ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.04.2023м. ХарківСправа № 922/4817/21

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Шатернікова М.І.

при секретарі судового засідання Погореловій О.В.

розглянувши в порядку загального позовного провадження справу

за позовом Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України ( АДРЕСА_1 ; ідент. код НОМЕР_2 )

до Казенного підприємства "Зміївський ремонтний енергомеханичний завод" (63404, Харківська область, м. Зміїв, вул. Зміївська, 29; ідент. код 08326540);

про повернення майна власнику

за участю представників:

позивача не з`явився

відповідача не з`явився

ВСТАНОВИВ:

Військова частина НОМЕР_1 Міністерства оборони України (позивач) звернулося до господарського суду Харківської області із позовною заявою до Казенного підприємства "Зміївський ремонтний енергомеханичний завод" (відповідач), в якій позивач просить зобов`язати Казенне підприємство Зміївський ремонтний енергомеханічний завод повернути військовій частині НОМЕР_1 вироби 5Е96 № НО9064, 5Е97 № 790100130, 5Е97 № 606049, 5Е97 № 771100069 в тому ж вигляді, комплектації та технічному стані, який був у них на час їх передачі військовою частиною НОМЕР_1 до КП Зміївський ремонтний енергомеханічний завод".

Ухвалою господарського суду Харківської області від 10 січня 2022 року прийнято позов Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України до розгляду, відкрито провадження у справі № 922/4817/21, розгляд якої вирішено здійснювати в порядку загального позовного провадження, у справі розпочате підготовче провадження та призначено підготовче засідання на 10 год. 30 хв.26.01.2022.

У підготовчому засіданні 26.01.2022 у справі було постановлено ухвалу, яку занесено до протоколу підготовчого засідання, про відкладення підготовчого засідання в порядку п. 3 ч. 2 ст. 183 ГПК України на 15 лютого 2022 р. об 11:00 год.

У підготовчому засіданні 15.02.2022 р. було постановлено протокольну ухвалу про продовження строку підготовчого провадження на 30 днів в порядку ч. 3 ст. 177 ГПК України та про відкладення підготовчого засідання в порядку, передбаченому п. 3 ч. 2 ст. 183 ГПК України на 02.03.2022 р.

У зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України від 24.02.2022 № 2102-IX, введено в Україні воєнний стан з 24.02.2022 строком на 30 діб, який неодноразово було продовжено.

02 березня 2022 року судове засідання у справі № 922/4817/21 не відбулось у зв`язку з введенням воєнного стану, постійними обстрілами міста Харкова ворожими військами та веденням активних бойових дій на території Харківської області, з метою недопущення випадків загрози життю, здоров`ю та безпеці учасників справи.

Ухвалою суду від 11.07.2022 у справі № 922/4817/21, у зв`язку з винятковими обставинами та дотримання прав усіх учасників провадження, було відкладено розгляд справи № 922/4817/21 та запропоновано усім учасникам справи, виходячи з поточної ситуації, направити в суд і іншим учасникам справи свої пропозиції щодо дати призначення судового засідання та можливості розгляду справи за відсутності повноважних представників сторін за наявними матеріалами в порядку ч.3 ст.196 ГПК України або за їх участі у розгляді справи в режимі відеоконференції.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 08.12.2022 було призначено розгляд справі № 922/4817/21 у підготовчому засіданні на 01.02.2023 року о 12:00.

Разом з тим, судове засідання у справі № 922/4817/21, призначене на 01.02.2023 року, не було проведено у зв`язку з відпусткою судді Шатернікова М.І. з 12.12.2022 по 17.03.2023.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 20.03.2023 проведення підготовчого засідання у справі № 922/4817/21 було призначено на "11" квітня 2023 р. о 12:00.

У підготовчому засіданні 11.04.2023 р. було постановлено протокольну ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті в порядку передбаченому п. 3 ч. 2 ст. 185 ГПК України на 25.04.2023 р. об 11:30, в порядку ч. 2 ст. 216 ГПК України.

Учасника справи у судове засідання не з`явились, що не перешкоджає розгляду справи по суті.

У попередніх судових засіданнях представник позивача підтримував позовні вимоги у повному обсязі та просив суд задовольнити вимоги позивача.

Представник відповідача заперечував проти вимог позивача, наголошуючи, що на даний момент рішення щодо припинення проведення капітального ремонту майна, або іншого рішення Службою забезпечення органу військового управління не прийнято; відповідач згоден повернути майно законному власнику, відповідно Порядку повернення, що визначений діючим законодавством України, проте в розпорядчому документі може бути вказана інша військова частина, необов`язково позивач, тобто за твердженнями відповідача, позивач не має повноважень на повернення спірного майна.

Відповідно до статті 233 ГПК України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами.

В судовому засіданні 25.04.2023 року оголошено вступну та резолютивну частини рішення на підставі статті 240 ГПК України.

Розглянувши матеріали справи, всебічно та повно дослідивши надані докази, суд встановив такі фактичні обставини.

Збройні Сили України можуть здійснювати господарську діяльність згідно із законом.

Земля, вода, інші природні ресурси, а також майно, закріплені за військовими частинами, військовими навчальними закладами, установами та організаціями Збройних Сил України, є державною власністю, належать їм на праві оперативного управління та звільняються від сплати усіх видів податків відповідно до законів з питань оподаткування.

Військова частина НОМЕР_1 (позивач), є складовою частиною Міністерства оборони України та підпорядковується йому на загальних правилах та принципах підлеглості, які діють в Збройних Силах України.

У відповідності до статті 1 Закону України Про правовий режим майна у Збройних Силах України, військове майно це державне майно, закріплене за військовими частинами, закладами, установами та організаціями Збройних Сил України (далі - військові частини). До військового майна належать будинки, споруди, передавальні пристрої, всі види озброєння, бойова та інша техніка, боєприпаси, пально-мастильні матеріали, продовольство, технічне, аеродромне, шкіперське, речове, культурно-просвітницьке, медичне, ветеринарне, побутове, хімічне, інженерне майно, майно зв`язку тощо.

Статтею 2 вище вказаного Закону визначено органи, які здійснюють управління військовим майном, а саме: вирішення питань щодо забезпечення Збройних Сил України військовим майном, а також визначення порядку вилучення і передачі його до сфери управління центральних або місцевих органів виконавчої влади, інших органів, уповноважених управляти державним майном, самоврядним установам і організаціям та у комунальну власність територіальних громад сіл, селищ, міст або у їх спільну власність (за згодою відповідних органів місцевого самоврядування з дотриманням вимог Закону України "Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності") належить до компетенції Кабінету Міністрів України з урахуванням того, що озброєння та бойова техніка можуть передаватися лише до військових формувань, існування яких передбачено законом, а військова зброя та боєприпаси до неї також Державній спеціальній службі транспорту.

Міністерство оборони України як центральний орган управління Збройних Сил України здійснює відповідно до закону управління військовим майном, у тому числі закріплює військове майно за військовими частинами (у разі їх формування, переформування), приймає рішення щодо перерозподілу цього майна між військовими частинами Збройних Сил України, в тому числі у разі їх розформування.

Згідно статті 3 Закону - військове майно закріплюється за військовими частинами Збройних Сил України на праві оперативного управління.

З моменту надходження майна до Збройних Сил України і закріплення його за військовою частиною Збройних Сил України воно набуває статусу військового майна. Військові частини використовують закріплене за ними військове майно лише за його цільовим та функціональним призначенням. Облік, інвентаризація, зберігання, списання, використання та передача військового майна здійснюються у спеціальному порядку, що визначається Кабінетом Міністрів України.

На підставі статті 4 Закону у військовій частині НОМЕР_1 ведеться облік закріпленого за нею військового майна у кількісних, якісних, обліково-номерних та вартісних показниках.

Матеріалами справи підтверджено та не спростовано відповідачем, що позивачем, в період з 1993 по 1995 рік згідно первинних облікових документах з військової частини НОМЕР_3 (на час подачі позову військова частина НОМЕР_1 ) було направлено на ремонт до військової частини НОМЕР_4 (на час подачі позову Казенне підприємство Зміївський ремонтний енергомеханічний завод), військове майно, а саме (а.с.16-20):

- на підставі наряду № 15/2/35 на ремонт направлено вироби: 5Е97 № 606049 та 5Е97 № 790100130;

- на підставі наряду № 15/8/187/10 від 01.02.1995 року на ремонт направлено виріб - 5Е96 № НО9064;

- на підставі наряду № 15/4/141/94 від травня 1993 року на ремонт направлено виріб - 5Е97№ 771100069.

Факт отримання вказаних виробів відповідачем підтверджується наступними документами - актами прийому вище вказаних виробів представниками військової частини НОМЕР_4 , якими володіє військова частина НОМЕР_1 , а саме:

- акт № 92/3/26/121 від 26.01.1994 року на виріб 5Е96 № НО9064;

- акт № 153/3/26 на виріб 5Е97 № 771100069;

- акт № 12/3/26/45 від 31.03.1995 на виріб 5Е97 № 790100130 (а.с. 21-28).

Позивач в позовній заяві зазначає, що у договірному порядку вирішити питання щодо повернення відповідачем майна, переданого останнім на ремонт відповідачу, не вдалось.

Розуміючи, що добровільного вирішення вказаного конфлікту не відбудеться, командуванням військової частини НОМЕР_1 було ініційовано початок претензійної та позовної роботи посадовими особами військової частини НОМЕР_1 . З цією метою на адресу КП ЗРЕМЗ було направлено24.06.2021 року претензію за № 350/208/3/133/пс з проханням добровільного повернення військового майна, яке належить позивачу та знаходиться на території КП ЗРЕМЗ в тому вигляді в якому воно було направлено до нього в період 1993 - 1995 роках.

Відповідачем претензію буду отримано 29.06.2021 про що є відмітка в рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення, яке повернулося на адресу військової частини НОМЕР_1 .

Листом № 11/26 від 21.01.2022 року адресованим Військовій частині НОМЕР_5 ; військовій частині НОМЕР_6 та позивачу, відповідач повідомив, що вказане в позовній заяві військове майно, в період з 1993 по 1995 роки, дійсно було передано до КП "Зміївський ремонтний енергомеханічний завод" (до реорганізації військова частина НОМЕР_4 , військова частина НОМЕР_7 ) для проведення капітального ремонту, згідно рішення Служби забезпечення органу військового управління (на момент передачі - Військова частина НОМЕР_8 правонаступник Військова частина НОМЕР_9 ), що підтверджено первинними документами. З цього можливо зробити висновок що між сторонами укладено договір у спрощений спосіб, який за своєю правовою природою є договором надання послуг. Військове майно передано для виконання послуг з ремонту на підставі розпорядження Служби забезпечення органу військового управління що є Замовником та стороною договору. Вироби (надалі - майно) були розібрані, продефектовані, та частково проведені роботи капітального ремонту. Понесені фінансові витрати. У зв`язку з відсутністю фінансування з боку Міністерства Оборони України та списання з озброєння комплексу озброєння, до складу якого входить дане майно, капітальний ремонт не проводиться. Дане майно дійсно знаходиться на підприємстві, на позабалансовому рахунку, в незавершеному виробництві та розібраному вигляді.

Враховуючи технічний стан, та ті обставини, що з моменту виготовлення виробів пройшло понад 42 роки, а з моменту припинення ремонту більше 25 років, а також що комплекс, до складу якого входить дане майно, знятий з озброєння та списаний, Підприємство вважає завершення капітального ремонту економічно та технічно недоцільним. Але остаточне рішення щодо даного питання не являється компетенцією Відповідача.

Такі обставини, щодо не повернення відповідачем майна позивачу, за твердженнями останнього, прушують його майнові права, як особи за якою вказане військове майно закріплене на праві оперативного управліннята покладено обов`язок ведення обліку вказаного майна та використання лише за його цільовим призначенням.

Вищевикладені обставини і стали підставою для звернення до суду із позовом.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Верховний Суд у ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово наголошував на необхідності застосування категорій стандартів доказування та зазначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи.

Зазначений принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони.

Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (п. 5.11-5.13 постанови КГС ВС від 22.06.2022 у справі № 904/5328/21).

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про правовий режим майна у Збройних Силах України" військове майно - це державне майно, закріплене за військовими частинами, закладами, установами та організаціями Збройних Сил України (далі - військові частини). До військового майна належать будинки, споруди, передавальні пристрої, всі види озброєння, бойова та інша техніка, боєприпаси, пально-мастильні матеріали, продовольство, технічне, аеродромне, шкіперське, речове, культурно-просвітницьке, медичне, ветеринарне, побутове, хімічне, інженерне майно, майно зв`язку тощо.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 Закону України "Про правовий режим майна у Збройних Силах України" Міністерство оборони України як центральний орган управління Збройних Сил України здійснює відповідно до закону управління військовим майном, у тому числі закріплює військове майно за військовими частинами (у разі їх формування, переформування), приймає рішення щодо перерозподілу цього майна між військовими частинами Збройних Сил України, в тому числі у разі їх розформування.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 3 Закону України "Про правовий режим майна у Збройних Силах України" військове майно закріплюється за військовими частинами Збройних Сил України на праві оперативного управління (з урахуванням особливостей, передбачених частиною другою цієї статті).

З моменту надходження майна до Збройних Сил України і закріплення його за військовою частиною Збройних Сил України воно набуває статусу військового майна. Військові частини використовують закріплене за ними військове майно лише за його цільовим та функціональним призначенням. Облік, інвентаризація, зберігання, списання, використання та передача військового майна здійснюються у спеціальному порядку, що визначається Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 4 Закону України "Про правовий режим майна у Збройних Силах України" військові частини ведуть облік закріпленого за ними майна у кількісних, якісних, обліково-номерних та вартісних показниках і враховують по відповідних службах - продовольчій, речовій, квартирно-експлуатаційній, пально-мастильних матеріалів тощо.

У порядку, передбаченому частиною першою цієї статті, ведеться облік майна, закріпленого за підпорядкованими військовими частинами, у службах забезпечення органів військового управління, органах квартирно-експлуатаційної служби Збройних Сил України, на які покладаються завдання щодо забезпечення військових частин майном відповідно до затверджених норм та організації його ефективного використання.

Відповідно до ч. 1 ст. 6 Закону України "Про правовий режим майна у Збройних Силах України" відчуження військового майна здійснюється Міністерством оборони України через уповноважені Кабінетом Міністрів України підприємства та організації, визначені ним за результатами тендеру, після його списання, за винятком майна, визначеного частиною другою цієї статті.

Положення про військове (корабельне) господарство Збройних Сил України, затверджене наказом Міністерства оборони України № 300 від 16.07.1997 (далі - Положення), застосовується для всіх військових частин, кораблів, установ, військово-навчальних закладів, організацій та з`єднань Збройних Сил України на мирний та воєнний час при розташуванні у місцях постійної дислокації.

Відповідно до п. 2.1 Положення військове (корабельне) господарство - це сукупність сил і засобів, які входять до складу військових частин (кораблів) і з`єднань, а також передані їм у постійне чи тимчасове користування різні об`єкти матеріально-технічної бази, матеріальні засоби, призначені для забезпечення бойової підготовки і виховної роботи, військового побуту, правильної експлуатації, ремонту, зберігання озброєння, військової техніки і майна.

Під сукупністю сил і засобів тут і надалі треба розуміти всі види озброєння, бойової та іншої техніки, ракети, боєприпаси, ракетне паливо, пальне, мастильні матеріали та спеціальні речовини, продовольство, речове, інженерне, хімічне майно та інші матеріальні засоби, які використовуються для забезпечення потреб Збройних Сил України на мирний та воєнний час.

Відповідно до ст. 137 ГК України правом оперативного управління у цьому Кодексі визнається речове право суб`єкта господарювання, який володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим ним органом) для здійснення некомерційної господарської діяльності, у межах, встановлених цим Кодексом та іншими законами, а також власником майна (уповноваженим ним органом).

Власник майна, закріпленого на праві оперативного управління за суб`єктом господарювання, здійснює контроль за використанням і збереженням переданого в оперативне управління майна безпосередньо або через уповноважений ним орган і має право вилучати у суб`єкта господарювання надлишкове майно, а також майно, що не використовується, та майно, що використовується ним не за призначенням.

Право оперативного управління захищається законом відповідно до положень, встановлених для захисту права власності.

Інструкція з обліку військового майна у Збройних Силах України, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 17.08.2017 № 440, (далі - Інструкція) визначає механізм організації та ведення обліку військового майна, закріпленого в установленому законодавством порядку за військовими частинами, військовими навчальними закладами, військовими навчальними підрозділами вищих навчальних закладів, установами та організаціями Збройних Сил України (далі - Збройні Сили), і є підставою для прийняття відповідних рішень посадовими особами Збройних Сил у межах наданих їм повноважень з питань обліку військового майна.

Відповідно до п. 4 Інструкції військове майно закріплюється за військовими частинами Збройних Сил на правах оперативного управління.

Відповідно до п. 2 Інструкції первинними документами є накладні, вимоги, відомості, акти, атестати та інші документи, які призначені для оформлення і підтвердження здійснених господарських операцій, що пов`язані з рухом і зміною вартісного та якісного (технічного) стану військового майна, і є підставою для записів облікових даних в облікових регістрах.

Відповідно до ст. 179 ЦК України річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов`язки.

Відповідно до ч. 2 ст. 181 ЦК України рухомими речами є речі, які можна вільно переміщувати у просторі.

Відповідно до ст. 184 ЦК України річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що вирізняють її з-поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її.

Речі, визначені індивідуальними ознаками, є незамінними.

Відповідно до ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини; створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; інші юридичні факти.

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Зобов`язання має грунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України).

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Відповідно до ст. 181 ГК України господарський договір укладається в порядку, встановленому Цивільним кодексом України, з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 2 ст. 184 ГК України укладення договору на основі вільного волевиявлення сторін може відбуватися у спрощений спосіб або у формі єдиного документа, з додержанням загального порядку укладення договорів, встановленого статтею 181 цього Кодексу.

Предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Відповідно до ст. 1213 ЦК України набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі.

У разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна.

Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 Цивільного кодексу України.

Таким чином, обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна (постанова ВП ВС від 20.11.2018 № 922/3412/17; постанова ВП ВС від 13.02.2019 № 320/5877/17; постанова КГС ВС від 28.02.2020 у справі № 913/169/18; постанова КГС ВС від 27.02.2019 у справі № 913/661/17).

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути примусове виконання обов`язку в натурі.

Відповідно до ч. 2 ст. 20 ГК України кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. Права та законні інтереси зазначених суб`єктів захищаються шляхом, зокрема: присудження до виконання обов`язку в натурі.

Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково (постанова КГС ВС від 28.05.2020 № 917/750/19).

Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду (ч. 1 ст.16 ЦК України).

Судом встановлено, що позивачем доведено більш вірогідними доказами, що ним було передано відповідачу спірне майно, яке закріплено за позивачем на праві оперативного управління.

В свою чергу відповідач не заперечує факт отримання вказаного майна.

Позивач зазначає, що спірне майно передавалось відповідачу з метою зберігання, водночас відповідач заперечують проти того, що спірні правовідносини підпадають під договірне регулювання відносин зберігання.

Проаналізувавши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників процесу, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для тверджень про наявність між сторонами договірних правовідносин зберігання майна, оскільки між сторонами не укладався відповідний письмовий договір зберігання (схову), а також не погоджувались істотні умови. натомість у нарядах вказано, що майно передано на ремонт.

Суд також дійшов висновку про відсутність правових підстав для тверджень про наявність між сторонами договірних правовідносин з надання послуг. Крім того, помилковими є твердження про укладення договору у спрощений спосіб, оскільки жодні умови договорів не узгоджені між сторонами.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що спірні правовідносини між сторонами не підпадають під дію договірних правовідносин.

Керуючись ст. 11 ЦК України, суд дійшов висновку, що передача майна здійснена на підставі наказів, які не скасовані, не змінені, не визнані недійсними. Водночас вказані розпорядження є актами, які вичерпали свою дію фактом їх виконання.

Стаття 137 Господарського кодексу України визначає право оперативного управління як речове право суб`єкта господарювання, який володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим ним органом) для здійснення некомерційної господарської діяльності.

Також власник майна, закріпленого на праві оперативного управління за суб`єктом господарювання, здійснює контроль за використанням і збереженням переданого в оперативне управління майна безпосередньо або через уповноважений ним орган і має право вилучати у суб`єкта господарювання надлишкове майно, а також майно, що не використовується, та майно, що використовується ним не за призначенням.

Статтею 16 Цивільного кодексу України визначено способи захисту цивільних прав та інтересів.

Своїми діями у вигляді відмови повернути позивачу передане майно, відповідач порушує право військової частини НОМЕР_1 на оперативне управління закріпленим за нею майном та права Міністерства оборони України, як органу уповноваженого здійснювати управління майном.

Право оперативного управління захищається законом відповідно до положень, встановлених для захисту права власності.

Відповідно ж до ч. 2 ст. 386 Цивільного кодексу України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Власник, відповідно до ст. 387 ЦК України, має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Згідно зі ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позивачем належними та допустимими доказами у справі доведено як підставу, так і сам факт передачі майна відповідачу. В подальшому позивач направив на адресу відповідача лист з вимогою повернути військовій частині спірне майно, що в розумінні ст. 1212 ЦК України свідчить про те, що підстава, на якій набуто майно, відпала. Станом на дату розгляду справи суду не подано доказів повернення майна.

Таким чином, спірне майно підлягає поверненню позивачу, якому це майно передано у оперативне управління.

Враховуючи наведені факти та обставини, позивач цілком правомірно просить суд задовольнити позовні вимоги щодо зобов`язання Казенне підприємство Зміївський ремонтний енергомеханічний завод повернути військовій частині НОМЕР_1 вироби 5Е96 № НО9064, 5Е97 № 790100130, 5Е97 № 606049, 5Е97 № 771100069 в тому ж вигляді, комплектації та технічному стані, який був у них на час їх передачі військовою частиною НОМЕР_1 до Казенного підприємства Зміївський ремонтний енергомеханічний завод проте з урахуванням впливу часу, що минув, коли майно правомірно знаходилось у відповідача.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про підставність, обґрунтованість та доведеність належними доказами позовних вимог. Позов підлягає задоволенню.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. 129, 233, 236-238, 240, 241, 254, 256 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити.

2. Зобов`язати Казенне підприємство Зміївський ремонтний енергомеханічний завод (63404, Харківська область, м. Зміїв, вул. Зміївська, 29; ідент. код 08326540) повернути військовій частині НОМЕР_1 вироби 5Е96 № НО9064, 5Е97 № 790100130, 5Е97 № 606049, 5Е97 № 771100069 в тому ж вигляді та комплектації, який був у них на час їх передачі військовою частиною НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 ; ідент. код НОМЕР_2 ) до Казенного підприємства Зміївський ремонтний енергомеханічний завод.

3. Стягнути з Казенного підприємства Зміївський ремонтний енергомеханічний завод (63404, Харківська область, м. Зміїв, вул. Зміївська, 29; ідент. код 08326540) на користь Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України ( АДРЕСА_1 ; ідент. код НОМЕР_2 ) судовий збір у розмірі 2270,00грн.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Повне рішення складено "05" травня 2023 р.

Суддя М.І. Шатерніков