22 «Про передачу документів» від 11.08.2022 року є внутрішнім документом відповідача.

Таким чином, зважаючи на умови спірного Договору та приписи ч. 1 ст. 57 Закону України "Про ринок електричної енергії" електропостачальники мають право на своєчасне та в повному обсязі отримання коштів за використану електричну енергію та послуги з постачання електричної енергії відповідно до укладених договорів, отже поставлені позивачем та прийняті обсяги електричної енергії за Акту прийому-передачі електричної енергії №8 від 31.12.2021 року в сумі 454 478,56 грн. є такими, що підлягають оплаті відповідачем.

Зважаючи на вищевикладене, оскільки матеріалами справи підтверджується фактичне споживання відповідачем електричної енергії в грудні 2021 року в обсязі 89 185,00 кВт/год, оскільки матеріалами справи підтверджується факт невиконання відповідачем своїх зобов`язань щодо повної та своєчасної оплати поставленої електричної енергії у добровільному порядку, розмір заборгованості, встановлений судом, відповідає фактичним обставинам справи, та на момент прийняття рішення доказів погашення заборгованості в сумі 454 478,56 грн. відповідач суду не представив, як і доказів, що спростовують вищевикладені обставини, тому вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості за фактично поставлену електричну енергію підлягають задоволенню у вказаній сумі.

Суд зазначає, що правові наслідки порушення юридичними і фізичними особами своїх грошових зобов`язань передбачені, зокрема, приписами статей 549-552, 611, 625 Цивільного кодексу України.

Згідно з частиною 2 статті 9 названого Кодексу законом можуть бути передбачені особливості регулювання майнових відносин у сфері господарювання. Відповідні особливості щодо наслідків порушення грошових зобов`язань у зазначеній сфері визначено статями 229-232, 234, 343 Господарського кодексу України та нормами Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань».

З урахуванням приписів статті 549, частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України та статті 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» правовими наслідками порушення грошового зобов`язання, тобто зобов`язання сплатити гроші, є обов`язок сплатити не лише суму основного боргу, а й неустойку (якщо її стягнення передбачене договором або актами законодавства), інфляційні нарахування, що обраховуються як різниця добутку суми основного боргу на індекс (індекси) інфляції, та проценти річних від простроченої суми основного боргу.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як вбачається з аналізу статей 612, 625 Цивільного кодексу України право кредитора вимагати сплату боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних, які не є штрафними санкціями, є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору.

Зазначені інфляційні нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання. Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Суд зазначає, що інфляційні нарахування на суму боргу здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.

При цьому розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Аналогічна правова позиція щодо застосування частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.06.2019 року у справі № 916/190/18, постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 05.07.2019 року у справі № 905/600/18 та постанові Верховного Суду від 03.10.2019 року у справі № 905/587/18.

Згідно правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 917/1421/18, оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 Цивільного кодексу України, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць із моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

Враховуючи вищевикладене, позивачем нараховано та пред`явлено до стягнення на підставі статті 625 Цивільного кодексу України 5 341,31 грн. процентів річних та 63 984,08 грн. втрат від інфляції за період з 28.02.2022 року по 20.07.2022 року, які останній просив стягнути з відповідача відповідно до наданого розрахунку.

З огляду на вимоги статті 86 Господарського процесуального кодексу України господарський суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв`язку з порушенням грошового зобов`язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань.

Тобто, визначаючи розмір заборгованості за Договором, зокрема, в частині пені, відсотків річних та інфляційних втрат суд зобов`язаний належним чином дослідити поданий стороною доказ (в даному випадку - розрахунок заборгованості та нарахувань), перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування і навести у рішенні свій розрахунок - це процесуальний обов`язок суду.

В свою чергу, відповідачем не надано суду контррозрахунку заявлених до стягнення позовних вимог або заперечень щодо здійсненого позивачем розрахунку, позаяк відповідач заперечує наявність обов`язку зі сплати спірної суми на підставі укладеного між сторонами Договору № ВРЕ-333-2021/830ВП3 від 16.12.2021 року в цілому.

Як зазначено в 1.7 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013 року «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань», якщо у договорі або законі не встановлено строку (терміну), у який повинно бути виконано грошове зобов`язання, судам необхідно виходити з приписів частини другої статті 530 Цивільного кодексу України.

Згідно з статтею 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Днем пред`явлення вимоги кредитором слід вважати день, у який боржник одержав надіслану йому вимогу, а в разі якщо вимогу надіслано засобами поштового зв`язку і підприємством зв`язку здійснено повідомлення про неможливість вручення поштового відправлення, то днем пред`явлення вимоги, за висновками суду та за умови відсутності іншого, є дата оформлення названим підприємством цього повідомлення.

Оскільки згаданою статтею 530 Цивільного кодексу України не визначена форма пред`явлення вимоги кредитором, останній може здійснити своє право як шляхом надіслання платіжної вимоги-доручення, так і шляхом звернення до боржника з листом, телеграмою, надіслання йому рахунка (рахунка-фактури), акта приймання-передачі наданих послуг тощо.

Суд приймає до уваги, що позивач звертався до відповідача з листом №032033/2022 від 10.02.2022 року щодо підписання Акту приймання-передачі електричної енергії від 31.12.2021 року на суму 454 478,56 грн. та вказаний лист отриманий відповідачем 14.02.2022 року, про що свідчить дані відстеження поштового відправлення за №648 на сайті поштового оператора. Отже, відповідач зобов`язаний був сплатити вартість спожитої електричної енергії в сумі 454 478,56 грн. у строк до 21.02.2022 року включно.

Відповідно до наданого до позовної заяви розрахунку, позивач просив стягнути з відповідача проценти річних та інфляційні втрати, які розраховані за період з 28.02.2022 року по 20.07.2022 року. Отже визначений позивачем період нарахування не включає в себе період часу з 22.02.2022 року по 27.02.2022 року, у зв`язку з чим суд, з урахуванням приписів статті 86 ГПК України, здійснює перевірку нарахування позивачем заявлених до стягнення процентів річних та інфляційних втрат не виходячи за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання зобов`язання.

За результатами здійсненої перевірки нарахування позивачем заявлених до стягнення процентів річних та втрат від інфляції, судом встановлено, що розмір процентів річних та інфляційних втрат, перерахований судом у відповідності до фактичних обставин та приписів чинного законодавства, з урахуванням визначеного позивачем періоду прострочення з 28.02.2022 року по 20.07.2022 року, відповідає вимогам зазначених вище норм законодавства та є арифметично вірним, тому вказані вимоги позивача про стягнення з відповідача 5 341,68 грн. процентів річних та 63 172,52 грн. втрат від інфляції підлягають задоволенню.

Щодо нарахованих позивачем та заявлених до стягнення з відповідача штрафних санкцій у вигляді пені в сумі 53 541,31 грн. за період з 28.02.2022 року до 20.07.2022 року суд зазначає, що згідно приписів частини 1 статті 216 Господарського кодексу України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Відповідно до положень частин 1, 4 статті 217 Господарського кодексу України господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. Господарські санкції застосовуються у встановленому законом порядку за ініціативою учасників господарських відносин.

Виходячи з положень частини 1 статті 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Згідно пункту 1 статті 546, статті 547 Цивільного кодексу виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом (частина 1 статті 548 Цивільного кодексу).

У відповідності до статті 549 Цивільного кодексу неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного або неналежно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Суд зазначає, що розмір штрафних санкцій відповідно до частини 4 статті 231 Господарського кодексу України встановлюється законом. У разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в передбаченому договором розмірі. Відповідно, законодавець пов`язує можливість застосування штрафних санкцій за порушення строків виконання зобов`язань саме з умовами їх встановлення у договорі за відсутності законодавчого врегулювання розміру таких санкцій.

Водночас частиною 6 статті 231 Господарського кодексу України передбачено можливість встановлення санкції за порушення грошових зобов`язань у відсотках до облікової ставки НБУ як одиниці вимірювання такої санкції. Однак саме зобов`язання зі сплати пені має визначатися згідно з укладеним сторонами договором, інакше буде порушуватися принцип свободи договору, оскільки сторони мають право і не встановлювати жодних санкцій за порушення строків розрахунку.

Статтями 1, 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» визначено, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочення платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Згідно з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 10.12.2019 року у справі № 904/4156/18, розмір пені за порушення грошових зобов`язань встановлюється в договорі за згодою сторін. У тому випадку, коли правочин не містить в собі умов щодо розміру та бази нарахування пені, або містить умову про те, що пеня нараховується відповідно до чинного законодавства, сума пені може бути стягнута лише в разі, якщо обов`язок та умови її сплати визначено певним законодавчим актом.

Як встановлено судом за матеріалами справи, позивачем нараховано на підставі пункту 8.5 Договору та пред`явлено до стягнення з відповідача пеню в сумі 53 541,31 грн.

Згідно правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду від 05.09.2019 року у справі № 908/1501/18, якщо сторони не передбачили умовами договору можливість сплати пені за порушення строків виконання зобов`язань та не визначали її розміру, то немає підстав для стягнення пені у розмірі, не погодженому в договірному порядку та прямо не встановленому законом.

Натомість, як встановлено судом, постачання позивачем відповідачу електричної енергії у грудні 2021 року на спірну суму здійснювалось понад обсяг постачання, передбачений Договором постачання електроенергії споживачу № ВРЕ-333-2021/830ВП3 від 16.12.2021 року.

Доказів наявності будь-яких інших угод між сторонами щодо погодження відповідальності відповідача у вигляді сплати пені за прострочення виконання спірних грошових зобов`язань матеріали справи не містять та сторонами суду не надано.

Таким чином, оскільки з матеріалів справи не вбачається та позивачем не доведено укладення між сторонами у справі письмового правочину щодо забезпечення виконання відповідачем грошового зобов`язання у вигляді неустойки (пені), а розмір пені актом цивільного законодавства у спірних правовідносинах сторін також не встановлено, наведене виключає правові підстави для стягнення з відповідача пені, нарахованої позивачем, у зв`язку з чим підстави для задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача 53 541,31 грн. пені відсутні.

Відповідно до частини 1 статті 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України та на засадах верховенства права (частина 1 статті 6 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").

Аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (див. рішення від 21 січня 1999 року в справі "Гарсія Руїз проти Іспанії", від 22 лютого 2007 року в справі "Красуля проти Росії", від 5 травня 2011 року в справі "Ільяді проти Росії", від 28 жовтня 2010 року в справі "Трофимчук проти України", від 9 грудня 1994 року в справі "Хіро Балані проти Іспанії", від 1 липня 2003 року в справі "Суомінен проти Фінляндії", від 7 червня 2008 року в справі "Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії") свідчить, що право на мотивоване (обґрунтоване) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес.

Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.

Відповідно до пункту 58 рішення ЄСПЛ Справа "Серявін та інші проти України" (Заява № 4909/04) від 10.02.2010 у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п. 29).

При цьому суд наголошує, що усі інші доводи та міркування сторін, окрім зазначених у мотивувальній частині рішення, взяті судом до уваги, однак не спростовують висновків суду та не суперечать дійсним обставинам справи і положенням чинного законодавства.

Рішення суду про задоволення позову може бути прийнято виключно у тому випадку, коли подані позивачем докази дозволять суду зробити чіткий, конкретний та безумовний висновок про обґрунтованість та законність вимог позивача.

У відповідності до пункту 1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 № 6 "Про судове рішення" рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з`ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

З огляду на вищевикладене, виходячи з того, що позов частково доведений позивачем, обґрунтований матеріалами справи та відповідачем не спростований, суд доходить висновку, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до частини 1 статті 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються судом на сторони пропорційно розміру задоволених позивних вимог.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст.ст. 73-80, 86, 129, 233, 236, 237, 238, 240, 241 Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з Головного управління Національної поліції у м. Києві (вул. Володимирська, 15, м. Київ, 01601; ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Енерджі Трейд Груп" (вул. І. Мазепи 6, м. Київ, 01010; ) 454 478 (чотириста п`ятдесят чотири тисячі чотириста сімдесят вісім) 56 грн. основного боргу, 5 341 (п`ять тисяч триста сорок одну) грн. 31 коп. процентів річних, 63 984 (шістдесят три тисячі дев`ятсот вісімдесят чотири) грн. 08 коп. інфляційних втрат та 8 660 (вісім тисяч шістсот шістдесят) грн. 18 коп. судового збору.

3. В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

4. Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (частина 1 статті 256 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно частини 2 статті 256 Господарського процесуального кодексу України учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено та підписано 02 травня 2023 року.

Суддя А.М. Селівон