ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" травня 2023 р. Справа№ 910/5098/22

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Яковлєва М.Л.

суддів: Шаптали Є.Ю.

Тищенко О.В.

за участю секретаря судового засідання: Гончаренка О.С.

за участю представників учасників справи згідно протоколу судового засідання від 11.05.2023 у справі №910/5098/22 (в матеріалах справи)

розглянувши у відкритому судовому засіданні

матеріали апеляційної скарги Акціонерного товариства «Київгаз»

на рішення Господарського суду міста Києва від 12.01.2023, повний текст якого складений 26.01.2023

у справі № 910/5098/22 (суддя Павленко Є.В.)

за позовом Акціонерного товариства «Укртрансгаз»

до Акціонерного товариства «Київгаз»

про повернення безпідставно набутого майна

ВСТАНОВИВ:

Позов заявлено про зобов`язання відповідача повернути позивачу в натурі безпідставно набутий природний газ в обсязі 513,244 тис. куб.м. на підставі ст. 1212 ЦК України.

У обґрунтування вимог заявленого позову позивач послався на те, що:

- до 01.01.2020 він виконував функції оператора газотранспортної системи на якого, серед іншого, покладено обов`язок здійснення балансування газотранспортної системи, тобто врівноваження попиту та пропозиції природного газу у газотранспортній системі, що охоплює і фізичне балансування попиту та пропозиції природного газу у газотранспортній системі. Фізичне балансування це заходи, що вживаються оператором газотранспортної системи для забезпечення цілісності газотранспортної системи, а саме, необхідного співвідношення обсягів природного газу, що фізично надійшли через точки входу і обсягів природного газу, фізично відібраного з точок виходу. Для здійснення фізичного балансування оператор газотранспортної системи придбаває природний газ;

- для належного здійснення фізичного балансування позивачем у квітні 2019 було придбано 248 600,00 тис. куб.м. природного газу;

- зі звіту з розподілу природного газу по АТ «Київгаз» за квітень 2019 року слідує, що витрати газу по відповідачу становлять 820,401 тис. куб.м., з яких 293,905 тис. куб.м. природного газу придбано у ТОВ «Київгазтрейд», а 13,252 тис. куб.м. - у ТОВ «Київгазтрейд»;

- отже 513,244 тис. куб.м. (820,401-293,905-13,252) природного газу фактично було відібрано відповідачем з ресурсу позивача, який, як оператор газотранспортної системи, для уникнення порушення співвідношення обсягів природного газу, що фізично надійшли через точки входу і обсягів природного газу, які були фізично відібрані з точок виходу, здійснив фізичне балансування та подав до газотранспортної системи власні обсяги природного газу;

- вказане свідчить про те, що відповідач в квітні 2019 набув природній газ в обсязі 513,244 тис. куб.м. власником якого є позивач без будь-якої підстави;

- те, що природній газ в обсязі 513,244 тис. куб.м. який отримав відповідач не є природнім газом, який було відібрано з його сховищ, підтверджується судовими рішеннями у справі № 910/9865/19 за позовом Акціонерного товариства «Київгаз» до Акціонерного товариства «Укртрансгаз» про зобов`язання вчинити дії, захист ділової інформації та стягнення моральної шкоди (рішення Господарського суду міста Києва від 29.10.2019, постанова Північного апеляційного господарського суду від 10.02.2020 та постанова Верховного Суду від 08.09.2020).

Відповідач проти задоволення позову заперечив пославшись на те, що:

- у матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б свідчили про відбирання відповідачем природного газу саме з ресурсу позивача;

- спір щодо відбору вказаного газу виник між сторонами на підставі договору зберігання (закачування, відбору) природного газу від 08.08.2018 № , що виключає застосування до даних правовідносин положень ст. 1212 ЦК України;

- позивач не надав суду доказів того, що у квітні 2019 року у відповідача був негативний небаланс в обсязі 513,244 тис. куб.м, оскільки цей обсяг газу відповідач відібрав з власного ресурсу, який перебував на зберіганні у підземному газосховищі позивача на підставі вищезазначеного договору зберігання, що підтверджується відповідними актом наданих послуг від 30.04.2019 № 2000205/04.19//ПВдоб та оплатив позивачу послуги індивідуальної потужності відбору газу на добу, що підтверджується платіжним дорученням № 4081 від 11.05.2019 на суму 49 591,69 грн. Саме цей газ у спірному обсязі, відібраний з підземних сховищ, був використаний відповідачем у власній господарській діяльності;

Рішенням Господарського суду міста Києва від 12.01.2023 у справі № 910/5098/22 позов задоволений, відповідача зобов`язано повернути позивачу в натурі майно - природній газ, в обсязі 513,244 тис. куб.м., до стягнення з відповідача на користь позивача присуджено 235 886,94 грн. судового збору.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що:

- з матеріалів справи вбачається, що відповідач не заперечує того, що ним у квітні 2019 року з газотранспортної системи було відібрано 820,401 тис. куб.м природного газу, стверджуючи при цьому, що 513,244 тис. куб.м з цього обсягу - це газ, який, як стверджує відповідач, є його власністю та був відібраний з підземного газового сховища;

- водночас судовими рішеннями в справі № 910/9865/19 встановлено, що у квітні 2019 року відповідач не подавав номінації чи реномінацїї на відбір газу, а також відповідних торгових сповіщень, проте здійснив відбір природного газу в спірному обсязі 513,244 тис. куб.м. та просив позивача погодити цей відбір зі сховища. Відмовляючи у задоволенні позову відповідача, суди в межах вказаної справи дійшли висновку про відсутність у позивача підстав для відображення в обліку відбору природного газу відповідачем у квітні 2019 року в обсязі 513,244 тис. куб.м шляхом зменшення обсягу природного газу на рахунку зберігання відповідача на зазначений обсяг, оскільки листом №5001ВИХ-19-692 від 15.05.2019 позивач повідомив відповідача про недійсність вищезазначеного акту наданих послуг, так як він був оформлений помилково, а господарської операції по відбору 513,244 тис. куб.м газу, щодо якої він був оформлений, в дійсності не існувало;

- при цьому, з акту про рух природного газу в газосховищах, що обліковуються на рахунку зберігання відповідача № 107/04-19-Од від 30.04.2019 вбачається як те, що на цьому рахунку на початок та на кінець звітного періоду обсяг природного газу є незмінним та складає 1 871,335 тис. куб.м., так і те що на рахунок зберігання відповідача природний газ не закачувався та не відбирався відповідно до здійснених алокацій, не передавався та не приймався згідно торгових сповіщень. Показники за вказаними операціями складають нуль куб.м природного газу;

- посилання відповідача на те, що відбір спірного об`єму газу з газосховищ було здійснено на підставі договору зберігання (закачування, відбору) природного газу № від 08.08.2018 та договору транспортування природного газу магістральними трубопроводами № /П19 від 28.09.2011 є необґрунтованими, оскільки вказані правочини не регулюють відносини відбору природного газу з газотранспортної системи та надання послуг балансування;

- отже, доводи відповідача спростовуються наявними у цій справі доказами та обставинами, встановленими судовими рішеннями в справі № 910/9865/19;

- наявними у матеріалах справи доказами підтверджено придбання позивачем у квітні 2019 року природного газу;

- так як судом встановлено, що 513,244 тис. куб.м природного газу було відібрано відповідачем з газотранспортної системи (ресурсу позивача) без достатньої на те правової підстави, вимога позивача про повернення йому в натурі вищезазначеного об`єму газу підлягає задоволенню.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, Акціонерне товариство «Київгаз» звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 12.01.2023 у справі № 910/5098/22 та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Крім того, скаржником заявлене клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження вищевказаного рішення.

У апеляційній скарзі відповідач зазначив про те, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, висновки, викладені у рішенні, не відповідають встановленим обставинам справи, судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права (ст.ст. 1212, 1213 ЦК України) та порушено норми процесуального права (ст.ст. 73, 74, 76, 77, 79, 86, 236-238 ГПК України).

У обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт послався на ті ж самі обставини, що й під час розгляду справи в суді першої інстанції.

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21.02.2023, справу № 910/5098/22 передано на розгляд колегії суддів у складі: Яковлєв М.Л. - головуючий суддя; судді: Гончаров С.А., Шаптала Є.Ю..

З огляду на те, що апеляційна скарга надійшла до Північного апеляційного господарського суду без матеріалів справи, що у даному випадку унеможливлює розгляд поданої апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність витребування матеріалів даної справи у суду першої інстанції та відкладення вирішення питань, пов`язаних з рухом апеляційної скарги, які визначені главою 1 розділу IV ГПК України, до надходження матеріалів справи.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 21.02.2023 у Господарського суду міста Києва витребувано матеріали справи № 910/5098/22, а також відкладено вирішення питань, пов`язаних з рухом апеляційної скарги, до надходження матеріалів справи № 910/5098/22.

08.03.2023 від Господарського суду міста Києва до Північного апеляційного господарського суду надійшли матеріали даної справи.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 13.03.2023 задоволено клопотання Акціонерного товариства «Київгаз» про поновлення пропущеного процесуального строку на апеляційне оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 12.01.2023 у справі №910/5098/22, апелянту поновлено вказаний строк, відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Київгаз» на рішення Господарського суду міста Києва від 12.01.2023 у справі №910/5098/22, розгляд апеляційної скарги призначено на 11.04.2023 о 10:15 год.

30.03.2023 до суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому позивач, з посиланням на те, що:

- матеріли справи містять докази відібрання відповідачем у квітні 2019 року природного газу в обсязі 513,244 тис. куб.м. з газотранспортної системи, проте не містять жодних доказів закупівлі відповідачем у квітні 2019 року природного газу в обсязі 513,244 тис. куб.м., як не містять і доказів подання номінацій на відбір вказаного газу з підземних сховищ;

- так як в газотранспортній системі відсутній природній газ власник якого не визначений, а власником обсягів природного газу для фізичного балансування є лише оператор ГТС (позивач), спірний природній газ відібраний саме з ресурсу позивача,

просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Розпорядженням керівника апарату суду № 09.1-08/1231/23 від 04.04.2023 призначено повторний автоматизований розподіл справи № 910/1231/22.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04.04.2023, визначено наступний склад колегії суддів: головуючий суддя - Яковлєв М.Л.; судді: Шаптала Є.Ю., Тищенко А.І..

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 05.04.2023 апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Київгаз» на рішення Господарського суду міста Києва від 12.01.2023 у справі № 910/5098/22 прийнято до свого провадження у складі колегії суддів: головуючий суддя - Яковлєв М.Л.; судді: Шаптала Є.Ю., Тищенко А.І., розгляд апеляційної скарги призначено на 17.04.2023 об 11:45 год.

17.04.2023 до суду від відповідача надійшли письмові пояснення.

Розпорядженням керівника апарату суду № 09.1-08/1381/23 від 17.04.2023 призначено повторний автоматизований розподіл справи № 910/5098/22.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17.04.2023, визначено наступний склад колегії суддів: головуючий суддя - Яковлєв М.Л.; судді: Шаптала Є.Ю., Тищенко О.В..

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 18.04.2023 апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Київгаз» на рішення Господарського суду міста Києва від 12.01.2023 у справі № 910/5098/22 прийнято до свого провадження у складі колегії суддів: головуючий суддя - Яковлєв М.Л.; судді: Шаптала Є.Ю., Тищенко О.В., розгляд апеляційної скарги призначено на 11.05.2023 об 11:45 год.

Станом на 11.05.2023 до Північного апеляційного господарського суду відзивів на апеляційну скаргу та клопотань від учасників справи не надходило.

Під час розгляду справи відповідач апеляційну скаргу підтримав у повному обсязі та просив її задовольнити, позивач проти задоволення апеляційної скарги заперечив, просив залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Згідно із ст.269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву, заслухавши пояснення позивача та відповідача, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного судового рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення суду першої інстанції не підлягає зміні чи скасуванню, з наступних підстав.

Звертаючись до суду з цим позовом позивач просить зобов`язати відповідача повернути позивачу в натурі безпідставно набутий природний газ в обсязі 513,244 тис. куб.м. на підставі ст. 1212 ЦК України з огляду на те, що:

- до 01.01.2020 він виконував функції оператора газотранспортної системи на якого, серед іншого, покладено обов`язок здійснення балансування газотранспортної системи, тобто врівноваження попиту та пропозиції природного газу у газотранспортній системі, що охоплює і фізичне балансування попиту та пропозиції природного газу у газотранспортній системі. Фізичне балансування це заходи, що вживаються оператором газотранспортної системи для забезпечення цілісності газотранспортної системи, а саме, необхідного співвідношення обсягів природного газу, що фізично надійшли через точки входу і обсягів природного газу, фізично відібраного з точок виходу. Для здійснення фізичного балансування оператор газотранспортної системи придбаває природний газ;

- для належного здійснення фізичного балансування позивачем у квітні 2019 було придбано 248 600,00 тис. куб.м. природного газу;

- зі звіту з розподілу природного газу по АТ «Київгаз» за квітень 2019 року слідує, що витрати газу по відповідачу становлять 820,401 тис. куб.м., з яких 293,905 тис. куб.м. природного газу придбано у ТОВ «Київгазтрейд», а 13,252 тис. куб.м. - у ТОВ «Київгазтрейд»;

- отже 513,244 тис. куб.м. (820,401-293,905-13,252) природного газу фактично було відібрано відповідачем з ресурсу позивача, який, як оператор газотранспортної системи, для уникнення порушення співвідношення обсягів природного газу, що фізично надійшли через точки входу і обсягів природного газу, які були фізично відібрані з точок виходу, здійснив фізичне балансування та подав до газотранспортної системи власні обсяги природного газу;

- вказане свідчить про те, що відповідач в квітні 2019 набув природній газ в обсязі 513,244 тис. куб.м. власником якого є позивач без будь-якої підстави;

- те, що природній газ в обсязі 513,244 тис. куб.м. який отримав відповідач не є природнім газом, який було відібрано з його сховищ, підтверджується судовими рішеннями у справі № 910/9865/19 за позовом Акціонерного товариства «Київгаз» до Акціонерного товариства «Укртрансгаз» про зобов`язання вчинити дії, захист ділової інформації та стягнення моральної шкоди (рішення Господарського суду міста Києва від 29.10.2019, постанова Північного апеляційного господарського суду від 10.02.2020 та постанова Верховного Суду від 08.09.2020).

Суд першої інстанції позовні вимоги задовольнив у повному обсязі, що колегія суддів вважає вірним, з огляду на таке.

З матеріалів справи слідує та сторонами не заперечується, що відповідачем у квітні 2019 року з газотранспортної системи було відібрано 820,401 тис. куб.м природного газу, з яких 293,905 тис. куб.м. природного газу придбано у ТОВ «Київгазтрейд», а 13,252 тис. куб.м. - у ТОВ «Київгазтрейд».

При цьому належність решти з відібраного відповідачем у квітні 2019 року з газотранспортної системи газу, а саме 513,244 тис. куб.м. (820,401-293,905-13,252), сторонами оспорюється, так як позивач вважає, що вказаний газ є його власністю, а відповідач - що це газ, є власністю відповідача та був відібраний з підземного газового сховища, та має бути встановлена при вирішенні цього спору.

Судовими рішеннями у справі № 908/2313/18 за позовом Акціонерного товариства «Київгаз» до Акціонерного товариства «Укртрансгаз» про зобов`язання вчинити дії, захист ділової інформації та стягнення моральної шкоди (рішення Господарського суду міста Києва від 29.10.2019, постанова Північного апеляційного господарського суду від 10.02.2020 та постанова Верховного Суду від 08.09.2020) встановлені наступні обставини:

- згідно з вимогами Кодексу газосховищ відповідач для того, щоб скористатися послугою відбору природного газу, мав подати оператору газосховища (позивачу) номінацію на відбір природного газу не пізніше ніж до 12:00 UTC (15:00 за київським часом) години газової доби для літнього періоду, що передує газовій добі, яка стосується номінації;

- встановивши на підставі наданих учасниками справи доказів обставини неподання відповідачем у квітні 2019 року номінації/реномінації на відбір газу з газосховищ, суди дійшли висновку про відсутність у позивача підстав для відображення в обліку відбору природного газу відповідачем у квітні 2019 року в обсязі 513,244 тис. куб. м шляхом зменшення обсягу природного газу на рахунку зберігання відповідача на зазначений обсяг.

Отже, вказаними судовими рішеннями фактично встановлено те, що спірні 513,244 тис. куб.м. відібраного відповідачем у квітні 2019 року з газотранспортної системи газу не були відібрані з підземного газового сховища відповідача, тобто вказаний обсяг газу фактично не був тим газом, який є власністю відповідача.

За приписами ч. 2 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.

Законодавчі вимоги щодо застосування преюдиції у господарському процесі передбачені ч. 4 ст.75 ГПК України, згідно якої обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, адже їх істину вже встановлено у рішенні чи вироку, і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. Не потребують доказування преюдиціальні обставини, тобто встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, - при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. При цьому не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо. Преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме обставинам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах), а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 23.05.2018 по справі №910/9823/17.

Преамбулою та статтею 6 параграфу 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також рішеннями Європейського суду з прав людини від 25.07.2002 у справі за заявою № 48553/99 «Совтрансавто-Холдінг» проти України» та від 28.10.1999 у справі за заявою № 28342/95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу res judicata, тобто поваги до остаточного рішення суду. Згідно з цим принципом жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі. Повноваження судів вищого рівня з перегляду мають здійснюватися для виправлення судових помилок і недоліків, а не задля нового розгляду справи. Таку контрольну функцію не слід розглядати як замасковане оскарження, і сама лише ймовірність існування двох думок стосовно предмета спору не може бути підставою для нового розгляду справи. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі й непереборні обставини (рішення Європейського суду з прав людини у справах «Христов проти України», №24465/04, від 19.02.2009, «Пономарьов проти України», №3236/03, від 03.04.2008).

Згідно з ч. 2 ст. 3 ГПК України, якщо міжнародним договором України встановлено інші правила судочинства, ніж ті, що передбачені цим Кодексом, іншими законами України, застосовуються правила міжнародного договору.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права

Таким чином, вищезгадані судові рішення Європейського суду з прав людини та сама Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод є пріоритетним джерелом права для національного суду, тому судові рішення у цій справі № 908/2313/18 не можуть бути поставлені під сумнів, а інші рішення, в тому числі і в цій справі, № 910/5098/22, не можуть їм суперечити, обставини, встановлені при розгляді вказаної справи, зокрема те, що спірні 513,244 тис. куб.м. відібраного відповідачем у квітні 2019 року з газотранспортної системи газу не були відібрані з підземного газового сховища відповідача, є преюдиційними і не потребують доведення в цій справі.

Оператор газотранспортної системи - суб`єкт господарювання, який на підставі ліцензії здійснює діяльність із транспортування природного газу газотранспортною системою на користь третіх осіб (замовників) (п. 19 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про ринок природного газу» тут і далі в редакції, яка діяла станом на дату виникнення спірних правовідносин).

Частиною 1 ст. 19 Закону України «Про ринок природного газу» встановлено, що оператор газотранспортної системи на виключних засадах відповідає за надійну та безпечну експлуатацію, підтримання в належному стані та розвиток, включаючи нове будівництво та реконструкцію, газотранспортної системи з метою задоволення очікуваного попиту суб`єктів ринку природного газу на послуги транспортування природного газу, враховуючи поступовий розвиток ринку природного газу.

Права та обов`язки оператора газотранспортної системи визначаються цим Законом, кодексом газотранспортної системи, іншими нормативно-правовими актами, а також договором транспортування природного газу (ч. 1 ст. 20 Закону України «Про ринок природного газу»).

За містом положень ч. 2 ст. 20 Закону України «Про ринок природного газу» з метою виконання функцій, передбачених ч. 1 статті 20 цього Закону, оператор газотранспортної системи зобов`язаний, серед іншого, здійснювати балансування та функції оперативно-диспетчерського управління газотранспортною системою в економний, прозорий та недискримінаційний спосіб.

Пунктом 5 глави 1 розділу I Кодексу газотранспортної системи тут і далі в редакції, яка діяла станом на дату виникнення спірних правовідносин, встановлено, що:

- балансування системи - діяльність, яка здійснюється оператором газотранспортної системи в рамках надання послуг транспортування, що полягає у врівноваженні попиту та пропозиції природного газу у газотранспортній системі, що охоплює фізичне балансування та комерційне балансування;

- комерційне балансування - діяльність оператора газотранспортної системи, що полягає у визначенні та врегулюванні небалансу, який виникає з різниці між обсягами природного газу, що надійшли через точки входу, і обсягів природного газу, відібраного через точку виходу, у розрізі замовників послуг транспортування, що здійснюється на основі алокації;

- фізичне балансування - заходи, що вживаються оператором газотранспортної системи для забезпечення цілісності газотранспортної системи, а саме, необхідного співвідношення обсягів природного газу, що фізично надійшли через точки входу, і обсягів природного газу, фізично відібраного з точок виходу;

- небаланс - різниця між обсягами природного газу, поданими замовником послуг транспортування для транспортування на точці входу, та відібраними замовником послуг транспортування з газотранспортної системи на точці виходу, що визначається відповідно до алокації.

Розділом ХІІІ Кодексу газотранспортної системи встановлено, що:

- замовник послуг транспортування зобов`язаний подавати та відбирати до/з газотранспортної системи природний газ в обсягах, які виникають на підставі умов укладених договорів постачання природного газу, договору транспортування природного газу, технічної угоди та підтверджених номінацій (п. 1);

- замовники послуг транспортування зобов`язані своєчасно врегульовувати свої небаланси. Оператор газотранспортної системи вчиняє дії з врегулювання добового небалансу виключно з метою підтримання звичайного рівня функціонування газотранспортної системи в разі недотримання замовниками послуг транспортування своїх підтверджених номінацій (п. 2);

- якщо існує загроза цілісності газотранспортної системи, оператор газотранспортної системи вживає таких заходів: 1) купівлю-продаж природного газу за короткостроковими договорами в точці, в якій відбувається передача природного газу, а в разі відсутності такої можливості - за конкурсною процедурою та за ринковими цінами; 2) регулювання обсягу надходження газу в газотранспортну систему (точки входу та/або виходу) у випадках, передбачених Національним планом дій та цим Кодексом; 3) регулювання обсягу природного газу, який знаходиться в газотранспортній системі; 4) регулювання обсягу природного газу, який зберігається у газосховищах, які знаходяться в управлінні оператора газотранспортної системи (п. 3);

- оператор газотранспортної системи для забезпечення власної господарської діяльності (у тому числі для балансування, власних виробничо-технічних потреб, покриття витрат та виробничо-технологічних витрат) придбаває природний газ у власника природного газу (у тому числі у газовидобувного підприємства, оптового продавця, постачальника) на загальних підставах та ринкових умовах (п. 10).

З матеріалів справи слідує, що у квітні 2019 року на виконання наведених положень законодавства позивач придбав наступні обсяги природного газу:

- 90 900,00 тис. куб.м згідно з актом приймання-передачі газу від 30.04.2019 за укладеним з Товариством з обмеженою відповідальністю «ЕРУ Трейдінг» договором купівлі-продажу природного газу № від 25.09.2018;

- 20 000,00 тис. куб.м згідно з актом приймання-передачі газу від 30.04.2019 за укладеним з Товариством з обмеженою відповідальністю «ЕРУ Трейдінг» договором купівлі-продажу природного газу № від 25.09.2018;

- 7 000,00 тис. куб.м - згідно з актом приймання-передачі газу від 30.04.2019 за укладеним з Товариством з обмеженою відповідальністю «ЕРУ Трейдінг`договором купівлі-продажу природного газу 22 листопада 2018 року № ;

7 000,00 тис. куб.м - згідно з актом приймання-передачі газу від 30.04.2019 за укладеним з Товариством з обмеженою відповідальністю «ЕРУ Трейдінг» договором купівлі-продажу природного газу від 22 листопада 2018 року № ;

17 000,00 тис. куб.м - згідно з актом приймання-передачі газу від 30.04.2019 за укладеним з Товариством з обмеженою відповідальністю «ЕРУ Трейдінг» договором купівлі-продажу природного газу № від 22.11.2018;

- 900,00 тис. куб.м - згідно з актом приймання-передачі газу від 30.04.2019 за укладеним з Національною акціонерною компанією «Нафтогаз України» договором купівлі-продажу природного газу № -ВТВ від 28.08.2018;

- 900,00 тис. куб.м - згідно з актом приймання-передачі газу від 30.04.2019 за укладеним з Національною акціонерною компанією «Нафтогаз України» договором купівлі-продажу природного газу № -ВТВ від 28.08.2018;

- 20 000,00 тис. куб.м - згідно з актом приймання-передачі газу від 30.04.2019 за укладеним з Товариством з обмеженою відповідальністю «Трафігура Юкрейн» договором купівлі-продажу природного газу № від 25.09.2018;

- 84 900,000 тис. куб.м - згідно з актом приймання-передачі газу від 30.04.2019 за укладеним з Товариством з обмеженою відповідальністю «Трафігура Юкрейн» договором купівлі-продажу природного газу № від 28.08.2018 серпня 2018.

Як встановлено вище, наявними у матеріалах справи доказами підтверджується те, що з відібраного відповідачем у квітні 2019 року з газотранспортної системи 820,401 тис. куб.м природного газу, 513,244 тис. куб.м. не були відібрані з підземного газового сховища відповідача.

За змістом глави 7 розділу III Кодексу газосховищ:

- приймання-передача природного газу між операторами суміжних систем оформляється актами приймання-передачі, що підписуються представниками цих сторін не пізніше 5 числа місяця, наступного за звітним (п. 1);

- розбіжності у частині обсягу переданого (прийнятого) газу врегульовуються відповідно до умов глави 5 цього розділу. До прийняття рішення суду обсяг переданого (прийнятого) газу визначається за результатами вимірювань комерційного ВОГ (ПВВГ) (п. 2);

- до 12 числа місяця, наступного за звітним, замовником та оператором газосховища здійснюється оформлення акта про рух природного газу в газосховищах, що обліковується на рахунку зберігання замовника, в якому вказується: обсяг природного газу на рахунку зберігання на початок звітного місяця; обсяги закачаного та/або відібраного природного газу до/з газосховищ за звітний місяць відповідно до здійснених оператором газосховища алокацій згідно з розділом ІХ цього Кодексу; обсяги переданого/прийнятого природного газу відповідно до підтверджених торгових сповіщень про передачу природного газу, що зберігається в газосховищах; обсяг природного газу на рахунку зберігання на кінець звітного місяця.

У разі порушення зазначеної вимоги оператор газосховища до 13 числа місяця, наступного за звітним, оформляє в односторонньому порядку акт про рух природного газу в газосховищах, що обліковується на рахунку зберігання замовника, в обсязі згідно зі здійсненими оператором газосховища алокаціями та підтвердженими торговими сповіщеннями про передачу природного газу, що зберігається в газосховищі.

Форма акта про рух природного газу в газосховищах, що обліковується на рахунку зберігання замовника, розміщується на веб-сайті оператора газосховища (п. 3).

Зі складеного позивачем на підставі пункту 3 глави 7 розділу III Кодексу газосховищ в односторонньому порядку актом про рух природного газу в газосховищах, що обліковується на рахунку зберігання відповідача в підземних сховищах газу за квітень 2019 року, слідує, що:

- на рахунку зберігання відповідача на як станом на початок, так і станом на кінець звітного місяця (квітень 2019 року) обліковувалось 1871,335 тис. куб.м природного газу;

- на рахунок зберігання відповідача природний газ не закачувався та не відбирався відповідно до здійснених алокацій, не передавався та не приймався згідно торгових сповіщень. Показники за вказаними операціями складають нуль куб.м природного газу.

При цьому, як вірно встановлено судом першої інстанції, посилання відповідача на те, що відбір спірного об`єму газу з газосховищ було здійснено не підставі договору зберігання (закачування, відбору) природного газу № від 08.08.2018 та договору транспортування природного газу магістральними трубопроводами № /П19 від 28.09.2011 є необґрунтованими, оскільки вказані правочини не регулюють відносини відбору природного газу з газотранспортної системи та надання послуг балансування.

Щодо посилань відповідача на те, що у матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б свідчили про відбирання відповідачем природного газу саме з ресурсу позивача, колегія суддів зазначає про таке.

Обов`язок з доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, яким суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою.

На сьогодні у праві існують такі основні стандарти доказування: «баланс імовірностей» (balance of probabilities) або «перевага доказів» (preponderance of the evidence); «наявність чітких та переконливих доказів» (clear and convincing evidence); «поза розумним сумнівом» (beyond reasonable doubt).

Законом України №132-IX від 20.09.2019 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні» (набув чинності 17.10.2019), зокрема, внесено зміни до ГПК України та змінено назву статті 79 ГПК України з «Достатність доказів» на нову - «Вірогідність доказів» та викладено її у новій редакції, фактично впровадивши в господарський процес стандарт доказування «вірогідності доказів».

Стандарт доказування «вірогідності доказів», на відміну від «достатності доказів», підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати саме ту їх кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Відповідно до ст. 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 25.06.2020 у справі № 924/233/18.

Слід зауважити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17).

Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі «Дж. К. та Інші проти Швеції» («J.K. AND OTHERS v. SWEDEN») ЄСПЛ наголошує, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».

Схожий стандарт під час оцінки доказів застосовано у рішенні ЄСПЛ від 15.11.2007 у справі «Бендерський проти України» («BENDERSKIY v. Ukraine»), в якому суд оцінюючи фактичні обставини справи звертаючись до балансу вірогідностей вирішуючи спір виходив з того, що факти встановлені у експертному висновку, є більш вірогідним за інші докази.

Відповідно до статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Колегія суддів зауважує відповідачу на тому, що наявними у матеріалах справи доказами підтверджується як те, що з відібраного відповідачем у квітні 2019 року з газотранспортної системи 820,401 тис. куб.м природного газу 513,244 тис. куб.м. не були відібрані з підземного газового сховища відповідача, так і те, що у спірний період позивач був оператором газотранспортної системи до обов`язків якого належить здійснення балансування газотранспортної системи та те, що позивачем придбавався природній газ, зокрема і для здійснення фізичного балансування газотранспортної системи.

При цьому, так як відповідач у квітні 2019 року подав до газотранспортної системи на 513,244 тис. куб.м. менше природного газу ніж відібрав, то саме позивач, як оператор газотранспортної системи мав вчинити відповідні дії для усунення небалансу, тобто подати до газотранспортної системи вказаний обсяг природного газу.

Колегія суддів зазначає про те, що відповідачем не надано належних та допустимих доказів як того, що ним до газотранспортної системи у квітні 2019 року було подано 513,244 тис. куб.м. природного газу, так і того, що вказані обсяги природного газу ним були оплачені іншій особі.

За таких обставин колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про те, що спірний обсяг природного газу було відібрано з газотранспортної системи, як ресурсу позивача (оператора газотранспортної системи).

Позивач звернувся до відповідача з претензією № 1 про повернення безпідставно набутого майна вих.№ 1001ВИХ-21-6738 від 10.09.2021, у якій вимагав повернути 513,244 тис. куб.м безпідставно набутого майна (природного газу), відібраного з газотранспортної системи.

У своїй відповіді на вказану претензію № 3524/09-3 від 13.10.2021 відповідач вказав, що спірний обсяг газу (513,244 тис. куб.м) є власним газом відповідача та відібраний з підземного газового сховища.

Відповідно до ст. 1212 ЦК України безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею в себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави. Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Загальна умова ч. 1 ст. 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, оскільки отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі цієї статті тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

У випадку, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, ст. 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава у встановленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Положення глави 83 ЦК України «Набуття, збереження майна без достатньої правової підстави» застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Для виникнення зобов`язання з безпідставного збагачення необхідна наявність наступних умов: 1) збільшення майна в однієї особи (вона набуває нові цінності, збільшує кількість та вартість належного їй майна або зберігає майно, яке неминуче мало б вибути із її володіння); 2) втрата майна іншою особою, тобто збільшення або збереження майна в особи є наслідком втрати або недоотримання цього майна іншою особою; 3) причинний зв`язок між збільшенням майна в однієї особи і відповідною втратою майна іншою особою; 4) відсутність достатньої правової підстави для збільшення майна в однієї особи за рахунок іншої особи, тобто обов`язковою умовою є збільшення майна однієї сторони (набувача), з одночасним зменшенням його в іншої сторони (потерпілого), а також відсутність правової підстави (юридичного факту) для збагачення. Відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином, тобто мала місце помилка, обман, випадковість або інші підстави набуття або збереження майна, які не можна віднести до підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, передбачених нормами статті 11 ЦК України.

Колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про те, що, так як матеріалами справи підтверджено те, що 513,244 тис. куб.м природного газу було відібрано відповідачем з газотранспортної системи (ресурсу позивача) без достатньої на те правової підстави, вимога позивача про повернення йому в натурі вищезазначеного об`єму газу підлягає задоволенню.

Щодо інших аргументів сторін колегія суддів зазначає, що вони були досліджені та не наводяться у судовому рішенні, позаяк не покладаються в його основу, тоді як Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа Серявін проти України, § 58, рішення від 10.02.2010). Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України).

Дослідивши матеріали наявні у справі, апеляційний суд робить висновок, що суд першої інстанції дав належну оцінку доказам по справі та виніс законне обґрунтоване судове рішення, яке відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам і матеріалам справи.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновку місцевого господарського суду з огляду на вищевикладене.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що скаржник не довів обґрунтованість своєї апеляційної скарги, докази на підтвердження своїх вимог суду не надав, апеляційний суд погоджується із рішенням Господарського суду міста Києва від 12.01.2023 у справі №910/5098/22, отже підстав для його скасування або зміни в межах доводів та вимог апеляційної скарги не вбачається.

Враховуючи вимоги та доводи апеляційної скарги, апеляційна скарга Акціонерного товариства «Київгаз» задоволенню не підлягає.

Відповідно до приписів ст. 129 ГПК України судові витрати по сплаті судового збору за звернення з цією апеляційною скаргою покладаються на апелянта.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 129, 252, 263, 267-271, 273, 275, 276, 281-285, 287 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Київгаз» на рішення Господарського суду міста Києва від 12.01.2023 у справі №910/5098/22 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 12.01.2023 у справі №910/5098/22 залишити без змін.

3. Судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на апелянта.

4. Повернути до Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/5098/22.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання її повного тексту.

Повний текст судового рішення складено 11.05.2023.

Головуючий суддя М.Л. Яковлєв

Судді Є.Ю. Шаптала

О.В. Тищенко