СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 травня 2023 року м. Харків Справа № 922/1227/22

Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: головуючий суддя Мартюхіна Н.О., суддя Бородіна Л.І., суддя Плахов О.В.,

без виклику сторін,

розглянувши в порядку спрощеного провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Завод "Електроважмаш", м.Харків (вх. №15 Х/3)

на рішення Господарського суду Харківської області від 21.11.2022, ухвалене без виклику учасників справи (повний текст складено 21.11.2022) у справі №922/1227/22 (суддя Хотенець П.В.),

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ІТ-Інтегратор", м.Київ,

до відповідача Акціонерного товариства "Завод "Електроважмаш", м.Харків,

про стягнення 72255,45грн,

ВСТАНОВИВ:

05.08.2022 Товариство з обмеженою відповідальністю "ІТ-Інтегратор" (надалі ТОВ "ІТ-Інтегратор") звернулося до Господарського суду Харківської області з позовом до Акціонерного товариства "Завод "Електроважмаш" (надалі АТ "Завод "Електроважмаш") про стягнення заборгованості в сумі 72255,45грн, з яких: 53497,80грн - сума основного боргу за договором №217-11/20 від 21.04.2020; 17623,77грн - інфляційних витрат та 1133,88грн - 1% річних.

Також, позивач просить покласти на відповідача витрати щодо сплати судового збору у розмірі 2481,00грн, витрати на професійну правову допомогу у розмірі 15000,00грн та гонорар успіху у розмірі 10% від ціни позовної заяви.

Рішенням Господарського суду Харківської області від 21.11.2022 у справі №922/1227/22 позов задоволено повністю. Стягнуто з відповідача на користь позивача 72255,45грн заборгованості, з яких: 53497,80грн - основної заборгованості, 17623,77грн інфляційних витрат, 1133,88грн - 1% річних, а також 15000,00грн витрати на професійну правову допомогу та 2481,00грн судового збору.

Не погодившись з ухваленим рішенням, відповідач - АТ "Завод "Електроважмаш" звернувся до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Харківської області від 21.11.2022 у справі №922/1227/22 в частині стягнення з відповідача 17623,77грн - інфляційних втрат, 1133,88грн - 1% річних та 15000,00грн - витрат на професійну правову допомогу, та ухвалити в цій частині нове рішення, яким стягнути з АТ "Завод "Електроважмаш" на користь ТОВ "ІТ-Інтегратор" 133,38грн - 1% річних; в задоволенні позовних вимог в частині стягнення інфляційних нарахувань відмовити; зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу відповідно принципу розумності та здійснити розподіл судових витрат пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

В обґрунтування доводів, викладених в апеляційній скарзі, заявник вказує про порушення судом першої інстанції норм матеріального права, а також неправильне застосування усталеної судової практики щодо стягнення інфляційних, відсотків річних та витрат на правову допомогу, з огляду на наступне:

- позивачем не надано до матеріалів справи доказів обчислення індексу інфляції центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері статистики та публікації в офіційних періодичних виданнях останнього; також, не надано доказів на підтвердження того, що величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка та не надано доказів, що Держстатом здійснено публікацію щодо цього не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, в офіційних періодичних виданнях; з огляду на це відповідач вважає, що позивач неправильно нараховано розмір інфляційних втрат, у зв`язку з чим заявлений позивачем розмір є недоведеним, а позов в цій частині підлягає залишенню без задоволення;

- місцевий господарський суд неправильно застосував положення ч. 1 ст. 233 ГК України та ч. 3 ст. 551 ЦК України, безпідставно відмовив у задоволенні клопотання відповідача зменшенні неустойки, не врахував те, що позивачем не подано до матеріалів справи будь-яких доказів понесення ним збитків внаслідок допущеного відповідачем порушення грошових зобов`язань;

- на підтвердження своєї правової позиції посилається на правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 18.03.2020 у справі №902/417/18;

- апелянт зазначає, що АТ "Завод "Електроважмаш" не отримує ані бюджетного фінансування, а ні будь-яких дотаційних чи преференцій; вказує, що у зв`язку із тяжкої економічною ситуацією, яка склалася не тільки у галузі важкого машинобудування, але й у всій державі, підприємством було запроваджено низку операційних заходів, основною метою яких є збереження робочих місць, додержання соціальних гарантій працівників та своєчасного наповнення бюджету держави;

- також, апелянт вказує, що перебуває у Переліку об`єктів великої приватизації державної власності; накладення стягнення надмірних сум штрафних санкцій, значно зменшує вартість підприємства, що в результаті приватизації завдасть збитків державі внаслідок недоотримання реальної власності підприємства та вплине на ділову репутацію;

- просить апеляційний суд зменшити розмір неустойки (пені та відсотків річних) у зв`язку з тим, що підприємство не могло вчасно здійснювати розрахунки з позивачем, оскільки з грудня 2019 року по сьогоднішній день існує заборгованість по заробітній платі; станом на 22.07.2021 року така заборгованість склала 14,7 млн.грн, а станом на 06.12.2021 - 66,4 млн.грн;

- крім того, важливим фактом неможливості здійснення оплати за контрактом, що став предметом розгляду даної справи, стали арешти, які були накладені органами ДВС на рахунки відповідача у вересні та жовтні 2021 року; фактично арешти накладені, в сумі яка є непомірною для АТ "Завод "Електроважмаш" та повністю заблокувало господарську діяльність підприємства; можливість оплати за контрактами, та іншими зобов`язаннями була фактично заблокована з об`єктивних, не залежних від підприємства підстав;

- щодо розгляду витрат на правову допомогу, то відповідач вказує, що визначений позивачем розмір гонорару адвоката у сумі 15000,00грн та додаткові 10% від ціни позову, є істотно завищеним та не відповідають критерію розумної необхідності таких витрат (подібний висновок викладено у додатковій постанові Верховного Суду від 11.12.2018 у справі № 910/2170/18).

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02.01.2023 для розгляду апеляційної скарги сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Зубченко І.В., суддя Істоміна О.А., суддя Радіонова О.О.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 09.01.2023 витребувано матеріали справи №922/1227/22 у Господарського суду Харківської області та відкладено вирішення питань, пов`язаних з рухом апеляційної скарги, до надходження матеріалів справи.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 27.01.2023 апеляційну скаргу АТ "Завод "Електроважмаш" на рішення господарського суду Харківської області від 21.11.2022 у справі №922/1227/22 залишено без руху. Встановлено апелянту строк впродовж 10 днів з моменту отримання цієї ухвали на усунення недоліків апеляційної скарги, а саме надати до суду докази сплати судового збору у сумі 3721,50грн та докази направлення копії апеляційної скарги на адресу позивача.

У строк, визначений судом, скаржник надіслав до апеляційного суду заяву про усунення недоліків, до якої додано платіжне доручення АТ "Таскомбанк" №980 від 20.02.2023 на суму 3721,50грн, опис вкладення у цінний лист на ім`я ТОВ "ІТ-Інтегратор" від 20.02.2023, накладну АТ "Укрпошта" №452 від 20.02.2023 з фіскальним чеком АТ "Укрпошта".

Згідно витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22.02.2023, у зв`язку із звільненням у відставку головуючого судді Зубченко І.В., для розгляду справи сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Мартюхіна Н.О., суддя Бородіна Л.І., суддя Плахов О.В.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 06.03.2023 поновлено АТ "Завод "Електроважмаш" строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду Харківської області від 21.11.2022 у справі №922/1227/22; відкрито апеляційне провадження за вказаною апеляційною скаргою; встановлено учасникам справи строк до 21.03.2023 для подання відзиву на апеляційну скаргу, заяв, клопотань та письмових пояснень; розгляд апеляційної скарги вирішено розпочати з 22.03.2023 без повідомлення учасників справи; зупинено дію оскаржуваного рішення Господарського суду Харківської області від 21.11.2022 у справі №922/1227/22.

З огляду на те, що ціна позову у даній справі є меншою від ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (72255,45грн), суд апеляційної інстанції розглядає дану справу за правилами ч. 10 ст. 270 ГПК України без повідомлення учасників справи.

У відзиві на апеляційну скаргу, який надійшов на адресу апеляційного суду 15.03.2023 від ТОВ "ІТ-Інтегратор", позивач заперечує проти доводів та вимог апеляційної скаргу, просить залишити оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін.

Крім того, позивач повідомив суд про те, що станом на момент подання відзиву, позивачем очікується понесення витрат: 1) вартість послуг на надання професійної правничої допомоги під час апеляційного розгляду справи у Східному апеляційному господарському суді, у розмірі 10000,00грн; 2) вартість відправки кореспонденції, що буде надіслана відповідачу (квитанції будуть надані додатково).

На час ухвалення цієї постанови клопотання будь-якої із сторін про розгляд справи в порядку загального позовного провадження до Східного апеляційного господарського суду не надходили.

Відповідно до ч. 13 ст. 8 та ч. 8 ст. 252 ГПК України, у разі здійснення розгляду справи в порядку письмового провадження суд розглядає справу за наявними у справі матеріалами, досліджує докази і письмові пояснення, викладені в заявах по суті справи, судове засідання не проводиться.

Згідно з ч. 1 ст. 269 ГПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Частиною 2 наведеної статті передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Розглянувши матеріали господарської справи, доводи та вимоги апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального права, судова колегія Східного апеляційного господарського суду встановила наступне.

Як встановлено господарським судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 21.04.2020 між ТОВ "ІТ-Інтегратор" (постачальник) та АТ "Завод "Електроважмаш" (замовником) укладено договір № 217-11/20 (надалі - договір), за умовами якого постачальник зобов`язується передати у власність замовника продукцію, а замовник зобов`язується прийняти від постачальника продукцію і оплатити її в порядку, передбаченому цим договором (п.1.1. договору).

За умовами п. 1.4 договору замовлення на поставку продукції повинно бути оформлено замовником у формі листа або заявки, які включають в себе найменування, кількість і термін поставки продукції.

Згідно п. 2.1. договору постачальник здійснює передачу продукції замовнику протягом 14 календарних днів з моменту направлення письмової заявки від замовника.

Відповідно до п. 3.1. загальна вартість продукції за даним договором складає 93203,40грн в тому числі ПДВ 20% 15533,90грн.

Розрахунок проводиться шляхом 100% оплати за продукцію протягом 30 календарних днів з моменту постачання і приймання її за якістю та кількістю (п.4.1. договору).

У відповідності до п. 4.3. договору при відвантаженні продукції постачальник надає замовнику наступні документи: накладну, рахунок-фактуру, товарно-транспортну накладну. У разі неправильного заповнення документів оплата замовником не проводиться, документи повертаються постачальнику для переоформлення. У разі затримки надання належним чином оформлених документів замовник має право перенести термін оплати пропорційно кількості днів прострочення їх надання. Відповідальність за несвоєчасну оплату замовник в даному випадку не несе.

Замовник зобов`язаний своєчасно і в повному обсязі здійснювати оплату продукції, на умовах цього договору (п. 5.1. договору).

Як свідчать матеріали справи, на виконання умов договору, позивач поставив відповідачу обумовлений договором товар загальною вартістю 53497,80грн, що підтверджується відповідними накладними, рахунками-фактурами та товарно-транспортними накладними (а.с. 28-33, т.1).

Позивач зазначає, що відповідач не розрахувався за поставлений товар, у зв`язку з чим у останнього виникла заборгованість у розмірі 53497,80грн.

Крім того, у зв`язку з несвоєчасним виконанням грошового зобов`язання позивач на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України та п. 10.5 договору нарахував та просив стягнути з відповідача 17623,77грн інфляційних витрат та 1133,88грн - 1% річних.

Наведені обставини стали підставою для звернення позивача до Господарського суду Харківської області з відповідним позовом.

Як вже зазначалося раніше, Господарським судом Харківської області 21.11.2022 ухвалено оскаржуване рішення у справі №922/1227/22, яким позов задоволено повністю.

Задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача 53497,80грн основного боргу, господарський суд першої інстанції виходив з того, що такі вимоги є обґрунтованими та доведеними.

В частині вимог позивача про стягнення з відповідача 17623,77грн інфляційних витрат за період з липня 2020 року по червень 2022 року та 1% річних у сумі 1133,88грн за період з 18.06.2020 по 05.08.2022, місцевий суд, перевіривши розрахунки позивача, період нарахування останнім вказаних сум інфляційних витрат та 1% річних, дійшов висновку про те, що відповідні розрахунки є вірним, та відповідають нормам чинного законодавства, а тому позовні вимоги в цій частині є такими, що підлягають задоволенню.

Водночас, судом відмовлено в задоволенні клопотання про зменшення суми процентів річних, з огляду на те, що наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді, зокрема відсотків річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінених грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобов`язання.

Як зазначалося раніше, рішення Господарського суду Харківської області від 21.11.2022 у справі №922/1227/22 оскаржується відповідачем лише в частині стягнення інфляційних втрат та 1% річних, а отже, відповідно до вимог ст. 269 ГПК України, переглядається в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Надаючи кваліфікацію спірних правовідносин, суд апеляційної інстанції погоджується з правильністю правових висновків суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для задоволення позову з огляду на таке.

Статтею 11 Цивільного кодексу України (надалі ЦК України) встановлено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, а у відповідності до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

В силу положень ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч.2 ст.612 ЦК України).

Господарським судом першої інстанції з досліджених у справі доказів встановлено, що позивач на виконання умов договору поставив відповідачу зазначений у специфікації товар на загальну суму 53497,80грн, що підтверджується накладними, рахунком-фактурою та товарно-транспортними накладними.

Однак, відповідач у встановлений п.4.1. договору строк не розрахувався, у зв`язку з чим у АТ "Завод "Електроважмаш" виникла заборгованість у розмірі 53497,80грн, тобто боржник вважається таким, що прострочив виконання зобов`язань.

Згідно ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь період прострочення, а також 3 % річних з простроченої суми, якщо законом або договором не встановлено інший розмір відсотків.

Відповідно до п. 10.5. договору за порушення строку оплати продукції, передбачених цим договором, постачальник має право вимагати оплату 1% річних та індексу інфляції.

Враховуючи те, що матеріалами справи підтверджується факт прострочення відповідачем оплати за поставлений товар, колегія суддів погоджується з висновокм місцевого суду про стягнення з відповідача на користь позивача 17623,77грн інфляційних витрат за період з липня 2020 року по червень 2022 року та 1% річних у сумі 1133,88грн за період з 18.06.2020 по 05.08.2022.

Суд першої інстанції, перевіривши наданий позивачем розрахунки 1% річних та інфляційних нарахувань, встановив, що дані розрахунки інфляційних втрат є арифметично вірними та здійснені у відповідності до вимог чинного законодавства, а тому позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

Колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з таким висновком місцевого суду та вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги відповідача.

Так, відповідач в апеляційній скарзі зазначає, що позивачем не було надано до матеріалів справи доказів обчислення індексу інфляції центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері статистики та публікації в офіційних періодичних виданнях останнього. Також, зазначає, не надано доказів того, що величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка та не надано доказів того, що Держстатом здійснено публікацію щодо цього не пізніше 10 числа місяця, шо настає за звітним, в офіційних періодичних виданнях.

Судова колегія зазначає, що індекси інфляції розраховуються Державним комітетом статистики України (раніше - Міністерство статистики України), починаючи з серпня 1991 року щомісячно і публікуються, зокрема, у газеті "Урядовий кур`єр". Повідомлені друкованими засобами масової інформації з посиланням на Державний комітет статистики України ці показники згідно зі ст.ст. 19, 21 і 22 Закону України "Про інформацію" є офіційними.

Натомість власного контрразрахунку, який би спростував розрахунок позивача, відповідач не надав, Разом з цим, місцевим судом, а також колегією суддів апеляційної інстанції перевірено розрахунок позивача, та встановлено, що він відповідає умовам договору, є арифметично та методологічно правильним, а тому доводи апеляційної скарги в цій частині є безпідставними.

Стосовно доводів апеляційної скарги про зменшення розміру 1% річних, колегія суддів зазначає про таке.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена ч. 2 ст. 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.

Сплата процентів річних від простроченої суми, так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо боржника, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання боржником певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати своїм працівникам та іншим кредиторам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Тобто, має бути дотриманий розумний баланс між інтересами боржника та кредитора.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 18.03.2020 № 902/417/18 (провадження №12-79гс19) дійшла висновку, що, з огляду на компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до ст. 625 ЦК України, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери боржника. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та, зокрема, зазначених вище критеріїв, суд може зменшити загальний розмір відсотків річних як відповідальності за час прострочення грошового зобов`язання.

Цивільні та господарські відносини повинні ґрунтуватись на засадах справедливості, добросовісності, розумності, як складових елементів принципу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягувати із боржника надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне зобов`язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для боржника та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором (аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 06.11.2018 у справі № 913/89/18, від 04.12.2018 у справі № 916/65/18, від 03.07.2019 у справі №917/791/18).

При цьому судова колегія враховує, що правила ст. 551 ЦК України та ст. 233 ГК України направлені на запобігання збагаченню кредитора за рахунок боржника, недопущення заінтересованості кредитора у порушенні зобов`язання боржником.

Також, суд приймає до уваги правову позицію, викладену в рішенні Конституційного Суду України №7-рп/2013 від 11.07.2013, про те, що наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку змінює її дійсне правове призначення. Оскільки неустойка має на меті, в першу чергу, стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не може лягати непомірним тягарем для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора.

При цьому, зменшення суми неустойки є правом, а не обов`язком суду, яке може бути реалізовано ним у кожному конкретному випадку за наслідками оцінки обставин справи, наведених учасниками справи обґрунтувань та дослідження доказів (позиція Верховного Суду, викладена в постановах від 13.01.2020 у справі №902/855/18, від 14.01.2020 у справі №911/873/19, від 10.02.2020 у справі №910/1175/19, від 20.08.2020 у справі № 904/3546/19).

Колегія суддів зазначає, що заявлений у цій справі розмір відсотків річних не є надмірним, а визначено в договорі в розмірі 1%, тобто навіть меншому, ніж передбачає ст. 625 ЦК України (3%).

Крім того, колегія суддів враховує також і те, що відповідачем заборгованість за поставлений товар взагалі не сплачувалася, а нараховані суми відсотків річних та інфляційних втрат не є значними в порівнянні із сумою заборгованості.

З огляду на викладене, суд не вбачає підстав для зменшення сум відсотків річних та інфляційних втрат.

Доводи апелянта з посиланням на правову позицію Великої Палати Верховного Суду у справі №902/417/18 є безпідставними з огляду на таке.

Так, згідно висновків Великої Палати у справі №902/417/18, суд за певних умов може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до ст. 625 ЦК України, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери боржника.

З огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум санкцій у вигляді штрафу, пені і процентів річних, враховуючи, що не є справедливим, коли наслідки невиконання боржником зобов`язання вочевидь більш вигідні для кредитора, ніж належне виконання такого зобов`язання, справедливим, пропорційним є обмеження розміру санкцій сумами штрафу і пені, які вже присуджені до стягнення судами попередніх інстанцій, та відмовити у їх стягненні з цих підстав.

За обставинами вказаної справи №902/417/18, розмір процентної ставки, передбаченої ч. 2 ст. 625 ЦК України, сторони встановили в розмірі 48%; заборгованість за договором поставки, яка станом на момент звернення з позовом складала 98381,92грн, сплачена відповідачем у повному обсязі після відкриття провадження у справі; позивач нарахував 40306,19грн пені, 30830,83грн штрафу, 110887,30грн відсотків річних, що разом складає 182024,32грн, перевищуючи майже в два рази суму прострочення.

Таким чином, встановлені у справі №902/417/18 обставини є відмінними від обставин цієї справи №922/1226/22, в якій позивач просив суд стягнути з відповідача 53497,80грн основного боргу, 17623,77грн - інфляційних витрат та 1133,88грн - 1% річних, що є співмірним до заявлених позовних вимог, а тому відсутні підстави зменшувати розмір 1% річних.

Відносно посилання відповідача на: постанови Верховного Суду від 06.11.2018 у справі №913/89/18, від 04.12.2018 у справі №916/65/18, від 03.07.2019 у справі №917/791/18, від 22.10.2019 у справі №904/5830/18, в яких надавався висновок щодо нарахування позивачем 3% річних та інфляційних втрат; порушення принципу розумності, справедливості та пропорційності; неподання відповідачем доказів понесення втрат, які б передбачали необхідність, колегія суддів повторно наголошує, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3% річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Вимагати сплати суми боргу з врахуванням індексу інфляції та 3% річних є правом кредитора, яким останній наділений в силу нормативного закріплення зазначених способів захисту майнового права та інтересу (постанова Верховного Суду від 05.07.2019 у справі №905/600/18). Визначене ч. 2 ст. 625 ЦК України право стягнення інфляційних втрат і 3% річних є мінімальними гарантіями, які надають кредитору можливість захистити згадані вище інтереси; позбавлення кредитора можливості реалізувати це право порушуватиме баланс інтересів і сприятиме виникненню ситуацій, за яких боржник повертатиме кредитору грошові кошти, які, через інфляційні процеси, матимуть іншу цінність, порівняно з моментом, коли такі кошти були отримані (у тому числі у вигляді прострочення оплати відповідних товарів та послуг).

Слід також зазначити, що в суді першої інстанції відповідач в цілому не заперечував наявність заборгованості у визначеному позивачем розмірі та прострочення виконання грошових зобов`язань. Таких доводів не містить і апеляційна скарга.

Відповідач є юридичною особою, а відповідно до ст. 96 ЦК України юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов`язаннями.

Відповідно до ст. 617 ЦК України, відсутність у боржника необхідних коштів не вважається випадком, внаслідок якого боржник може бути звільнений від відповідальності.

Отже, відсутність коштів у відповідача не може бути підставою для звільнення його від виконання його зобов`язань за договором перед позивачем.

Вказані положення повністю кореспондуються з ч. 2 ст. 218 ГК України, де зазначено, що непереборною силою, тобто надзвичайними і невідворотними обставинами не вважаються, зокрема, відсутність у боржника необхідних коштів.

При цьому, відповідач є акціонерним товариством, 100% акцій якої належать державі.

Відповідно до висновків Європейського Суду з прав людини, викладених в рішенні у справі "Кечко проти України" (заява № 63134/00), про те, що держава чи органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань, а також у рішенні у справі "Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України" та у справі "Бакалов проти України" викладено висновок про те, що відсутність бюджетного фінансування (бюджетних коштів) не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання.

Відтак, відсутність фінансування з боку держави (бюджетних асигнувань) не виправдовує бездіяльність замовника і не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення договірних зобов`язань перед постачальником.

Таким чином, колегія суддів вважає правомірним висновок суду першої інстанції, що вимоги позивача про стягнення з відповідача 17623,77грн інфляційних та 1133,88грн - 1% річних є законними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Щодо стягнутих з відповідача за рішенням суду витрат позивача на правову допомогу в розмірі 15000,00грн , колегія суддів зазначає таке.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач просив покласти на відповідача витрати на професійну правову допомогу в сумі 15000,00грн та гонорар успіху у розмірі 10% від ціни позовної заяви.

На підтвердження факту надання професійної правничої допомоги адвокатом позивачем надано до матеріалів справи договір про надання правової допомоги від 09.01.2020, укладений між ТОВ "ІТ-Інтегратор" (клієнтом) та Адвокатським бюро "Тетяни Андріанової" (бюро).

Згідно п. 1.1. договору про надання правової допомоги бюро за замовленням клієнта приймає доручення клієнта та бере на себе зобов`язання надати клієнту правову допомогу на умовах передбачених цим договором.

Відповідно до п. 1.3 додатку до договору вартість послуг бюро за домовленістю сторін становить із розрахунку за 1 (одну) годину роботи адвоката бюро 2500 (дві тисячі п`ятсот) гривень 00 копійок, і попередньо за послуги згідно пунктів 1.1 та 1.2 договору по підготовці та представництву інтересів клієнта в суді першої інстанції Господарському суді Харківської області складає 15000,00грн із розрахунку 6 (шість) годин роботи адвоката бюро, які сплачуються клієнтом передоплатою протягом 5 (п`яти) банківських днів з моменту отримання рахунку бюро.

За змістом п. 1.4 додатку до договору додаткова винагорода бюро (гонорар успіху) в розмірі 10% (десять відсотків) від ціни позову сплачується у випадку вирішення справи в суді першої інстанції Господарському суді Харківської області, на користь клієнта та підставою для сплати є відповідне судове рішення.

Матеріалами справи підтверджується, що на виконання умов договору позивачем було сплачено на користь адвокатського бюро обумовлений договором гонорар в сумі 15000,00грн, що підтверджується платіжним дорученням № 7508 від 03.08.2022 та випискою по особовому рахунку адвокатського бюро за 03.08.2022.

З посиланням на вказані обставини позивач просить стягнути з відповідача на свою користь 15000,00грн витрат на професійну правничу допомогу, а також додатково 10% від ціни позову гонорару успіху адвоката (що в даному випадку становить 7225,55грн), сплата яких позивачем на користь адвокатського бюро передбачена п. 1.4 вказаного додатку до договору.

Положеннями ст. 123 ГПК України унормовано, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (ч.ч. 1-4 ст. 126 ГПК України).

Відповідно до ст. 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

У визначенні розумно необхідного розміру сум, які підлягають сплаті за послуги адвоката, можуть братися до уваги, зокрема, але не виключно: встановлені нормативно-правовими актами норми видатків на службові відрядження (якщо їх установлено); вартість економних транспортних послуг; час, який міг би витратити на підготовку матеріалів кваліфікований фахівець; вартість оплати відповідних послуг адвокатів, яка склалася в країні або в регіоні; наявні відомості органів статистики або інших органів про ціни на ринку юридичних послуг; тривалість розгляду і складність справи тощо.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина шоста статті 126).

Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат (у даному випадку, за наявності заперечень учасника справи), що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

При визначенні суми відшкодування, суд виходить з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі East/West Alliance Limited проти України, заява N 19336/04). У рішенні Європейського суду з прав людини у справі Лавентс проти Латвії зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Заперечуючи проти стягнення 15000,00грн витрат на професійну правничу допомогу, а також 10% гонорару успіху адвоката (7225,55грн), відповідач зазначає про їх неспівмірність із сумою боргу, а також про те, що їх розмір є істотно завищеним та не відповідає критерію розумності таких витрат.

Колегія суддів зазначає, що під час вирішення питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу, суд:

1) має право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, керуючись критеріями, які визначені у ч. 4 ст. 126 ГПК України (а саме співмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката зі складністю справи, часом, обсягом наданих адвокатом послуг, ціною позову та (або) значенням справи для сторони), але лише за клопотанням іншої сторони;

2) з власної ініціативи, не розподіляти такі витрати повністю або частково та покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення, керуючись критеріями, що визначені ч.ч. 5 7, 9 ст. 129 ГПК України (а саме пов`язаність витрат з розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність розміру витрат до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінка сторони під час розгляду справи щодо затягування розгляду справ; дії сторін щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом; істотне перевищення або заявлення неспівмірно нижчої суми судових витрат, порівняно із попереднім (орієнтовним) розрахунком; зловживання процесуальними правами).

Тобто критерії, визначені ч. 4 ст. 126 ГПК України, враховуються за клопотанням заінтересованої сторони для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою наступного розподілу між сторонами за правилами ч. 4 ст. 129 цього Кодексу. Водночас критерії, визначені ч. 5 ст. 129 ГПК України, враховуються для здійснення безпосередньо розподілу всіх судових витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Судом встановлено, що дана справа має незначну складність, позовні вимоги фактично виникли з договору поставки та з двох специфікацій і накладних на поставку товару, тож об`єм зібраних та опрацьованих Адвокатським бюро доказів є незначним. Крім того, Адвокатським бюро було підготовлено розрахунки інфляційних та 1% річних.

З цих підстав справа була визнана судом малозначною та розглядалася за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Таким чином, підготовка адвокатським бюро цієї справи до розгляду в суді першої інстанції не вимагала значного обсягу юридичної і технічної роботи, нормативно-правове регулювання спірних правовідносин не змінювалось; судових засідань у справі (на який могла бути необхідним присутність представника позивача) не проводилося.

З огляду на наведені обставини господарський суд першої інстанції, врахувавши заперечення відповідача, дійшов обґрунтованого висновку про те, що вся заявлена відповідачем до стягнення з відповідача сума витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 15000,00грн, а також додатково 7225,55грн, що становить 10% від ціни позову в якості гонорару успіху, не відповідає принципам розумності та пропорційності до предмета спору у розумінні приписів ч. 5 ст. 129 ГПК України, а їх стягнення з відповідача в повному обсязі становитиме надмірний тягар для останнього, що не узгоджується із принципами розумності та справедливості, а тому зазначена сума підлягає зменшенню.

Матеріалами даної справи підтверджено фактичне понесення відповідачем витрат на професійну правничу допомогу адвоката в сумі 15000грн. Сплативши ці кошти, відповідач справедливо розраховує на їх відшкодування за результатами розгляду справи судом за рахунок іншої сторони, з вини якої виник судовий спір в межах даної справи, та дії якої і зумовили необхідність звернення до адвоката з метою надання ним послуг професійної правничої допомоги.

Приймаючи до уваги наведене вище, виходячи із засад розумності і справедливості, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 15000грн.

В решті вимог щодо відшкодування витрат на правову допомогу в розмірі 10% від ціни позову в якості гонорару успіху суд правомірно відмовив, оскільки не вбачається розумна необхідність понесення судових витрат у заявленому до відшкодування розмірі.

Наведеним спростовуються доводи апеляційної скарги відповідача про те, що суд не врахував критерій розумності та співрозмірності витрат на правову допомогу.

Разом з цим, відповідач не надав будь-яких належних доказів на спростування висновків суду щодо реальності адвокатських витрат, їх необхідності, співмірності, а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з обставин цієї справи.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення спору у цій справі.

Оскільки доводи заявника апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції норм матеріального та неврахування правових позицій Верховного Суду під час прийняття оскаржуваного рішення не знайшли свого підтвердження, у зв`язку з чим підстав для зміни чи скасування законного та обґрунтованого судового акту колегія суддів не вбачає.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів апеляційного суду зазначає, що судом першої інстанції в повному обсязі досліджені обставини, що мають значення для справи, а викладені в оскаржуваному судовому рішенні висновки відповідають фактичним обставинам справи, у зв`язку з чим апеляційна скарга АТ "Завод "Електроважмаш" задоволенню не підлягає, а рішення Господарського суду Харківської області від 21.11.2022 у справі №922/1227/22 підлягає залишенню без змін.

З огляду на те, що апеляційна скарга залишається без задоволення, відповідно до ст. 129 ГПК України судовий збір за її подання покладається судом на скаржника.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 270, 275, 276, 281 - 284 ГПК України, Східний апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Завод "Електроважмаш" на рішення Господарського суду Харківської області від 21.11.2022 у справі №922/1227/22 - залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Харківської області від 21.11.2022 у справі №922/1227/22 - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Порядок і строки оскарження передбачені ст. 286 - 289 ГПК України.

Головуючий суддя Н.О. Мартюхіна

Суддя Л.І. Бородіна

Суддя О.В. Плахов