ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" березня 2023 р. Справа№ 911/3600/21

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Тищенко А.І.

суддів: Іоннікової І.А.

Разіної Т.І.

секретар судового засіданні: Бендюг І.В.,

за участю представників учасників справи: згідно протоколу судового засідання від 21.03.2023,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу Фізичної особи - підприємця Андреєва Михайла Юрійовича

на рішення

Господарського суду Київської області

від 30.08.2022 (повний текст рішення складено 28.11.2022)

у справі № 911/3600/21 (суддя Саванчук С.О.)

за позовом Заступника керівника Білоцерківської спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Центрального регіону в інтересах держави в особі органу уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах

1. Міністерства оборони України

2. Квартирно - експлуатаційного відділу м. Біла Церква

до Фізичної особи - підприємця Андреєва Михайла Юрійовича

треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні позивачів:

1. Фонд державного майна України,

2. Регіональне відділення Фонду державного майна України по Київській, Черкаській та Чернігівській областях

про стягнення заборгованості та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог та зустрічних позовних вимог

У грудні 2021 року заступник керівника Білоцерківської спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Центрального регіону звернувся до Господарського суду Київської області з позовом в інтересах держави в особі органу уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах: Міністерства оборони України та Квартирно-експлуатаційного відділу м. Біла Церква до Фізичної особи-підприємця Андреєва Михайла Юрійовича про:

- зобов`язання відповідача звільнити нежиле приміщення площею 145,6 кв.м. за адресою: Київська область, м. біла Церква, військове містечко №50 інв. №220;

- стягнути з відповідача на користь Квартирно - експлуатаційного відділу м. Біла Церква плату за користування нежилим приміщенням площею 145,6 кв.м. за адресою: Київська область, м. біла Церква, військове містечко №50 інв. №220 за період з 23.06.2021 по 25.11.2021 в розмірі 61371,20 грн, а також пені у розмірі 5003,33 грн та 3% річних в розмірі 1134,94 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неправомірними діями відповідача щодо користування нерухомим майном після закінчення строку дії договору про надання тимчасових послуг №331 від 23.06.2020, що укладений між відповідачем та позивачем-2 та неналежним виконанням відповідачем грошових зобов`язань за вищевказаним договором.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та його мотиви

Рішенням Господарського суду Київської області від 30.08.2022 у справі №911/3600/21 позовні вимоги задоволено частково.

За рішенням суду зобов`язано Фізичну особу-підприємця Андреєва Михайла Юрійовича звільнити нежиле приміщення площею 156,4 кв. м за адресою: Київська область, м. Біла Церква, військове містечко №50 інв. №220.

Присуджено до стягнення з відповідача на користь Квартирно-експлуатаційного відділу м. Біла Церква плату за користування нежилим приміщенням площею 156,4 кв. м за адресою: Київська область, м. Біла Церква, військове містечко №50 інв. №220 за період з 23.06.2020 по 25.11.2021 у розмірі 61371,20 грн, 595,38 грн трьох відсотків річних.

Присуджено до стягнення з відповідача на користь Білоцерківської спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Центрального регіону 4353,90 грн витрат по сплаті судового збору.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Суд першої інстанції виходив з встановлених обставин стосовно того, що між сторонами укладений удаваний правочин, оскільки зміст Типового договору про надання тимчасових послуг № 531 від 23.06.2020 свідчить про те, що сторони договору насправді вчинили договір про оренду. Крім того, спірний у справі договір оренди порушує вимоги абзацу 2 частини 6 статті 2 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», положення Постанови Кабінету Міністрів України від 11.05.2000 № 778 «Про затвердження Порядку надання дозволу військовими частинами Збройних Сил на передачу закріпленого за ними рухомого та нерухомого майна», Наказу Міністерства оборони України № 155 від 21.03.2017 за умовами яких передача військового майна в оренду здійснюється виключно за результатами конкурсів, які проводяться або уповноваженими ним органами військового управління чи безпосередньо військовими частинами.

Крім того, суд з посиланням на правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду від 08.12.2021 у справі № 759/9443/17, зазначив, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом. За вказаних обставин, суд першої інстанції застосував до спірних правовідносин положення статті 1212 Цивільного кодексу України, стягнув з відповідача кошти за користування військовим майном та зважаючи на відсутність у відповідача правових підстав перебувати у спірному приміщенні, зобов`язав його повернути таке майно.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги, письмових пояснень та узагальнення їх доводів

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, відповідач звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог повністю.

Апеляційна скарга мотивована тим, що оскаржуване рішення є необґрунтованим та неправосудним (таким, що не відповідає правосуддю), висновки суду є нелогічними (протилежними, тобто такими, що протирічять один одному), не відповідають фактичним обставинам справи та не ґрунтуються на законі та досліджених матеріалах, які позбавлені властивостей письмових доказів, крім того, судом не встановлено обставин, які мають значення для справи, не надано належної оцінки доказам, обставинам, встановленим під час розгляду справи.

Апелянт зазначає, що суд першої інстанції, за результатами аналізу правовідносин сторін та змісту договору від 23.06.2020, дійшов висновку про нікчемність вказаного правочину і в той же час (одночасно) вирішує, що сторони договору насправді вчинили договір про оренду, не враховуючи при цьому імперативні норми частини 1 статті 216 Цивільного кодексу України про те, що недійсний (нікчемний) правочин не створює юридичних наслідків, на відміну від оспорюваного, тобто не породжує цивільних прав та обов`язків.

При цьому, скаржник вважає, що оспорюваний договір не відповідає змісту та суті Типового договору, а отже однозначно не може бути орендним, оскільки стороною позивача не надано доказів формування та підписання акту приймання-передачі об`єкта нерухомого майна, між сторонами не було складено акта приймання-передачі та не відбулось передачі такого майна. Крім того відповідач зазначає про відсутність належних, достовірних і допустимих доказів передачі та фактичного користування відповідачем спірним об`єктом.

Апелянт також зазначає, що стороною позивача не надано доказів на підтвердження права власності на спірне нерухоме майно.

Крім того, відповідач вказує, що у позовній заяві відсутнє належне обґрунтування імовірного порушення інтересів держави, не наведено моменту, з якого починається відлік розумного строку для вжиття уповноваженими органами заходів для захисту інтересу держави, тобто аргументи прокурора про бездіяльність відповідних органів є незмістовними, відсутні відомості надання цим органам можливості відреагувати протягом розумного строку. Крім того, відповідач зазначає, що право подання позовної заяви в порядку господарського судочинства надається Генеральному прокурору, його першому заступнику та заступникам, керівникам обласних та окружних прокуратур, їх першим заступникам та заступникам, прокурорам Спеціалізованої антикорупційної прокуратури, а отже, підписантом позовної заяви не міг бути заступник керівника Білоцерківської спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Центрального регіону. За вказаних обставин, відповідач вважає, що позовну заяву підписано та подано особою, яка не мала права її підписувати, а тому у суду першої інстанції були наявні підстави залишити позовну заяву без розгляду на підставі частини 1 статті 226 ГПК України.

Узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу та заперечень проти пояснень відповідача

Заперечуючи проти вимог апеляційної скарги, прокурором, позивачами та Фондом державного майна України було подано відзиви, у яких учасники справи просять залишити апеляційну скаргу без задоволення, оскаржуване рішення - без змін.

Так, прокурор зазначає, що судом першої інстанції правильно встановлено правову природу укладеного між позивачем-2 та відповідачем договору, у зв`язку з чим визнано такий договір нікчемним та обґрунтовано застосовано до спірних правовідносин положення статті 1212 ЦК України.

Міністерство оборони України посилається на те, що судом першої інстанції констатовано обставини фактичного користування відповідачем військовим майном, на безоплатне користування яким у нього відсутні правові підстави, у зв`язку чим судом правомірно та обґрунтовано прийнято рішення про зобов`язання відповідача звільнити нежиле приміщення військового призначення, а також стягнення плати за фактичне користування таким майном.

Квартирно-експлуатаційний відділ м. Біла Церква вказує, що судом першої інстанції при з`ясуванні усіх обставин справи встановлено факт відсутності правових підстав перебування відповідача у спірному приміщенні за договором №331 від 20.06.2010, водночас апелянтом не надано належних доказів на підтвердження обставини, на яких ґрунтується заперечення стосовно суті позовних вимог щодо реальності використання спірного приміщення за договором №331 від 20.06.2010, який сторони насправді вчинили.

За поясненнями Фонду державного майна України спірне майно не відноситься до сфери управління або відання Фонду чи його регіональних відділень, при цьому відповідно до даних з Єдиного реєстру об`єктів державної власності, який формується та ведеться Фондом на підставі даних, наданих суб`єктами управління майном, спірне майно належить до сфери управління Міністерства оборони України та перебуває на праві господарського відання Квартирно-експлуатаційного відділу м. Біла Церква, що також підтверджується довідкою від 14.09.2021 №2507 та технічним паспортом від 03.11.2020 №ЛС 187.

Обставини справи встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

Як встановлено судом першої інстанції, 23.06.2020 між Квартирно-експлуатаційним відділом м. Біла Церква Міністерства оборони України та Фізичною особою - підприємцем Андреєвим Михайлом Юрійовичем укладено Типовий договір № 331 про надання тимчасових послуг (далі - договір), відповідно до пункту 1 якого Квартирно - експлуатаційний відділ м. Біла Церква надає послуги по тимчасовому виділенню приміщення площею 156,4 кв.м для роботи Фізичної особи - підприємця Андреєва Михайла Юрійовича за адресою: АДРЕСА_2, військове містечко №50, інв. № 220.

За надані тимчасові послуги Фізична особа - підприємець Андреєв Михайло Юрійович сплачує 3800,00 грн в місяць (пункт 3 договору). Всі комунальні витрати (електропостачання, водопостачання, тепло забезпечення), здійснюється за рахунок сторони, якої надано послугу а сплачується окремо від сплати послуг по виділеному приміщенню. Плата за надані послуги сплачується щомісячно до 20 числа.

Вказаний договір діє до 31.12.2020 (пункт 4 договору).

Як вбачається з матеріалів справи, згідно акту наданих послуг оренди від 25.06.2020, орендодавець КЕВ м. Біла Церква передав, а орендар ФОП Андреєв М.Ю. прийняв орендні послуги згідно тимчасового договору №331 від 23.06.2020. Вартість послуг становить 3800,00 грн.

В матеріалах справи також наявні копії рахунків №502 від 25.06.2020 на суму 3800,00 грн (тимчасова послуга на виділення приміщення/тимчасовий договір №331 від 23.06.2020), №458 від 17.06.2021 на суму 40444,22 (надання тимчасових послуг з 23.06.2020 по 31.05.2021 згідно договору надання тимчасових послуг від 23.06.2020 №331); №520 від 12.07.2021 на суму 4159,55 (надання тимчасових послуг з 01.06.2021 по 30.06.2021 згідно договору надання тимчасових послуг від 23.06.2020 №331); №587 на суму 4163,71 грн (надання тимчасових послуг з 01.07.2021 по 31.07.2021 згідно договору надання тимчасових послуг від 23.06.2020 №331); №659 від 10.09.2021 на суму 4155,38 грн (надання тимчасових послуг з 01.08.2021 по 31.08.2021 згідно договору надання тимчасових послуг від 23.06.2020 №331).

Згідно актів наданих тимчасових послуг від 10.09.2021 та 10.11.2021 КЕВ м. Біла Церква передав, а ФОП Андреєв М.Ю. прийняв послуги по тимчасовому виділенню приміщення для роботи за період з 01.08.2021 по 31.08.2021 та 01.09.2021 по 31.09.2021 відповідно згідно з Типовим договором про надання тимчасових послуг №331 від 23.06.2020

Матеріалами справи також підтверджується здійснення відповідачем оплати отриманих послуг за договором №331 від 23.06.2020 (виписки по рахунках).

Разом з тим, згідно з актом про виявлення самовільного зайняття (неправомірного вилучення) земель оборони або нерухомого майна, 27.05.2021 на території військового містечка НОМЕР_1 АДРЕСА_2 в присутності начальника Квартирно - експлуатаційного відділу м. Біла Церква підполковника ОСОБА_3 та інженера проектно-кошторисної групи Квартирно - експлуатаційного відділу м. Біла Церква ОСОБА_4 виявлено ознаки самовільного зайняття будівлі інв. № 220 «Склад без опалення» площею 207,3 м2. Згідно з текстом вказаного акту: «ворота до будівлі закриті на замок, ключі відсутні. Начальником об`єднано паливно-матеріального складу КЕВ м. Біла Церква ОСОБА_5, яка відповідає за охорону вказаної будівлі, надано усне пояснення, що будівля здається в оренду. Станом на 27.05.2021 в КЕВ м. Біла Церква не підписано жодного договору по оренді на будівлю інв. № 220 військового містечка НОМЕР_1 АДРЕСА_2 Самовільне зайняття будівлі інв. № 220, військового містечка НОМЕР_1АДРЕСА_2 здійснено, зі слів начальника об`єднано паливно-матеріального складу ОСОБА_2, громадянином - ОСОБА_1 . Під час спілкування по телефону з ОСОБА_1 , ним був підтверджений факт оренди будівлі інв. № 220, розташованої на території військового містечка № НОМЕР_1 АДРЕСА_2».

Станом на дату подачі позовної заяви вказане приміщення Фізичною особою-підприємцем Андреєвим Михайлом Юрійовичем не звільнене, доказів повернення майна суду не надано.

Згідно з поясненнями, наданими суду Фондом державного майна України, спірне орендоване майно не відноситься до сфери управління або відання Фонду державного майна України або його регіональних відділень та, відповідно до даних Єдиного реєстру об`єктів державної власності, який формується та ведеться Фондом, належить до сфери управління Міністерства оборони України, а саме: вказане майно належить на праві власності Міністерству оборони України та перебуває на праві господарського відання Квартирно - експлуатаційного відділу м. Біла Церква, що підтверджується довідкою від 14.09.2021 № 2507 та технічним паспортом від 03.11.2020 № ЛС 187.

На адресу відповідача 23.06.2021 позивачем-2 рекомендованим листом з описом вкладення надіслано: 1) акт про самовільне заняття рухомого майна; 2) рахунок №458 від 17.06.2021; 3) розрахунок плати за надання послуг.

Крім того, 20.08.2021 рекомендованим листом з описом вкладення позивачем-2 надіслано відповідачу повідомлення про необхідність явки відповідача 30.08.2021 за адресою: АДРЕСА_2, військове містечко №50, склад інв. № 220 для складення акту прийому - передачі спірного приміщення.

За твердженнями позивача-2, відповідач на вказані листи не відреагував, матеріали справи не містять доказів протилежного.

Звертаючись з даним позовом до суду прокурор зазначає, що строк дії договору №331 від 20.06.2020 закінчився 31.12.2020, проте відповідач вказане приміщення КЕВ м. Біла Церква повернуто не було. При цьому відповідач після припинення дії договору продовжує його використовувати, що підтверджується актом про виявлення самовільного зайняття (неправомірного вилучення) нерухомого майна від 27.05.2021 та листом КЕВ м. Біла Церква від 23.11.2021, у зв`язку з чим прокурор просить зобов`язати відповідача звільнити нежитлове спірне приміщення та стягнути плату за користування нежилим приміщенням за період з 23.06.2021 по 25.11.2021 в розмірі 61371,2, також пені у розмірі 5003,33 грн та трьох процентів річних у розмірі 1134,94 грн.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

Імперативними приписами статті 269 Господарського процесуального кодексу України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Суд, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскарженого рішення, заслухавши пояснення представників учасників справи, дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з таких підстав.

Відповідно до статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до частин 1-3, 5, 6 статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Положеннями статті 204 Цивільного кодексу України встановлено презумпцію правомірності правочину, а саме передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом (нікчемний правочин) або якщо він визнаний судом недійсним оспорюваний правочини).

Водночас, згідно зі статтею 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Суд першої інстанції за результатами аналізу правовідносин сторін та змісту договору між ними, дійшов до обґрунтованого висновку про нікчемність вказаного правочину.

Відповідно до статті 236 Цивільного кодексу України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Якщо за недійсним правочином права та обов`язки передбачалися лише на майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду у справі № 530/1995/18 від 28.09.2022 нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду.

У даному випадку слід дослідити правову природу укладеного між позивачем-2 та відповідачем договору, оскільки для правильного вирішення спору суду необхідно застосувати норми законодавства, які регулюють спірні правовідносини.

Як встановлено судом першої інстанції, відповідач стверджував, що типовий договір про надання тимчасових послуг №331 від 23.06.2020 є договором про надання послуг і до нього мають застосовувались загальні норми чинного законодавства, що регулюють такі правовідносини.

Натомість, за результатами аналізу змісту спірних правовідносин сторін та тексту спірного договору, зокрема, його предмету, суд дійшов висновку, що сторонами укладений удаваний правочин.

Відповідно до статті 235 Цивільного кодексу України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили; якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Згідно з частиною 3 статті 213 Цивільного кодексу України при тлумаченні змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів.

За частиною 1 статті 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до частини 1 статті 759 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у володіння та користування за плату на певний строк.

За Типовим договором про надання тимчасових послуг № 531 від 23.06.2020 Квартирно - експлуатаційний відділ м. Біла Церква надає послуги по тимчасовому виділенню приміщення площею 156,4 кв.м для роботи Фізичної особи - підприємця Андреєва Михайла Юрійовича, за адресою: АДРЕСА_1 , інв. № 220 (пункт 1 договору); за надані тимчасові послуги Фізична особа - підприємець Андреєв Михайло Юрійович сплачує 3800,00 грн. в місяць (пункт 3 договору); вказаний договір діє до 31.12.2020 (пункт 4 договору), такий зміст договору свідчить, що сторони договору насправді вчинили договір про оренду, а, відтак, за вимогами статті 235 Цивільного кодексу України, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Водночас, спірний у справі договір оренди порушує вимоги абзацу 2 частини 6 статті 2 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», положення Постанови Кабінету Міністрів України від 11.05.2000 № 778 «Про затвердження Порядку надання дозволу військовими частинами Збройних Сил на передачу закріпленого за ними рухомого та нерухомого майна», Наказу Міністерства оборони України № 155 від 21.03.2017 за умовами яких передача військового майна в оренду здійснюється виключно за результатами конкурсів, які проводяться або уповноваженими ним органами військового управління чи безпосередньо військовими частинами.

Вказана умова є ключовою для укладення таких договорів. У той же час, відповідачем не спростовано заявлені позивачем-2 факти того, що вказаний договір укладений не тільки без проведення будь-якого конкурсу, проте, і без фактичного відома Міністерства оборони України, як власника майна, та погодження уповноваженими ним органами військового управління. Таким чином, договір є нікчемним за своєю правовою природою.

Разом з тим, відповідач вказує, що Міністерством оборони України не надано доказів права власності на спірне майно.

При цьому колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до пункту «а» частини 1 статті 13 Земельного кодексу України до повноважень Кабінету Міністрів України в галузі земельних відносин належить розпорядження землями державної власності в межах, визначених цим Кодексом.

Статтею 77 Земельного кодексу України визначено правовий статус земель оборони, так землями оборони визнаються землі, надані для розміщення і постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законодавства України. Землі оборони можуть перебувати лише в державній власності.

Згідно з частиною 2 статті 2 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України» Міністерство оборони України як центральний орган управління Збройних Сил України здійснює відповідно до закону управління військовим майном, у тому числі закріплює військове майно за військовими частинами (у разі їх формування, переформування), приймає рішення щодо перерозподілу цього майна між військовими частинами Збройних Сил України, в тому числі у разі їх розформування.

Колегією суддів встановлено, що військове містечко № НОМЕР_1 , яке знаходиться за адресою АДРЕСА_2, належить Міністерству оборони України та перебуває на балансі Квартирно-експлуатаційного відділу м. Біла Церква, що підтверджується витягом з Єдиного реєстру об`єктів державної власності, виданого Фондом державного майна України (додаток №8 до листа ФДМУ від 05.10.2021 №10-15-23307, а.с. 54, том ІІ), довідкою про перебування майна на балансі позивача-2 від 14.09.2021 №2507 та технічним паспортом на будівлю 03.11.2020 №ЛС187.

Крім того, відповідач у апеляційній скарзі зазначає про відсутність належних, достовірних і допустимих доказів передачі та фактичного користування відповідачем спірним об`єктом та зазначає, що стороною позивача не надано доказів формування та підписання акту приймання-передачі об`єкта нерухомого майна, між сторонами не було складено акта приймання-передачі та не відбулось передачі такого майна.

У той же час, факт користування спірним майном підтверджений позивачем-2 наданими суду копіями: 1) актів наданих послуг; 2) рахунків на оплату, відповідно до яких відповідач здійснював перерахування обумовленої договором орендної плати на рахунок позивача-2; 3) актів службового розслідування, згідно з якими факт самовільного використання спірного майна у заявлений позивачем-2 період встановлений службовими особами позивача-2; 4) виписок по рахунках щодо оплати відповідачем комунальних послуг, наданих для експлуатації спірного приміщення; 5) рахунки та акти про виконані роботи по наданню комунальних послуг, оформлені на ім`я відповідача.

Відповідач не навів достатніх аргументів та доказів на спростування вказаних документів, що підтверджують використання ним спірного приміщення, не надав доказів існування у нього інших правовідносин, у межах яких він здійснював оплати і приймав послуги за вказаними вище документами.

Одночасно з цим, суд звертає увагу на таке.

Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 статті 3 Цивільного кодексу України).

Тлумачення як статті 3 Цивільного кодексу України загалом, так і пункту 6 статті 3 Цивільного кодексу України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 Цивільного кодексу України).

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої статті 16 Цивільного кодексу України).

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частина друга статті 5 Господарського процесуального кодексу України).

Тлумачення вказаних норм свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 08.12.2021 у справі № 759/9443/17).

У пункті VII.-2:101 Книги VII Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права вказано, що збагачення є безпідставним, за винятком таких випадків: особа, яка збагатилася, має право на отримання збагачення за рахунок потерпілого в силу договору чи іншого юридичного акту, судового рішення або норми права; або потерпілий вільно і без помилки погодився на настання невигідних для себе наслідків.

У статті VII-3:101 Книги VII Модельних правил європейського приватного права щодо змісту збагачення зазначено, що особа вважається збагаченою у випадку: a) збільшення доходів або зменшення обов`язків; b) отримання послуги або результатів виконаної роботи; c) користування чужим майном.

За висновками Верховного Суду, викладених у постанові від 22.10.2020 у справі № 910/18279/19, аналіз змісту статті 1212 Цивільного кодексу України свідчить, що цивільне законодавство що охоплюється безпідставно набутим майном, як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки (частина перша статті 190 Цивільного кодексу України). Наприклад, у статті VII-3:101 Книги VII Модельних правил європейського приватного права (Draft Common Frame of Reference. Principles, Definitions and Model Rules of European Private Law) щодо змісту збагачення зазначено, що особа вважається збагаченою у випадку: a) збільшення доходів або зменшення обов`язків; b) отримання послуги або результатів виконаної роботи; c) користування чужим майном. Тлумачення статті 1212 Цивільного кодексу України, із застосуванням телеологічного способу її тлумачення, свідчить, що цією нормою до випадків безпідставного набуття та збереження майна віднесено також збереження особою без достатніх правових підстав у себе виплати, яку вона згідно закону мала віддати (перерахувати) іншій особі в силу покладеного на неї законом зобов`язання. Тобто зменшення обов`язку.

У даному випадку судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що відповідач - Фізична особа-підприємець Андреєв Михайло Юрійович фактично користувався і продовжує користуватись майном, на користування яким, у тому числі безоплатне, у нього відсутні правові підстави. Такий підхід до розуміння норми статті 1212 Цивільного кодексу України відповідає змісту інституту набуття, збереження майна без достатньої правової підстави, адже очевидно, що у наведений спосіб відбувається збагачення відповідача за рахунок не сплати позивачу орендних платежів та зменшення (звільнення) позивача від можливості отримати, через передачу вказаного майна у законний спосіб іншому орендарю, відповідну оренду плату.

Особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала (частина перша статті 1212 Цивільного кодексу України).

Тлумачення статті 1212 Цивільного кодексу України дозволяє дійти висновку, що до безпідставно набутого майна набувача, з урахуванням розумності, відноситься користування чужим майном. При чому, позивач, якому належить майно, яким користувався набувач, має право вимагати від набувача повернення збагачення, яке б він отримав, якщо б майно перебувало у його віданні.

Частинами 1, 2 статті 19 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" встановлено, що орендар за користування об`єктом оренди вносить орендну плату незалежно від наслідків господарської діяльності. Методика розрахунку орендної плати та пропорції її розподілу між відповідним бюджетом, орендодавцем і балансоутримувачем визначаються для об`єктів, що перебувають у державній власності, Кабінетом Міністрів України.

Розмір щомісячних орендних платежів та, відповідно, заявлені позовні вимоги про стягнення основного боргу у сумі 61371,20 грн, розрахований відповідно до Методики розрахунку і порядку використання плати за оренду державного майна, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 04.10.1995 № 786 (зі змінами).

Зважаючи на вказане, прокурором здійснено правильний розрахунок основного боргу із розмірів орендних платежів, що визначені відповідно до вищевказаної Методики розрахунку, що відповідає правовій природі повернення збагачення, яке б кредитор отримав, якщо б майно перебувало у його віданні, оскільки тільки у такому розмірі позивач-2 може визначати вартість такого користування.

Одночасно, зважаючи на відсутність у відповідача правових підстав перебувати у спірному приміщенні, він зобов`язаний повернути таке майно, відтак, позовна вимога про звільнення відповідачем спірного приміщення підлягає задоволенню.

Відповідно до остаточного розміру позовних вимог про стягнення заборгованості, що прийнятий судом до розгляду, прокурором заявлено за період з 23.06.2020 по 25.11.2021 до стягнення 61371,20 грн основного боргу, 5003,33 грн. пені, 1134,94 грн 3% річних.

Як зазначено вище, розрахунок позовної вимоги про стягнення основного боргу в розмірі 61371,20 грн прокурором обґрунтований, при цьому, врахована часткова сплата у розмірі 3800,00 грн, у зв`язку з чим позовні вимоги про стягнення основного боргу підлягають задоволенню в повному обсязі.

Частиною 1 статті 216, статтею 218 Господарського кодексу України передбачено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставі і в порядку, передбаченим цим Кодексом, іншими законами та договором. Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Статтею 230 Господарського кодексу України встановлено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визначаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

За змістом статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Разом з тим, згідно положень статті 547 Цивільного кодексу України правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Отже, з огляду на вищевстановлені обставини про нікчемність Типового договору про надання тимчасових послуг № 531 від 23.06.2020, у спірних правовідносинах сторін відсутнє погодження у письмовій формі про нарахування пені за невиконання спірних грошових зобов`язань, відтак, позовна вимога про стягнення пені задоволенню не підлягає.

Відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи вищевикладене з урахуванням заперечень відповідача, нікчемності договору, а, відтак, і нікчемності його положень, що визначають строки оплати щомісячних платежів, враховуючи правову природу орендних платежів як щомісячної оплати, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовної вимоги щодо стягнення 3 % річних у розмірі 595,38 грн.

Стосовно доводів відповідача про відсутність у даній справі підстав для звернення прокурора з позовом, колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Положення пункту 3 частини першої статті 131-1 Конституції України відсилає до спеціального закону, яким мають бути визначені виключні випадки та порядок представництва прокурором інтересів держави в суді. Таким законом є Закон України "Про прокуратуру".

Питання представництва інтересів держави прокурором у суді врегульовано у статті 23 Закону України "Про прокуратуру", якою визначено, що представництво прокурором держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів держави, у випадках та порядку, встановлених законом (частина перша). Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження (далі - компетентний орган), а також у разі відсутності такого органу (частина третя). Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень (абзаци перший - третій частини четвертої).

Згідно з частиною 3, 5 статті 53 Господарського процесуального кодексу України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу.

У разі відкриття провадження за позовною заявою особи, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб (крім прокурора), особа, в чиїх інтересах подано позов, набуває статусу позивача.

У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 8 квітня 1999 року у справі № 1-1/99 державні інтереси закріплюються як нормами Конституції України, так і нормами інших правових актів. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону, гарантування державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо.

В кожному конкретному випадку прокурор чи його заступник самостійно визначає, з посиланням на законодавство, підстави подання позову, вказує в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних інтересів держави, обґрунтовує необхідність їх захисту та зазначає орган уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18 дійшла висновку, що прокурор може представляти інтереси держави у суді лише у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює компетентний орган; 2) у разі відсутності такого органу (частини третя, четверта статті 53 Господарського процесуального кодексу України, частина третя статті 23 Закону України "Про прокуратуру").

Бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.

Звертаючись до відповідного компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню, тощо.

Прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження його бездіяльності. Якщо прокурору відомо причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові, але якщо з відповіді компетентного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, спірне у справі нерухоме майно належить на праві власності Міністерству оборони України та знаходиться у господарському віддані у Квартирно-експлуатаційного відділу АДРЕСА_2

Договір оренди щодо нього, що знайшло підтвердження під час розгляду справи, укладений з порушенням вимог законодавства, що регулює правовідносини з оренди державного та, зокрема, військового, майна, у зв`язку з чим судом встановлено обставини використання військового майна без достатніх на те правових підстав та без здійснення оплати за його користування.

Як встановлено колегією суддів, до позовної заяви прокурором надано листування з позивачами стосовно необхідності вчинення дій про повернення майна з чужого незаконного володіння, однак станом на дату звернення прокурором з даним позовом до суду ні власник майна - Міністерство оборони України, ні Квартирно-експлуатаційний відділ м. Біла Церква, у якого спірне майно перебуває на праві господарського відання, не вчинили дій із захисту порушених майнових прав держави.

Тобто, прокурором належним чином обґрунтовано підстави для звернення до суду з даним позовом.

При цьому наявність інтересів держави повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному випадку звернення прокурора з позовом, про що зазначено в постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 7 грудня 2018 року у справі № 924/1256/17.

Представництво інтересів держави в суді є конституційною функцією органів прокуратури, а подача позову - єдиним можливим заходом реагування, направленим на реальне поновлення порушених прав та інтересів держави.

За вказаних обставин, апеляційний господарський суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що прокурор є належним суб`єктом пред`явлення позову, оскільки прокурором детально обґрунтовані обставини, що викликали необхідність його звернення до суду, які підтвердились вищевикладеним.

Стосовно доводів відповідача про те, що підписантом позовної заяви не міг бути заступник керівника Білоцерківської спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Центрального регіону, у зв`язку чим позовну заяву підписано та подано особою, яка не мала права її підписувати, а тому у суду першої інстанції були наявні підстави залишити позовну заяву без розгляду на підставі частини 1 статті 226 ГПК України, слід зазначити наступне.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про прокуратуру» прокуратура України становить єдину систему, яка в порядку, передбаченому цим Законом, здійснює встановлені Конституцією України функції з метою захисту прав і свобод людини, загальних інтересів суспільства та держави.

Згідно з частиною 1 статті 15 Закону України «Про прокуратуру» прокурори в Україні мають єдиний статус незалежно від місця прокуратури в системі прокуратури України чи адміністративної посади, яку прокурор займає в прокуратурі.

Статтею 131-1 Конституції України та статтями 2, 23 Закону України «Про прокуратуру» органи прокуратури наділено повноваженнями здійснювати представництво інтересів держави в суді, що полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів держави, у випадках та порядку, встановлених законом.

У свою чергу, частиною 3 статті 53 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що у визначених законом випадках прокурор звертається до суду із позовною заявою.

Частиною 3 статті 24 Закону України «Про прокуратуру» визначено коло посадових осіб органів прокуратури, які мають повноваження на подання позову.

У своїй діяльності прокурор керується також наказами Генерального прокурора, які є обов`язковими для виконання всіма прокурорами (стаття 17 Закону України «Про прокуратуру»).

Так, 21.08.2020 Генеральним прокурором видано наказ № 389 «Про організацію діяльності прокурорів щодо представництва інтересів держави в суді».

Таким чином, відповідно до частини 2 статті 7, статті 23 Закону України «Про прокуратуру», п.п. 1, 6.1. наказу №389 позови (заяви) надсилаються до суду за підписом в тому силі заступників керівників спеціалізованих прокуратур у військовій та оборонній сфері на правах окружних прокуратур.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла до висновку про те, що Заступник прокурора Білоцерківської спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Центрального регіону Дубченко О.В. мав право надсилати позов до суду за власним підписом.

З огляду на викладене, відсутні підстави для залишення позовної заяви прокуратури без розгляду на підставі частини 1 статті 226 Господарського процесуального кодексу України.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

З огляду на встановлені судом обставини, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо часткового задоволення позову.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному та повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний господарський суд погоджується із висновками місцевого суду як законними, обґрунтованими обставинами й матеріалами справи, детальний аналіз яких, як і нормативне обґрунтування прийнятого судового рішення наведено місцевим судом, підстав для скасування його не знаходить. Доводи апелянта по суті його скарги в межах заявлених вимог, як безпідставні й необґрунтовані не заслуговують на увагу, оскільки не підтверджуються жодними доказами по справі й не спростовують викладених в судовому рішенні висновків.

У даній справі сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин згідно з нормами матеріального та процесуального права.

Оцінюючи вищенаведені обставини, колегія приходить до висновку, що рішення Господарського суду Київської області від 30.08.2022 у справі №911/3600/21 обґрунтоване, відповідає обставинам справи і чинному законодавству, а отже, підстав для його скасування не вбачається, у зв`язку з чим апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на апелянта.

Враховуючи вищевикладене та керуючись статтями 129, 269, 270, 273, пунктом 1 частини 1 статті 275, статтями 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Фізичної особи - підприємця Андреєва Михайла Юрійовича на рішення Господарського суду Київської області від 30.08.2022 у справі №911/3600/21 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Київської області від 30.08.2022 у справі №911/3600/21 залишити без змін.

Матеріали справи № 911/3600/21 повернути до Господарського суду Київської області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у порядку, передбаченому статтями 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст складено 08.05.2023.

Головуючий суддя А.І. Тищенко

Судді І.А. Іоннікова

Т.І. Разіна