ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
======================================================================
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 березня 2023 року Справа № 915/509/22

м. Миколаїв

Господарський суд Миколаївської області у складі судді Олейняш Е.М. при секретарі судового засідання Артьомові І.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом Миколаївської міської ради, вул. Адміральська, 20, м. Миколаїв, 54001 ()

електронна адреса:

до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "ОКТАВИАН", вул. Адміральська, 27/3, м. Миколаїв, 54001 ()

до відповідача Фізичної особи-підприємця Середи Ірини Анатоліївни, АДРЕСА_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_1 )

про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, скасування державної реєстрації права власності, припинення права власності, визнання недійсним акту приймання-передачі нерухомого майна

за участю представників сторін:

від позивача: Грумінська Д.О.;

від відповідача ТОВ "ОКТАВИАН": не з`явився;

від відповідача ФОП Середи Ірини Анатоліївни: не з`явися.

ВСТАНОВИВ:

До Господарського суду Миколаївської області звернулась Миколаївська міська рада до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "ОКТАВИАН" та до відповідача Фізичної особи-підприємця Середи Ірини Анатоліївни з позовною заявою, в якій просить суд:

1. Зобов`язати Товариство з обмеженою відповідальністю "ОКТАВИАН" усунути перешкоди в користуванні Миколаївською міською радою земельною ділянкою площею 125,7 кв.м. шляхом знесення нежитлового приміщення по проспекту Мира, будинок 21/13, м. Миколаїв.

2. Скасувати державну реєстрацію права власності та припинити за Товариством з обмеженою відповідальністю "ОКТАВИАН" право власності на нежитлове приміщення, загальною площею 125,7 кв.м., яке знаходиться за адресою: проспект Миру, будинок 21/13, м. Миколаїв, Миколаївська область (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101, державна реєстрація від 15.01.2018, запис за № 24430256).

3. Скасувати державну реєстрацію права власності та припинити за Середою Іриною Анатоліївною право власності на нежитлове приміщення, загальною площею 125, 7 кв.м., яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101, державна реєстрація від 10.07.2017, запис № 21312671).

4. Визнати недійним акт приймання-передачі нерухомого майна, серія та номер: б/н, виданий 15.01.2018, видавник ТОВ "ОКТАВИАН"/Середа І.А., справжність підписів засвідчено Помазан Я.В., приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу.

Позивач також просить суд судові витрати стягнути з відповідачів на користь позивача через виконавчий комітет Миколаївської міської ради.

І. ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ У СПРАВІ.

Ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 14.11.2022 позовну заяву Миколаївської міської ради (вх. № 5183/22 від 08.11.2022) до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "ОКТАВИАН" та до відповідача Фізичної особи-підприємця Середи Ірини Анатоліївни про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, скасування державної реєстрації права власності, припинення права власності, визнання недійсним акту приймання-передачі нерухомого майнам залишено без руху.

Ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 06.12.2022 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Призначено підготовче засідання по справі на 23.01.2023.

Ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 23.01.2023 відкладено підготовче засідання на 06.02.2023.

Ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 06.02.2023 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті в судовому засіданні на 10.03.2023.

Ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 10.03.2023 відкладено розгляд справи по суті в судовому засіданні на 24.03.2023.

Відповідачі явку повноважних представників в жодне підготовче/судове засідання не забезпечили.

Ухвала Господарського суду Миколаївської області про відкриття провадження у справі від 06.12.2022 отримана відповідачем ФОП Середою І.А. 20.12.2022, що підтверджується наявним в матеріалах справи повідомленням про вручення поштового відправлення. Ухвала суду від 23.01.2023 отримана відповідачем ФОП Середою І.А. 08.02.2023.

Ухвала суду від 06.02.2023, направлена на адресу ФОР Середи І.А., повернута до суду поштовою установою із зазначенням причини повернення "адресат відсутній за вказаною адресою".

Ухвала господарського суду Миколаївської області про відкриття провадження у справі від 06.12.2022, а також ухвали від 23.01.2023, 06.02.2023, направлені на адресу ТОВ «ОКТАВИАН», повернуті до суду поштовою установою із зазначенням причини повернення "адресат відсутній за вказаною адресою".

Додатково судом вжито заходів щодо повідомлення відповідача ТОВ "ОКТАВИАН" шляхом надіслання телефонограми від 31.01.2023, яку отримано керівником (директором) ТОВ "ОКТАВИАН" Середою І. А.

Ухвали суду надіслані на юридичні адреси відповідачів, які зазначено в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

За приписами ч. 1 ст. 7 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань" Єдиний державний реєстр створюється з метою забезпечення державних органів та органів місцевого самоврядування, а також учасників цивільного обороту достовірною інформацією про юридичних осіб, громадські формування, що не мають статусу юридичної особи, та фізичних осіб - підприємців з Єдиного державного реєстру.

В Єдиному державному реєстрі містяться такі відомості про юридичну особу, крім державних органів і органів місцевого самоврядування як юридичних осіб, зокрема, місцезнаходження юридичної особи (п. 10 ч. 2 ст. 9 вказаного Закону).

В Єдиному державному реєстрі містяться такі відомості про фізичну особу - підприємця: місцезнаходження (адреса місця проживання, за якою здійснюється зв`язок з фізичною особою - підприємцем) (п. 5 ч. 4 ст. 9 вказаного Закону).

Відповідно до п. 5 ч. 6 ст. 242 ГПК України днем вручення судового рішення є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Відповідно до ч. 7 ст. 120 ГПК України Учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місцезнаходження чи місця проживання під час розгляду справи.

У разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає.

Системний аналіз статей 120, 242 ГПК України, пунктів 11, 17, 99, 116, 117 Правил надання послуг поштового зв`язку свідчить, що у разі якщо ухвалу про вчинення відповідної процесуальної дії або судове рішення направлено судом рекомендованим листом за належною поштовою адресою, яка була надана суду відповідною стороною, і судовий акт повернуто підприємством зв`язку з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то необхідно вважати, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії або про прийняття певного судового рішення у справі (правова позиція викладена у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 13.01.2020 у справі № 910/22873/17; від 14.08.2020 у справі № 904/2584/19; від 20.07.2021 у справі № 916/1178/20).

Встановлений порядок надання послуг поштового зв`язку, доставки та вручення рекомендованих поштових відправлень, строк зберігання поштового відправлення забезпечує адресату можливість вжити заходів для отримання такого поштового відправлення та, відповідно, ознайомлення з судовим рішенням (правова позиція викладена у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 20.07.2021 у справі № 916/1178/20).

Верховний Суд звертає увагу на те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, у цьому випадку суду (аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 800/547/17, постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.11.2019 у справі № 913/879/17, від 21.05.2020 у справі № 10/249-10/19, від 15.06.2020 у справі № 24/260-23/52-б, від 21.01.2021 у справі № 910/16249/19, від 19.05.2021 у справі № 910/16033/20; від 20.07.2021 у справі № 916/1178/20).

Оскільки в матеріалах справи відсутні підтвердження наявності порушень оператором поштового зв`язку вимог Правил надання послуг поштового зв`язку, Суд вважає, що факт неотримання відповідачем поштової кореспонденції, якою суд, з додержанням вимог процесуального закону, надсилав ухвалу для вчинення відповідних дій за належною адресою та яка повернулася до суду у зв`язку з її неотриманням адресатом, залежав від волевиявлення самого адресата, тобто мав суб`єктивний характер та є наслідком неотримання адресатом пошти під час доставки за вказаною адресою і незвернення самого одержувача кореспонденції до відділення пошти для отримання рекомендованого поштового відправлення (аналогічний висновок викладений у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 14.08.2020 у справі № 904/2584/19, від 21.01.2021 у справі № 910/16249/19; від 20.07.2021 у справі № 916/1178/20).

Отже, якщо ухвалу про вчинення відповідної процесуальної дії направлено судом за належною адресою, тобто повідомленою суду стороною, і повернуто підприємством зв`язку з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії.

В рішеннях від 28.10.1998 у справі "Осман проти Сполученого королівства" та від 19.06.2001 року у справі "Креуз проти Польщі" Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) роз`яснив, що реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя, держави-учасниці цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони й обмеження, зміст яких полягає в запобіганні безладного руху в судовому процесі. Вказаними рішеннями ЄСПЛ визначено, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Сторони у розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження, та зобов`язані сумлінно користуватися наданими їм процесуальними правами (рішення Європейського суду з прав людини від 03.04.2008 у справі "Пономарьов проти України".)

В рішенні від 07.07.1989 року у справі "Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії" ЄСПЛ вказав, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Відповідачі не повідомляли суд про зміну свого місцезнаходження, ухвали суду надсилались судом за адресою, зазначеною позивачем у позовній заяві (яка співпадає із відомостями, що містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань).

Відповідачі повідомлені про розгляд справи судом.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про вжиття всіх необхідних та достатніх заходів з метою повідомлення відповідачів про розгляд справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ГПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 202 ГПК України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності представників відповідачів.

В судовому засіданні 24.03.2023 судом відповідно до ч. 4 ст. 240 ГПК України підписано вступну та резолютивну частини рішення.

ІІ. СТИСЛИЙ ВИКЛАД ПОЗИЦІЙ УЧАСНИКІВ ПРОЦЕСУ.

2.1. Правова позиція позивача.

Підставою позову позивачем зазначено порушення вимог законодавства при оформленні права власності на об`єкт нерухомості на земельній ділянці комунальної власності м. Миколаєва.

Так, на підставі договору про встановлення особистого строкового сервітуту від 03.08.2012 № 179, укладеного між виконавчим комітетом Миколаївської міської ради та Фізичною особою-підприємцем Середою Іриною Анатоліївною, у користуванні останньої перебувала земельна ділянка загальною площею 20 кв.м. для розміщення групи пересувних тимчасових споруд у загальній кількості 2 штуки (кожна площа 10 кв.м.) для провадження підприємницької діяльності по проспекту Миру, біля будинку №21 у місті Миколаєві.

Договір особистого строкового сервітуту укладений строком на 1 рік (до 03.08.2013) та на підставі договорів про зміни № 179/1-13 від 09.07.2013 та № 179П/2-14 від 08.07.2014 був продовжений відповідно до 03.08.2014 та 03.08.2015.

Станом на 28.01.2022 заяв щодо продовження договору особистого сервітуту не надходило.

Позивач зазначає, що право сервітуту у ФОП Середи І. А. на підставі договору про встановлення особистого строкового сервітуту від 03.08.2012 № 179 закінчилось 03.08.2015.

Інших будь-яких прав на користування земельною ділянкою у відповідачів по цій справі не було, міська рада взагалі не надавала у власність чи користування земельну ділянку для будівництва та обслуговування об`єкта нерухомого майна.

Позивач зазначає, що всупереч умовам договору про встановлення особистого строкового сервітуту та приписам ЦК України та ГК України, ФОП Середою І.А. збудовано об`єкт нерухомого майна (нежитлові приміщення) та 10.07.2017 зареєстровано право власності на нього в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Право власності за Середою Іриною Анатоліївною було оформлено на підставі:

- рішення органу місцевого самоврядування, про зміну та надання адрес і внесення змін до рішень виконкому міської ради, серія та номер: 304/2, виданий 14.04.2017, видавник: Виконавчий комітет Миколаївської міської ради;

- декларації про готовність об`єкта до експлуатації, серія та номер: МК 34 виданий 03.04.2017, видавник Управління Державної архітектурно-будівельної інспекції в Миколаївській області.

Право власності за Середою І.А. зареєстровано державним реєстратором: Прасолова Л.М. Миколаївська районна державна адміністрація на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 36066930 від 10.07.2017.

В подальшому в 2018 році вищевказане нерухоме майно відчужено Середою Іриною Анатоліївною на користь ТОВ "ОКТАВИАН".

Так, відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (інформаційна довідка від 03.02.2022 № 297723572) ТОВ "ОКТАВИАН" є власником об`єкта нерухомого майна: нежитлові приміщення по проспекту Мира, будинок 21/13, загальною площею 125,7 кв.м. реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101.

Підставою для реєстрації права власності на вказаний об`єкт є:

- згода подружжя на передачу до статутного капіталу юридичної особи нерухомого майна, серія та номер: 57, виданий 15.01.2018, видавник Помазан Я.В., приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу;

- акт приймання-передачі нерухомого майна, серія та номер: б/н, виданий 15.01.2018, видавник: ТОВ "ОКТАВИАН"/Середа І.А./справжність підписів засвідчено Помазан Я.В.. приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу.

Право власності зареєстровано державним реєстратором: Дахнова О.І. КП "Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації", Миколаївська область на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 39250785 від 18.01.2018.

Позивач зазначає, що вищевказані дії свідчать про порушення прав територіальної громади міста Миколаєва в особі Миколаївської міської ради як власника земельної ділянки та перешкоджання в її вільному володінні, користуванні та розпорядженні на розсуд власника ділянки з огляду на наступне.

Щодо підстав виникнення права власності у Середи І. А. на вказаний об`єкт нерухомого майна, то позивач зазначає, що:

- розпоряджень Миколаївського міського голови, рішень виконавчого комітету Миколаївської міської ради, рішень Миколаївської міської ради від 14.04.2017 № 304/2 не приймалось;

- в Реєстрі будівельної діяльності відомостей щодо видачі/реєстрації документів, які дають право на виконання будівельних робіт, та документів, які засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, за адресою: АДРЕСА_2 не знайдено, тобто декларація про готовність об`єкта до експлуатації МК 34 від 03.04.2017 не видавалась відповідним органом;

- технічна інвентаризація об`єкта не проводилась;

- містобудівні умови та обмеження для зазначеного об`єкта не видавались.

Позивач зазначає, що Середою І. А. без будь-яких прав на земельну ділянку площею 125, 7 кв. м. (саме такою площею збудовано об`єкт нерухомого майна відповідно до даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно), без прав на забудову земельної ділянки комунальної власності та без будь-яких дозвільних документів збудовано вказаний об`єкт нерухомого майна та зареєстровано право власності на нього.

Відповідно до відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно підставою виникнення права власності на об`єкт: нежитлові приміщення за відповідачем ТОВ "ОКТАВИАН" зазначено акт приймання-передачі нерухомого майна, серія та номер: б/н від 15.01.2018. видавник: ТОВ "ОКТАВИАН"/Середа І.А. згода подружжя на передачу до статутного капіталу юридичної особи нерухомого майна, серія та номер: 57, виданий 15.01.2018.

Оскільки об`єкт нежитлові приміщення по проспекту Миру, 21/13, м. Миколаїв, є самочинним будівництвом в розумінні ст. 376 ЦК України, право власності на яке не виникає згідно вимог ч. 2 вказаної статті названого Кодексу, за відсутності будь-яких прав на користування земельною ділянкою, Середа І. А. не набула право власності на визначених законом підставах, як того вимагає ст. 328 ЦК України, а отже не мала права розпоряджатись об`єктом, в тому числі відчужувати у власність ТОВ "ОКТАВИАН" на підставі вищевказаного акту приймання-передачі нерухомого майна.

Миколаївська міська рада є органом місцевого самоврядування, що представляє інтереси територіальної громади міста Миколаєва, у тому числі при реалізації останньою права власності на землі комунальної власності.

Позивач зазначає, що належним та ефективним способом захисту порушених прав Миколаївської міської ради, зважаючи на те, що до укладення договору про встановлення особистого строкового сервітуту № 179 від 03.08.2012 (щодо земельної ділянки площею 20 кв. м., інша частина забудованої земельної ділянки взагалі не передавалась у користування) земельна ділянка не була забудована, є зобов`язання ТОВ "ОКТАВИАН" усунути перешкоди Миколаївській міській раді у користуванні земельною ділянкою загальною площею 125, 7 кв. м. шляхом знесення нежитлових приміщень по проспекту Миру, 21/13, м. Миколаїв, оскільки у ТОВ "ОКТАВИАН" відсутні правові підстави утримувати та користуватись земельною ділянкою шляхом розміщення на ній незаконно збудованих об`єктів.

Оскільки акт приймання-передачі нерухомого майна погоджує дію шляхом волевиявлення сторін цього правочину щодо переходу права власності на об`єкт нерухомого майна та є підставою для реєстрації права власності за відповідачем у реєстрі речових прав, оскарження такого акту є належним та ефективним способом захисту прав позивача. Акт підлягає визнанню недійсним на підставі ст. 215 ЦК України.

Відповідач Середа І.А. не набула у визначеному законом порядку права власності на вказане нежитлове приміщення як на об`єкт нерухомості. Подальше відчуження об`єкта самочинного будівництва в силу положень, зокрема, ст. ст. 181, 182, 190, 376 ЦК України, є незаконним, оскільки нежитлові приміщення не набувають статусу об`єкта нерухомого майна, а Середа І.А. - права власності на об`єкт нерухомого майна, а тому всі реєстрації прав у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно щодо спірного об`єкта підлягають скасуванню.

Позовні вимоги обґрунтовано положеннями ст. ст. 13. 14, 41 Конституції України, ч. 2,4,5 ст. 26 23 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності", ст. ст. 1, 2, 6, 10, п. 34, ч. 1, ст. 26, ч. 1, 2 ст. 59, ч. 8 ст. 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", ст. 1 Закону України "Про державний контроль за використанням та охороною земель", ст. 9 Закону України "Про архітектурну діяльність", ст. 5, ч. 3 ст. 26 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", ст. ст. 3, 50, 51, 169, 172, 181, 182, 190, 203, 215, 320, 321, 327, 328,373, 375, 376, 391 ЦК України, ст. ст. 80, 83, 122, 125, 152, 212 ЗК України, ст. 128 ГК України, судовою практикою ВС України, ВС та ЄСПЛ.

2.2. Правова позиція (заперечення) відповідачів.

Відповідачі не скористались наданим їм ч. 1, 2, 4 ст. 161 ГПК України правом на подання відзиву на позовну заяву.

Відповідно до ч. 9 ст. 165 ГПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

ІІІ. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ, ЗМІСТ СПІРНИХ ПРАВОВІДНОСИН З ПОСИЛАННЯМ НА ДОКАЗИ, НА ПІДСТАВІ ЯКИХ ВСТАНОВЛЕНІ ВІДПОВІДНІ ОБСТАВИНИ.

Розглянувши матеріали справи, керуючись принципом верховенства права, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, суд встановив наступне.

03.08.2012 між виконавчим комітетом Миколаївської міської ради (власник) та Фізичною особою-підприємцем Середою Іриною Анатоліївною (сервітуарій) було укладено договір про встановлення особистого строкового сервітуту № 179 від 03.08.2012, відповідно до умов якого виконавчий комітет Миколаївської міської ради на підставі рішення від 25.05.2012 № 578 встановлює особистий строковий сервітут відносно земельної ділянки площею 20 кв. м. по пр. Миру, біля будинку № 21 в інтересах сервітуарія, для розміщення групи пересувних тимчасових споруд у кількості 2 шт. (кожна площею 10 кв. м.) зі строком дії на 1 (один) рік з дати державної реєстрації цього договору (до 03.08.2013) (п. 1.1, п. 2.1 договору).

Відповідно до п. 2.2 договору після закінчення строку дії договору сервітуарій має право на подовження строку його дії. У цьому разі сервітуарій повинен не пізніше ніж за три місяці до закінчення строку дії договору звернутись письмово до власника земельної ділянки з клопотанням щодо подовження строку його дії. Підставою для подовження строку дії договору буде відповідне рішення виконкому міської ради. Подовження строку договору оформлюється додатковою угодою (договори про зміни).

У разі порушення строку звернення до власника земельної ділянки з питання подовження (поновлення) цього договору або нездійснення плати у строк, визначений договором, його дія припиняється з дати закінчення строку дії договору, на який його було укладено, наслідком чого буде звільнення земельної ділянки від споруд.

Відповідно до п. 4.1 Договору особистий сервітут встановлюється відносно земельної ділянки для розміщення групи пересувних тимчасових споруд у кількості 2 шт. на підставі розробленої технічної документації.

Відповідно до п. 4.2 договору на земельній ділянці не дозволяється діяльність, яка не пов`язана з розміщенням пересувних тимчасових споруд.

Відповідно до п. 5.1 Договору у разі закінчення строку дії договору, його припинення або розірвання, сервітуарій зобов`язаний звільнити земельну ділянку від пересувних тимчасових споруд та привести її у стан, не гірший порівняно з тим, в якому вона була до розміщення споруд.

Відповідно до п. 9.2 Договору дія договору припиняється у разі, зокрема, закінчення строку, на який його було укладено.

Відповідно до п. 9.8 договору у разі припинення, розірвання цього договору або неподовження строку його дії сервітуарій зобов`язаний демонтувати пересувні тимчасові споруди та повернути власнику земельну ділянку на умовах, визначених цим договором. У разі невиконання сервітурієм обов`язку щодо демонтування пересувних тимчасових споруд та умов повернення земельної ділянки сервітуарій зобов`язаний відшкодувати власнику завдані збитки.

Відповідно до п. 11.1 Договору цей договір набирає чинності після підписання сторонами, здійснення плати та його реєстрації.

Договір про встановлення особистого строкового сервітуту підписано та скріплено печатками сторін, а також зареєстровано у Миколаївській міській раді, про що у Книзі реєстрації договорів про встановлення особистого строкового сервітуту вчинено запис від 03.08.2012 за № 179.

В день укладення договору та його державної реєстрації виконавчий комітет Миколаївської міської ради (власник) передав, а фізична особа-підприємець Середа Ірина Анатоліївна (сервітуарій) прийняла земельну ділянку по пр. Миру, біля будинку № 21 для розміщення групи пересувних тимчасових споруд про що між сторонами складено та підписано Акт приймання-передачі земельної ділянки, відносно якої встановлено особистий строковий сервітут.

Доказів визнання недійсним або розірвання договору суду не подано.

Судом встановлено, що між сторонами укладено Договір про зміни № 179/1-13 від 09.07.2013, яким строк встановлення особистого строкового сервітуту подовжено до 03.08.2014, а також Договір про зміни № 179П/2-14 від 28.07.2014, яким строк встановлення особистого строкового сервітуту подовжено до 03.08.2015.

Відповідно до інформації № 4986/01.01.03/22-2 від 28.01.2022 Управління земельних ресурсів заяв щодо продовження договору особистого строкового сервітуту до управління земельних ресурсів Миколаївської міської ради не надходило.

Суду не подано доказів продовження строку дії договору після 03.08.2015, у зв`язку з чим суд дійшов висновку про припинення договору, у зв`язку із закінченням строку його дії.

Суду не подано доказів оформлення прав користування земельною ділянкою відповідачем ФОП Середою І. А., не подано доказів прийняття Миколаївською міською радою рішень про надання у власність або у користування земельної ділянки для будівництва об`єктів нерухомого майна по пр. Миру, 21/13.

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру іпотек, єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (інформаційна довідка від 03.02.2022 № 297723572) за Середою Іриною Анатоліївною з 10.07.2017 по 15.01.2018 було зареєстровано право власності на об`єкт нерухомого майна: нежитлові приміщення по АДРЕСА_2 , загальна площа 125, 7 кв. м., літера А - нежитлові приміщення, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101.

Право власності зареєстровано 10.07.2017 державним реєстратором Миколаївської районної державної адміністрації Прасоловою Л. М.

Підстава для державної реєстрації права власності:

- рішення органу місцевого самоврядування, про зміну та надання адрес і внесення змін до рішень виконкому міської ради, серія та номер: 304/2, виданий 14.04.2017, видавник: Виконавчий комітет Миколаївської міської ради;

- декларація про готовність об`єкта до експлуатації серія та номер: МК34, виданий 03.04.2017, видавник: Управління Державної архітектурно-будівельної інспекції в Миколаївській області.

Відповідно до службової записки Департамента забезпечення діяльності виконавчих органів Миколаївської міської ради від 13.08.2021 № 32845/02.02.02-10/21 виконавчим комітетом Миколаївської міської ради рішення від 14.04.2017 № 304/2 не приймалось.

Відповідно до службової записки Департамента забезпечення діяльності виконавчих органів Миколаївської міської ради від 07.09.2021 № 36241/02.02.02-10/21-2 ні рішень виконавчого комітету Миколаївської міської ради, ні рішень Миколаївської міської ради від 14.04.2017 № 304/2, № 17/12, від 03.08.2018 № 62р, № 63р, № 64р не приймалось.

Відповідно до інформації Департамента містобудування, архітектури, капітального будівництва та супроводження проєктів розвитку Миколаївської обласної державної адміністрації № 9975/02.02.01-02/14/21 від 31.08.2021 містобудівні умови та обмеження для проектування об`єкта торгівлі за адресою АДРЕСА_2 не надавалися.

Відповідно до інформації Департамента архітектури та містобудування Миколаївської міської ради № 33445/12-01-21/21-2 від 18.08.2021 містобудівні умови та обмеження для проектування об`єкту будівництва, довідки з присвоєнням окремої адреси та паспорта прив`язки на розміщення тимчасової споруди, розміщеної на земельній ділянці по АДРЕСА_2 не надавалися.

Відповідно до інформації КП "Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації" № 2289 від 26.08.2021 технічна інвентаризація об`єкта за адресою АДРЕСА_3 фахівцями бюро не проводилась.

Відповідно до інформації Управління державної архітектурно-будівельної інспекції у Миколаївській області № 9935/02.02.01-02/14/21 від 31.08.2021 пошуком даним в Реєстрі будівельної діяльності за реквізитами "Миру, 21/13" та "МК34" відомостей щодо видачі/реєстрації документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт і засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів не знайдено.

Відповідно до інформації Управління державного архітектурно-будівельного контролю Миколаївської міської ради № 4431/22.01-15/22 від 26.01.2022 декларація про готовність об`єкта до експлуатації, серія номер МК34 від 03.04.2017, видавник: управління Державної архітектурно-будівельної інспекції у Миколаївській області, в єдиній державній електронній системі у сфері будівництва відсутня.

Судом також встановлено, що пунктами 1, 4 рішення загальних зборів засновників ТОВ "ОКТАВИАН", оформленим Протоколом (рішенням) від 04.01.2018, вирішено створити ТОВ "ОКТАВИАН", а також визначити розмір та форми вкладів засновників в статутному капіталі ТОВ "ОКТАВИАН":

- Середа Ірина Анатоліївна в рахунок своєї частки вносить майновий вклад у розмірі 382 082 (триста вісімдесят дві тисяч вісімдесят дві) гривень, а саме:

нежитлові приміщення магазину, розташоване за адресою: АДРЕСА_4 , загальною оціночною (ринковою) вартістю 138 140 (сто тридцять вісім тисяч сто сорок) гривень, згідно звіту № 565/12-17 про незалежну оцінку від 28 грудня 2017 року;

нежитлові приміщення магазину продовольчих товарів, розташовані за адресою: АДРЕСА_5 , загальною оціночною (ринковою) вартістю 74370 (сімдесят чотири тисячі триста сімдесят) гривень, згідно звіту № 566/12-17 про незалежну оцінку від 28 грудня 2017 року;

нежитлові приміщення, розташовані за адресою: АДРЕСА_2 , загальною оціночною (ринковою) вартістю 169572 (сто шістдесят дев`ять тисяч п`ятсот сімдесят дві) гривень, згідно звіту № 564/12-17 про незалежну оцінку від 28 грудня 2017 року, що становить 90 % статутного капіталу товариства.

- ОСОБА_2 в рахунок своєї частки вносить вносить майновий вклад, а саме: канцелярські товари та офісні меблі загальною вартістю 38 208, 00 грн., що становить 10 % статутного капіталу Товариства.

04.01.2018 проведено державну реєстрацію ТОВ "ОКТАВИАН", що підтверджується витягом з ЄДРЮОФОПГФ.

В подальшому відповідно до нотаріально посвідченої заяви згоди подружжя на передачу до статутного фонду юридичної особи нерухомого майна, яку зареєстровано в реєстрі 15.01.2018 за № 57, ОСОБА_3 надав свою згоду дружині Середі Ірині Анатоліївні передати до статутного капіталу ТОВ "ОКТАВИАН", наступне нерухоме майно:

- магазин, що розташований за адресою: АДРЕСА_6 ;

- магазин продовольчих товарів, що розташований за адресою: АДРЕСА_5 ;

- нежитлове приміщення, що розташоване за адресою: АДРЕСА_2 , яке набуте за час шлюбу.

15.01.2018 відповідно до нотаріально посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Помазан Я. В. Акту приймання-передачі майна, що вноситься до статутного (складеного) капіталу ТОВ "ОКТАВИАН", Середа Ірина Анатоліївна передала в рахунок своєї частки до статутного капіталу, а ТОВ "ОКТАВИАН" прийняло наступне майно:

магазин за адресою: АДРЕСА_6 ;

магазин продовольчих товарів за адресою: АДРЕСА_5 ;

нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру іпотек, єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (інформаційна довідка від 03.02.2022 № 297723572) ТОВ "ОКТАВИАН" є власником об`єкта нерухомого майна: нежитлові приміщення по АДРЕСА_2 , загальна площа 125, 7 кв. м., літера А - нежитлові приміщення, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101.

Право власності зареєстровано 15.01.2018 державним реєстратором КМ "Миколаївське МБТІ" Дахновою О. І.

Підстава для державної реєстрації права власності:

- акт приймання-передачі нерухомого майна, серія та номер: б/н, виданий 15.01.2018, видавник: ТОВ ""ОКТАВИАН"/ Середа І.А. /справжність підписів засвідчено Помазан Я.В. приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу;

- згода подружжя на передачу до статутного капіталу юридичної особи нерухомого майна, серія та номер: 57, виданий 15.01.2018, видавник: Помазан Я.В., приватний нотаріус.

30.11.2021 Миколаївською міською радою подану до Інгульського відділу поліції ГУНП в Миколаївській області заяву № 8950/02.02.01-22/02.03/21 про вчинення Середою І. А. кримінального правопорушення, передбаченого ст. 358 КК України.

Зазначені обставини і стали підставою для звернення позивача до суду з даним позовом.

ІV. ОЦІНКА АРГУМЕНТІВ УЧАСНИКІВ СПРАВИ ТА ДЖЕРЕЛА ПРАВА, ЯКІ ЗАСТОСУВАВ СУД.

4.1. Правове регулювання права комунальної власності. Підстави набуття прав на земельну ділянку комунальної власності.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Відповідно до абз. 1, 4 ст. 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб`єкти права власності рівні перед законом.

Відповідно до ст. 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.

Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 373 ЦК України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.

Право власності на землю гарантується Конституцією України.

Право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону.

Відповідно до ч. 4 ст. 373 ЦК України власник земельної ділянки має право використовувати її на свій розсуд відповідно до її цільового призначення.

Відповідно до ч. 1 ст. 169, ст. 172 ЦК України територіальні громади діють у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин. Територіальні громади набувають і здійснюють цивільні права та обов`язки через органи місцевого самоврядування у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Відповідно до ст. 327 ЦК України у комунальній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить територіальній громаді. Управління майном, що є у комунальній власності, здійснюють безпосередньо територіальна громада та утворені нею органи місцевого самоврядування.

Відповідно до п. "б" ч. 1 ст. 80 ЗК України суб`єктами права власності на землю є територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі комунальної власності.

Відповідно до ч. 1 ст. 83 ЗК України землі, які належать на праві власності територіальним громадам є комунальною власністю.

Відповідно до п. "а" ч. 2 ст. 83 ЗК України у комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності.

Відповідно до ч. 1 ст. 10 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Відповідно до п. 34 ч. 1 ст. 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються такі питання вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин.

Відповідно до ч. 1 ст. 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень.

Відповідно до ч. 8 ст. 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" право комунальної власності територіальної громади захищається законом на рівних умовах з правами власності інших суб`єктів. Об`єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб`єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 78 ЗК України (тут і далі в редакції від 04.06.2017) право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками.

Відповідно до ст. 92 ЗК України Право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку.

Відповідно до ст. 93 ЗК України право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності.

Відповідно до абз. 1 ч. 1 ст. 116, ч. 2 ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Відповідно до ч. 1 ст. 122 ЗК України сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Відповідно до ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Відповідно до ст. 126 ЗК України право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

4.2. Правове регулювання самовільного зайняття земельних ділянок.

Відповідно до ст. 212 ЗК України самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними.

Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки.

Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про державний контроль за використанням та охороною земель" самовільне зайняття земельних ділянок - це будь-які дії особи, які свідчать про фактичне використання не наданої їй земельної ділянки чи намір використовувати земельну ділянку до встановлення її меж у натурі (на місцевості), до одержання документа, що посвідчує право на неї, та до його державної реєстрації.

З аналізу зазначеної норми вбачається, що будь-які дії, направлені на фактичне використання земельної ділянки без оформлення права власності на земельну ділянку або права постійного користування чи права оренди земельної ділянки в порядку, визначеному Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", є самовільним заняттям земельної ділянки (постанова КАС ВС від 20.02.2020 у справі № 1940/1655/18).

Відповідно до вимог законодавства обов`язковою умовою фактичного використання земельної ділянки є наявність у особи, що її використовує, правовстановлюючих документів на цю земельну ділянку, а відсутність таких документів може свідчити про самовільне зайняття земельної ділянки (постанова КГС ВС від 05.12.2019 у справі 910/810/18).

За відсутності рішення органу місцевого самоврядування про надання земельної ділянки у власність або в користування юридична особа або фізична особа не має права використовувати земельну ділянку комунальної форми власності, а тому розміщення відповідачем ТС за відсутності документів, які підтверджують право користування земельною ділянкою комунальної власності, право розпорядження якою належить до компетенції Ради, не можна визнати законним (постанова КГС ВС від 16.05.2018 у справі № 918/633/16).

При вирішенні питання про застосування відповідальності за самовільне зайняття земельної ділянки необхідно враховувати, що саме по собі встановлення судом наявності фактичного користування земельною ділянкою без документів, що посвідчують права на неї, не є достатньою підставою для кваліфікації такого використання земельної ділянки як самовільного її зайняття. При вирішенні таких спорів необхідно комплексно досліджувати питання стосовно того, чи передбачено спеціальним законом отримання правовстановлюючих документів на земельну ділянку для розміщення певних об`єктів, причини відсутності таких документів у особи, що використовує земельну ділянку, наявність у особи права на отримання земельної ділянки у власність чи в користування, вжиття нею заходів до оформлення права на земельну ділянку тощо (постанови КГС ВС від 05.12.2019 у справі 910/810/18, від 15.02.2018 у справі № 910/5702/17, від 28.03.2018 у справі № 910/24189/16, від 27.06.2018 у справі № 902/889/16.

4.3. Правове регулювання здійснення будівництва, в тому числі самочинного будівництва.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ст. 328 ЦК України (тут і далі - в редакції від 10.06.2017) право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 331 ЦК України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом.

Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі.

Відповідно до ч. 2 ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна).

Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації.

Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Відповідно до п. г ч. 1 ст. 95 ЗК України землекористувачі, якщо інше не передбачено законом або договором, мають право споруджувати жилі будинки, виробничі та інші будівлі і споруди.

Відповідно до ч. 1-3 ст. 375 ЦК України власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам.

Власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно.

Право власника на забудову здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 26 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" (тут і далі в редакції від 10.06.2017) забудова територій здійснюється шляхом розміщення об`єктів будівництва.

Суб`єкти містобудування зобов`язані додержуватися містобудівних умов та обмежень під час проектування і будівництва об`єктів.

Відповідно до ч. 4, 5 ст. 26 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або користувачем за умови використання земельної ділянки відповідно до вимог містобудівної документації.

Проектування та будівництво об`єктів здійснюється власниками або користувачами земельних ділянок у такому порядку: 1) отримання замовником або проектувальником вихідних даних; 2) розроблення проектної документації та проведення у випадках, передбачених статтею 31 цього Закону, її експертизи; 3) затвердження проектної документації; 4) виконання підготовчих та будівельних робіт; 5) прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів; 6) реєстрація права власності на об`єкт містобудування.

Відповідно до ст. 9 Закону України "Про архітектурну діяльність" ( в редакції від 10.06.2017) будівництво (нове будівництво, реконструкція, реставрація, капітальний ремонт) об`єкта архітектури здійснюється відповідно до затвердженої проектної документації, державних стандартів, норм і правил у порядку, визначеному Законом України "Про регулювання містобудівної діяльності".

Відповідно до ч. 4 ст. 375 ЦК України правові наслідки самочинної забудови, здійсненої власником на його земельній ділянці, встановлюються статтею 376 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Правовий аналіз наведеної норми дозволяє виділити наступні ознаки самочинного будівництва:

- об`єкт нерухомого майна збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети у встановленому порядку;

- відсутність належного дозволу чи належно затвердженого проекту для будівництва;

- створення об`єкта з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Кожна із зазначених ознак є самостійною і достатньою для того, щоб визнати об`єкт нерухомого майна самочинним будівництвом. Тому, при вирішенні спору, що виникає у зв`язку з будівництвом на земельній ділянці об`єкта нерухомості, повинно досліджуватися питання наявності дозвільної документації на будівництво спірних об`єктів і документів про виділення земельної ділянки.

При цьому із наведених положень норм права не вбачається, що для того, щоб вважати, що права позивача є порушеними на земельній ділянці має існувати готовий для використання об`єкт нерухомого майна (постанова КГС ВС від 10.01.2019 у справі № 915/1376/17).

Відповідно до ч. 2 ст. 376 ЦК України особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Відповідно до ч. 4 ст. 376 ЦК України якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

4.4. Державна реєстрація прав.

Відповідно до ч. 1 ст. 182 ЦК України (тут і далі - в редакції від 10.06.2017) право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Відповідно до ст. 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (тут і далі - в редакції від 04.06.2017) у цьому Законі терміни вживаються в такому значенні:

- державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно;

- Державний реєстр речових прав на нерухоме майно (далі - Державний реєстр прав) - єдина державна інформаційна система, що забезпечує обробку, збереження та надання відомостей про зареєстровані речові права на нерухоме майно та їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів таких прав;

- заявник - власник, інший правонабувач, сторона правочину, у яких виникло речове право, або уповноважені ними особи - у разі подання документів для проведення державної реєстрації набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 4 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державній реєстрації прав підлягають, зокрема, право власності.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 5 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" у Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: підприємства як єдині майнові комплекси, житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення.

Якщо законодавством передбачено прийняття в експлуатацію нерухомого майна, державна реєстрація прав на таке майно проводиться після прийняття його в експлуатацію в установленому законодавством порядку, крім випадків, передбачених статтею 31 цього Закону.

Відповідно до п. 40, 41 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України № 1127 від 25.12.2015 (в редакції від 04.02.2017) державна реєстрація прав проводиться на підставі документів, необхідних для відповідної реєстрації, передбачених статтею 27 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" та цим Порядком.

Для державної реєстрації права власності на новозбудований об`єкт нерухомого майна подаються:

1) документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта;

2) технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна;

3) документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси;

4) письмова заява або договір співвласників про розподіл часток у спільній власності на новозбудований об`єкт нерухомого майна (у разі, коли державна реєстрація проводиться щодо майна, що набувається у спільну часткову власність);

5) договір про спільну діяльність або договір простого товариства (у разі, коли державна реєстрація проводиться щодо майна, будівництво якого здійснювалось у результаті спільної діяльності).

Документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта, не вимагається у разі, коли реєстрація такого документа здійснювалася в Єдиному реєстрі документів.

У такому разі державний реєстратор відповідно до наданих заявником у відповідній заяві відомостей про реєстраційний номер документа, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта, обов`язково перевіряє наявність реєстрації такого документа в Єдиному реєстрі документів, відсутність суперечностей між заявленими правами та відомостями, що містяться в цьому Реєстрі.

Документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси, не вимагається у разі, коли державна реєстрація права власності проводиться на індивідуальний (садибний) житловий будинок, садовий, дачний будинок, збудований на земельній ділянці, право власності на яку зареєстровано в Державному реєстрі прав. У такому разі заявник в поданій заяві обов`язково зазначає відомості про кадастровий номер відповідної земельної ділянки.

Державна реєстрація не є способом набуття права власності, а виступає лише засобом підтвердження фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на підставі визначених законом документів (постанова КГС ВС від 27.06.2018 у справі № 921/403/17-г/6).

Суть державної реєстрації прав - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, які вже мали місце на підставі рішень відповідних органів, договорів чи інших правовстановлюючих документів, шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру прав, а не безпосереднє створення таких фактів зазначеними записами.

Ототожнювати факт набуття права власності з фактом його державної реєстрації, а тим більше тлумачити факт державної реєстрації як підставу виникнення такого права є логічною та юридичною помилкою, намаганням підмінити поняття причини та наслідку (п. 61, 63 постанови КГС ВС від 10.06.2020 у справі 906/585/19).

Навіть якщо буде встановлено, що суб`єкт державної реєстрації прав дотримався законодавства при внесенні запису про проведену державну реєстрацію права за іншою особою, це не є перешкодою для задоволення позову щодо скасування цього запису, якщо наявність такого запису порушує права чи охоронювані законом інтереси позивача (п. 5.16 постанови ВП ВС від 04.12.2018 у справі № 915/1377/17).

Законодавець визначив, що до інших правових наслідків, окрім офіційного визнання і підтвердження державою відповідних юридичних фактів, встановлюючи презумпцію правильності зареєстрованих відомостей з реєстру для третіх осіб, застосування норм Закону "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" не призводить (постанова КГС ВС від 03.03.2021 у справі № 915/161/20).

Державна реєстрація права власності на нерухоме майно є одним із юридичних фактів у юридичному складі, необхідному для підтвердження права власності, а самостійного значення для виникнення права власності немає. Така реєстрація визначає лише момент, з якого держава визнає та підтверджує право власності за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення такого права. Зміст приписів ст. 376 ЦК України підтверджує неможливість застосування інших, ніж ті, що встановлені цією статтею, способів легітимізації (узаконення) самочинного будівництва та набуття права власності на такі об`єкти. Реєстрація права власності на самочинне будівництво за особою, яка його здійснила, не змінює правовий режим такого будівництва як самочинного (див. постанову від 7 квітня 2020 року у справі № 916/2791/13 (пункти 6.31-6.33)) (п. 55 постанови ВП ВС від 23.06.2020 по справі № 680/214/16-ц).

Здійснення державної реєстрації права власності на елінг не означає припинення правового режиму цього майна як самочинного будівництва (постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.06.2020 по справі № 680/214/16-ц та від 07.04.2020 року у справі № 916/2791/13).

Відповідно до ч. 3 ст. 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (в редакції на час розгляду справи судом) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню.

У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються. У разі якщо в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, наявні відомості про речові права, обтяження речових прав, припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації, або якщо відповідним судовим рішенням також визнаються речові права, обтяження речових прав, одночасно з державною реєстрацією припинення речових прав чи обтяжень речових прав проводиться державна реєстрація набуття відповідних прав чи обтяжень. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними.

У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію зміни, припинення речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження повертаються у стан, що існував до відповідної державної реєстрації, шляхом державної реєстрації змін чи набуття таких речових прав, обтяжень речових прав. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними.

Державна реєстрація прав у випадках, передбачених цією частиною, проводиться у порядку, визначеному цим Законом, крім випадку скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію на підставі рішення Міністерства юстиції України, що виконується посадовою особою Міністерства юстиції України відповідно до статті 37 цього Закону.

У розумінні положень статті 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" у чинній редакції (з 16.01.2020), на відміну від положень частини другої статті 26 Закону України № 1952 у попередній редакції, яка передбачала такі способи судового захисту порушених прав як скасування записів про проведену державну реєстрацію прав та скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, наразі способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; судове рішення про скасування державної реєстрації прав. При цьому з метою ефективного захисту порушених прав законодавець уточнив, що ухвалення зазначених судових рішень обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав) (постанова КГС ВС від 03.03.2021 по справі № 915/161/20).

4.5. Правова природа акту приймання-передачі майна до статутного фонду юридичної особи.

Відповідно до ч. 1-4 ст. 202 ЦК України правочин - це дія особи, яка спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов`язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Метою будь-якого правочину є досягнення певних юридичних наслідків, що мають істотне значення для сторін правочину.

Отже, правочин - це вольові, правомірні дії, безпосередньо спрямовані на досягнення правового результату, а саме на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до пункту 3 частини 5 статті 17 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань" для державної реєстрації змін до відомостей про розмір статутного капіталу, розміри часток у статутному капіталі чи склад учасників товариства з обмеженою відповідальністю або товариства з додатковою відповідальністю (далі в цій частині - товариство) подається, зокрема, один із таких відповідних документів: а) рішення загальних зборів учасників товариства про визначення розміру статутного капіталу та розмірів часток учасників; б) рішення загальних зборів учасників товариства про виключення учасника з товариства; в) заява про вступ до товариства; г) заява про вихід з товариства; ґ) акт приймання-передачі частки (частини частки) у статутному капіталі товариства; д) судове рішення, що набрало законної сили, про визначення розміру статутного капіталу товариства та розмірів часток учасників товариства; е) судове рішення, що набрало законної сили, про стягнення з (повернення з володіння) відповідача частки (частини частки) у статутному капіталі товариства.

Із зазначеної норми вбачається можливість внесення змін до відомостей про розмір статутного капіталу, розміри часток у статутному капіталі чи склад учасників товариства з обмеженою відповідальністю, що містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, на підставі подання лише акта приймання-передачі частки у статутному капіталі товариства.

Таким чином, чинним законодавством передбачена можливість реєстрації змін у складі учасників, розмірі часток у статутному капіталі товариства з обмеженою відповідальністю на підставі лише акта приймання-передачі частки у статутному капіталі товариства.

Надаючи належну оцінку акту приймання приймання-передачі частки в статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю "Петрівна" від 20.09.2018, суди дійшли обґрунтованого висновку про те, що акт приймання-передачі майна є правочином, який підтверджує волевиявлення сторін, має юридичні наслідки - набуття та припинення права власності на корпоративні права.

Отже, такий двосторонній акт у цих правовідносинах свідчить про погоджену дію шляхом волевиявлення обох сторін цього двостороннього правочину на набуття певних цивільних прав та обов`язків. Оскарження правочину, оформленого актом (у розумінні ст. 202 Цивільного кодексу України) в цьому випадку є належним способом захисту цивільних прав та обов`язків в розумінні статті 16 Цивільного кодексу України, статті 20 ГК України (постанова КГС ВС від 25.02.2020 у справі № 915/1299/18).

Наведене узгоджується з правовими висновками Верховного Суду, викладеними в постановах від 11.09.2018 у справі № 918/1377/16, від 12.06.2019 у справі № 927/352/18, від 10.09.2019 у справі № 918/370/18.

Саме двосторонній акт у даних правовідносинах свідчить про погоджену дію шляхом волевиявлення обох сторін даного двостороннього правочину на набуття певних цивільних прав та обов`язків, а тому у даних правовідносинах саме оскарження правочину, оформленого актом (у розумінні статті 202 Цивільного кодексу України), є належним способом захисту цивільних прав та обов`язків в розумінні статті 16 Цивільного кодексу України і статті 20 Господарського кодексу України (постанова КГС ВС від 11.09.2018 у справі № 918/1377/16).

Наведене узгоджується з правовими висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 29.04.2015 зі справи № 903/134/13-г.

Зважаючи на юридичну природу даного акта прийому-передачі нерухомого майна від 8 жовтня 2017 року вбачається, що він є тим самим юридично-значимим документом (та єдиним) на підставі якого здійснюються подальші правові дії, а саме реєстрація речового права на дане майно, тобто він є тим самим правочином на підставі якого здійснюються відповідні правові дії, відтак він не породжує здійснення інших дій та прийняття будь-яких інших правочинів для вчинення реєстраційних дій щодо декларування свого права власності на нерухоме майно.

Поміж тим, дослідивши даний оспорюваний акт суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку , що позивач, зважаючи на кінцеву форму даного акта (оскільки він є юридичною підставою для оформлення права власності), позбавлений права будь-яким іншим чином та способом захистити свої права (постанова КГС ВС від 19.09.2019 у справі № 918/370/18).

4.6. Підстави недійсності правочину.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб`єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення (постанови КГС ВС від 25.02.2020 у справі № 915/1299/18, від 19.09.2019 у справі № 918/370/18).

Розглядаючи позовну вимогу позивача щодо визнання недійсним правочину оформленого актом прийому-передачі із посиланням на відсутність вільного волевиявлення позивача на укладення та підписання такого акту, саме в правовому полі нормативно-правового регулювання визнання договорів недійсними з огляду на його форму та правову природу, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин (постанова КГС ВС від 10.09.2019 у справі № 918/370/18).

Правочин щодо відчуження нерухомого майна може вчиняти лише особа, право власності якої на нерухоме майно, яке є предметом правочину, зареєстровано за такою особою у встановленому законом порядку (постанова КГС ВС від 11.09.2018 у справі № 918/1377/16).

4.7. Захист прав землекористувачів.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю.

Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Відповідно до п. б ч. 3 ст. 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав.

Особа, яка використовувала земельну ділянку з порушенням прав іншої (власника земельної ділянки), повинна привести земельну ділянку у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд за власний кошт (п. 6.20 постанови КГС ВС від 02.06.2021 у справі № 910/14524/19).

Оскільки в ході розгляду цієї справи суди установили, що Міська рада, як власник земельної ділянки, заперечує проти визнання права власності Товариства на самочинно збудовані приміщення, то задоволення її позовних вимог щодо зобов`язання Відповідача знести такі приміщення узгоджується з наведеними положеннями Земельного кодексу України та приписами частини 4 статті 376 ЦК України (постанова КГС ВС від 03.03.2021 у справі № 915/161/20).

V. ВИСНОВКИ СУДУ.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про задоволення позову з огляду на наступне.

Як встановлено судом вище, 03.08.2012 між виконавчим комітетом Миколаївської міської ради (власник) та Фізичною особою-підприємцем Середою Іриною Анатоліївною (сервітуарій) було укладено договір про встановлення особистого строкового сервітуту № 179 від 03.08.2012, відповідно до умов якого виконавчий комітет Миколаївської міської ради встановив особистий строковий сервітут відносно земельної ділянки площею 20 кв. м. по пр. Миру, біля будинку № 21 в інтересах сервітуарія, для розміщення групи пересувних тимчасових споруд у кількості 2 шт., строк якого (договору) закінчився 03.08.2015.

Умовами п. 4.2 договору було передбачено, що на земельній ділянці не дозволяється діяльність, яка не пов`язана з розміщенням пересувних тимчасових споруд.

Суду не подано доказів оформлення прав користування земельною ділянкою відповідачем ФОП Середою І. А., не подано доказів прийняття Миколаївською міською радою рішень про надання у власність або у користування земельної ділянки, в тому числі для будівництва об`єктів нерухомого майна по пр. Миру, 21/13.

Натомість, відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за Середою Іриною Анатоліївною з 10.07.2017 по 15.01.2018 було зареєстровано право власності на об`єкт нерухомого майна: нежитлові приміщення по АДРЕСА_2 , загальна площа 125, 7 кв. м., літера А - нежитлові приміщення, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101.

Судом встановлено, що підставою для державної реєстрації права власності було рішення виконавчого комітету Миколаївської міської ради № 304/2 від 14.04.2017, яке фактично ані Миколаївською міською радою, ані виконавчим комітетом Миколаївської міської ради не приймалось, а також декларація про готовність об`єкта до експлуатації МК34 від 03.04.2017, яка в єдиній державній електронній системі у сфері будівництва відсутня.

Відповідачами не подано суду документів, на підставі яких проведена державна реєстрація права власності на об`єкт нерухомості.

Враховуючи вищевикладене, всупереч положенням норм законодавства (ст. 95, 116 ЗК України, ст. 328, 331, 375 ЦК України, ст. 26 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності") ФОП Середою І. А. збудовано об`єкт нерухомого майна на земельній ділянці площею 125, 7 кв. м. по пр. Миру, 21/13, м. Миколаїв без оформлення прав на земельну ділянку, а також без будь-яких дозвільних документів на будівництво (в матеріалах справи відсутні докази видачі забудовнику містобудівних умов та обмежень для проектування об`єкта, докази видачі/реєстрації документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт і засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, докази введення об`єкта в експлуатацію та видачі декларації про готовність об`єкта до експлуатації).

Всупереч вимог законодавства (ст. 27 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", п. 40, 41 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України № 1127 від 25.12.2015) за Середою І. А. 10.07.2017 проведена державна реєстрація права власності на об`єкт нерухомого майна за відсутності будь-яких документів, які надають право як на забудову земельної ділянки, так і право на будівництво об`єкта нерухомого майна).

Суду не подано доказів вжиття ФОП Середою І. А. заходів з оформлення земельної ділянки у користування. За відсутності рішення органу місцевого самоврядування про надання земельної ділянки у власність або в користування та оформлення документів на земельну ділянку ФОП Середа І. А. не мала права використовувати земельну ділянку комунальної форми власності, в тому числі для забудови.

Отже, суд дійшов висновку, що ФОП Середою І. А. здійснено будівництво з порушенням вимог законодавства (самочинне будівництво). В силу положень ч. 2 ст. 376 ЦК України особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. В свою чергу здійснення державної реєстрації права власності на об`єкт самочинного будівництва не означає припинення правового режиму цього майна як самочинного будівництва.

Правочин щодо відчуження нерухомого майна може вчиняти лише особа, право власності якої на нерухоме майно, яке є предметом правочину, зареєстровано за такою особою у встановленому законом порядку.

Виходячи з вищевикладеного, подальше відчуження нерухомого майна шляхом внесення до статутного капіталу ТОВ «ОКТАВИАН» також є незаконним, оскільки Середа І. А. не набула прав на нерухоме майно (ст. 182, 182, 316, 317, 376 ЦК України), державна реєстрація права власності на нерухоме майно проведена з порушенням вимог закону (ст. 27 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", п. 40, 41 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України № 1127 від 25.12.2015), а відтак, Середа І. А. не мала права розпоряджатися та відчужувати нерухоме майно шляхом передачі до статутного капіталу ТОВ «ОКТАВИАН». З огляду на приписи ч. 1, 2 ст. 203, 215 ЦК України правочин, оформлений актом, є таким, що не відповідає вимогам закону, а тому цей правочин є недійсним з моменту його укладення. Позовна вимога про визнання недійсним акта приймання-передачі нерухомого майна підлягає задоволенню.

Враховуючи вищевикладене, оскільки у Середи І. А. не виникло право власності на нерухоме майно, як наслідок, є незаконним подальше його відчуження до статутного капіталу ТОВ «ОКТАВИАН», суд дійшов висновку про обгрунтованість позовних вимог в частині скасування державної реєстрації права власності за відповідачами.

Оскільки Миколаївська міська рада, як власник земельної ділянки, заперечує проти визнання права власності Товариства на самочинно збудований об`єкт, то задоволення її позовних вимог щодо зобов`язання відповідача ТОВ «ОКТАВИАН» усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою шляхом знесення нежитлового приміщення узгоджується з наведеними положеннями ст. 152 ЗК України та приписами ч. 4 ст. 376 ЦК України. В цій частині позов підлягає задоволенню.

Відповідачами жодними доказами у справі не спростовано позовних вимог.

Вищевикладене свідчить про порушення прав територіальної громади м. Миколаєва в особі Миколаївської міської ради як власника земельної ділянки та перешкоджання в її вільному володінні, користуванні та розпорядженні, які підлягають захисту у судовому порядку, у зв`язку з чим суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог та їх задоволення в повному обсязі.

VІ. РОЗПОДІЛ СУДОВИХ ВИТРАТ.

Судовий збір в розмірі 6 202, 50 грн. згідно ст. 129 ГПК України слід відшкодувати позивачу з відповідача ТОВ "ОКТАВИАН" пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Судовий збір в розмірі 3 721, 50 грн. слід відшкодувати позивачу з відповідача ФОП Середи І. А. пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При цьому, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Складення проекту місцевого бюджету, його попереднє схвалення належить до повноважень виконавчих органів місцевої ради та місцевих фінансових органів (ст. 28 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" ст. 75, 76 Бюджетного кодексу України). Розгляд та затвердження місцевого бюджету відноситься законодавством до виключної компетенції місцевих рад (ст. 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", ст. 76, 77 Бюджетного кодексу України). Виконання місцевих бюджетів покладено на виконавчі органи місцевих рад та місцеві фінансові органи (ст. 63, 64 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", ст. 43, 46-51, 78 Бюджетного кодексу України).

За таких обставин, фінансові ресурси на виконання статей видатків закріплюються за виконавчими органами відповідних органів місцевого самоврядування (розпорядники, головні розпорядники). Отже, у місцевих рад не має фінансових ресурсів. Таким чином, стягнення в спірному випадку за наказом повинно здійснюватись на користь Миколаївської міської ради через виконавчий комітет Миколаївської міської ради.

Керуючись ст. 129, 233, 236-238, 240, 241, 254, 256 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити.

2. Зобов`язати відповідача Товариство з обмеженою відповідальністю "ОКТАВИАН", вул. Адміральська, 27/3, м. Миколаїв, 54001 () усунути перешкоди в користуванні позивачем Миколаївською міською радою, вул. Адміральська, 20, м. Миколаїв, 54001 () земельною ділянкою площею 125,7 кв.м. шляхом знесення нежитлового приміщення по проспекту Мира, будинок 21/13, м. Миколаїв.

3. Скасувати державну реєстрацію права власності та припинити за Товариством з обмеженою відповідальністю "ОКТАВИАН", вул. Адміральська, 27/3, м. Миколаїв, 54001 () право власності на нежитлове приміщення, загальною площею 125,7 кв.м., яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101, державна реєстрація від 15.01.2018, запис за № 24430256).

4. Скасувати державну реєстрацію права власності та припинити за Середою Іриною Анатоліївною , АДРЕСА_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) право власності на нежитлове приміщення, загальною площею 125, 7 кв.м., яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101, державна реєстрація від 10.07.2017, запис № 21312671).

5. Визнати недійним акт приймання-передачі нерухомого майна, серія та номер: б/н, виданий 15.01.2018, видавник ТОВ "ОКТАВИАН"/Середа І.А., справжність підписів засвідчено Помазан Я.В., приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу.

6. Стягнути з відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "ОКТАВИАН", вул. Адміральська, 27/3, м. Миколаїв, 54001 () на користь позивача Миколаївської міської ради, вул. Адміральська, 20, м. Миколаїв, 54001 () через виконавчий комітет Миколаївської міської ради ():

- 6 202, 50 грн. (шість тисяч двісті дві грн. 50 коп.) - витрат по сплаті судового збору.

7. Стягнути з відповідача Фізичної особи-підприємця Середи Ірини Анатоліївни, АДРЕСА_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) на користь позивача Миколаївської міської ради, вул. Адміральська, 20, м. Миколаїв, 54001 () через виконавчий комітет Миколаївської міської ради ():

- 3 721, 50 грн. (три тисячі сімсот двадцять одна грн. 50 коп.) - витрат по сплаті судового збору.

8. Накази видати позивачу після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили відповідно до ст. 241 ГПК України та може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені ст.ст. 253, 254, 256-259 ГПК України.

Повний текст рішення складено 01.05.2023

Суддя Е.М. Олейняш