ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" квітня 2023 р. Справа№ 910/20959/21

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Майданевича А.Г.

суддів: Коротун О.М.

Суліма В.В.

секретар судового засідання: Шевченко Н.А.

за участю представників сторін:

від позивача: не з`явився;

від відповідача: не з`явився;

від третьої особи: не з`явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Спрей Агро»

на рішення Господарського суду міста Києва від 01.11.2022

у справі №910/20959/21 (суддя - Маринченка Я.В.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Мрія Фармінг Карпати»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Спрей Агро»

третя особа Товариство з обмеженою відповідальністю «Мрія Сервіс»

про стягнення 1196875,70 грн,-

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2021 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Мрія Фармінг Карпати» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Спрей Агро» про стягнення 1 196 875,70 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачем було порушено укладений між сторонами договір поставки обладнання №10032021-3 від 10.03.2021 в частині своєчасної поставки попередньо оплаченого товару. На підставі викладеного, позивач просить суд стягнути з відповідача суму попередньої оплати у розмірі 920 380,78 грн. Крім того, позивачем заявлено до стягнення 30% річних у розмірі 190 632,29 грн, інфляційні втрати у розмірі 18 485,71 грн та пеню у розмірі 67 376,92 грн.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та його мотиви

Рішенням Господарського суду міста Києва від 01.11.2022 у справі №910/20959/21 позов задоволено у повному обсязі.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Спрей Агро» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Мрія Фармінг Карпати» заборгованість у розмірі 920 380,78грн , 30% річних у розмірі 190 632,29 грн, пеню у розмірі 67 376,92 грн, інфляційні втрати у розмірі 18 485,71 грн, а також витрати по сплаті судового збору 17 953,14 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що з огляду на встановлені судом обставини відповідач, у порушення вимог чинного законодавства та умов договору, не здійснив поставку товару та повернення суми попередньої оплати в повному обсязі, тобто не виконав свої зобов`язання належним чином.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги, письмових пояснень та узагальнення їх доводів

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, Товариства з обмеженою відповідальністю "Спрей Агро" звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі, мотивуючі свої вимоги, тим, що судом першої інстанції неправильно встановлено дійсні обставини справи та відповідно не надано їм правильну правову оцінку.

Апелянт зазначає, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Мрія Фармінг Карпати» та Товариство з обмеженою відповідальністю "Мрія Сервіс" входять до структури Товариства з обмеженою відповідальністю "Салік Україна". Представництво Товариства з обмеженою відповідальністю «Мрія Фармінг Карпати» та Товариства з обмеженою відповідальністю "Мрія Сервіс" здійснюється одним і тим самим представником - Галелою М.П., що, на думку скаржника, свідчить про формальну автономність та відособленість підприємств при здійсненні поточної діяльності, а тому контактна особа щодо тендеру була працівником ТОВ «Мрія Сервіс», що демонструє лише формальну диференціацію відповідних юридичних осіб у межах агрохолдингу. За твердженням апелянта, поставка відповідачем та отримання товару підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, і зокрема листом ТОВ «Мрія Сервіс», яким нібито виявлено помилково отриманий товар. Апелянт зазначив, що суд першої інстанції не застосував правила «Інкотермс» в редакції 2010 року та ч.1, 2 ст. 613 ЦК України. За твердженням апелянта, він довів наявність всіх трьох підстав для застосування доктрини «видимості» повноважень представників щодо прийняття товару, а тому прийняття товару інженером Мироном Плотницьким та агрономом Прокоповичем М.Л. вважається належним прийняттям товару, яке породжує відповідні правові наслідки для покупця. За твердженням апелянта, суд першої інстанції безпідставно визнав надану відповідачем електронну переписку неналежним доказом.

Узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу та заперечень проти пояснень відповідача

Заперечуючи проти апеляційної скарги, Товариством з обмеженою відповідальністю «Мрія Фармінг Карпати» подано відзив, у якому позивач зазначає, що оскаржуване рішення прийнято за всебічного та повного з`ясування обставин справи, правильного застосування норм матеріального та дотримання норм процесуального права, у зв`язку з чим, просить залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу відповідача - без задоволення.

Як вбачається з матеріалів справи, третьою особою не було надано відзив на апеляційну скаргу, що, в свою чергу, не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції, відповідно до частини 3 статті 263 Господарського процесуального кодексу України.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05.12.2022 для розгляду апеляційної скарги у даній справі визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя - Майданевич А.Г., суддів Сулім В.В., Коротун О.М.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 12.12.2022 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Спрей Агро» на рішення Господарського суду Київської області від 01.11.2022 у справі № 910/20959/21 залишено без руху.

23.12.2023 на адресу Північного апеляційного господарського суду від Товариства з обмеженою відповідальністю «Спрей Агро» надійшла заява про усунення недоліків апеляційної скарги, до якої додано оригінал квитанції про доплату судового збору у розмірі 26 929,71 грн.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 20.01.2023 поновлено Товариству з обмеженою відповідальністю «Спрей Агро» пропущений процесуальний строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду Київської області від 01.11.2022 у справі № 910/20959/21 , відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Спрей Агро» на рішення рішення Господарського суду Київської області від 01.11.2022 та призначено до розгляду на 06.03.2023.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 06.03.2023 відкладено розгляд апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Спрей Агро» на рішення Господарського суду Київської області від 01.11.2022 у справі № 910/20959/21 на 03.04.2023.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 03.04.2023 відкладено розгляд апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Спрей Агро» на рішення Господарського суду Київської області від 01.11.2022 у справі № 910/20959/21 на 27.04.2023.

Явка представників у судове засідання

Представники сторін в судове засідання 27.04.2023 не з`явилися, про причини неявки суд не повідомили, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 120 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до частини першої статті 202 Господарського процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: неявки в судове засідання учасника справи ( його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки (частина третя статті 202 Господарського процесуального кодексу України).

Застосовуючи згідно статті 3 Господарського процесуального кодексу України, статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справи частину 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, колегія суддів зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії»(«Alimentaria Sanders S.A. v. Spain») від 07.07.1989).

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінку сторін, предмет спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі «Смірнова проти України»).

З огляду на викладене, оскільки неприбуття у судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, не перешкоджає розгляду справи, явка представників учасників справи в судове засідання не була визнана обов`язковою, а також враховуючи те, що судочинство здійснюється, серед іншого, на засадах рівності та змагальності сторін і учасники судового провадження на власний розсуд користуються наданими ним процесуальними правами, зокрема, правом на участь у судовому засіданні, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності представників сторін за наявними матеріалами справи.

Обставини справи встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

10.03.2021 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Спрей Агро» (далі - Постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Мрія Фармінг Карпати» (далі - Покупець) було укладено договір поставки обладнання №10032021-3 (далі - договір), відповідно до умов якого, Постачальник зобов`язується продати, а покупець зобов`язується купити, прийняти та оплатити обладнання (далі - товар). Поставка товару здійснюється на підставі укладених сторонами Специфікацій, в яких зазначаються найменування, кількість, номенклатура (асортимент), вартість та інші характеристики, що є невід`ємною частиною цього договору. (п.1.1. договору).

Відповідно до п.2.1. Договору товар зазначений в п.1.1. цього договору, поставляється в кількості та в асортименті, передбаченому в укладених сторонами Специфікаціях до договору, які є невід`ємною частиною даного договору.

Ціна на товар встановлюється у специфікаціях згідно з договором. (п.5.1. договору)

Пунктом 5.4. договору, визначено, що оплата товару, поставка якого здійснюється відповідно до договору, здійснюється на підставі умов узгоджених сторонами та зазначених в Специфікаціях до договору, що є невід`ємною частиною цього договору.

У п.5.6. договору визначено, що оплата за товар здійснюється виключно на підставі отриманого Покупцем рахунку з електронної пошти ІНФОРМАЦІЯ_1 на електронну пошту ІНФОРМАЦІЯ_2.

Пункотом 6.1. договору поставка товару відповідно до умов договору здійснюється в строки, узгоджені сторонами та зазначені в Специфікації до договору, що є невід`ємною частиною цього договору.

Поставка товару здійснюється на умовах поставки, зазначених в Специфікаціях відповідно до міжнародних правил інтерпретації комерційних термінів «Інкотермс» в редакції 2010 р. (п.7.1 Договору)

Відповідно до п.7.2. договору разом з товаром постачальник зобов`язаний надати покупцю: товарно - транспортну накладну; видаткову накладну, оформлену відповідно до чинного законодавства України. Постачальник повинен обов`язково у видаткових накладних зазначити номер замовлення покупця, а у випадку поставки товару згідно з п.1.2.2 - номер та дату специфікації по якій здійснено поставку. Поставка по одній видатковій накладній повинна здійснюватися в рамках виконання однієї специфікації або замовлення: рахунок - фактуру у разі поставки товару на умовах відстрочення платежу; документ, що посвідчує якість товару.

Пунктом 7.4. договору сторони погодили, що перехід права власності на товар до покупця відбувається в момент одержання товару покупцем, передачі покупцю супровідних документів та підписання уповноваженими представниками сторін видаткових накладних на передачу товару відповідно до базису поставки.

Згідно з пунктом п.7.5. договору у разі доставки товару від постачальника до покупця службами доставки моментом переходу права власності на товар покупцю (датою поставки) є дата підписання покупцем товарно-транспортної накладної.

Термін порушення строку поставки товару перевищує граничний строк поставки вказаний в договорі або в Специфікаціях до цього договору, покупець має право на розірвання договору повністю або в частині, а постачальник повинен протягом 3 календарних днів, з моменту направлення повідомлення покупцем про розірвання договору повернути на поточний рахунок покупця сплачені грошові кошти за непоставлений товар та відшкодувати усі збитки понесені покупцем. У випадку порушення постачальником строку повернення попередньої оплати за товар передбаченого п.10.4. договору (за умови надіслання покупцем вимоги про повернення попередньої оплати постачальнику), постачальник виплачує покупцю пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла у період , за який сплачується пеня, від суми поверненої попередньої оплати за товар за кожен день прострочення.

Відповідно до п.10.10. договору у разі порушення постачальником строків поставки товару, передбачених цим договором, за який внесена покупцем повна або часткова попередня оплата, постачальник за користування грошовими коштами покупця зобов`язаний сплатити покупцю 30% річних, від суми коштів, сплачених покупцем, за період з дня оплати і до дня його фактичної поставки товару або дня повернення грошових коштів.

Специфікацією №1 від 10.03.2021 до договору сторони узгодили найменування товару - «Змішувальна станція для ЗЗР та добрив»; кількість - 4 шт; строк поставки (дата) - 17.05.2021; граничний строк поставки (дата) - 20.05.2021 та загальну вартість, яка становить 1 533 967,97 грн.

Згідно з п.3 Специфікації покупець сплачує продавцю суму 920 380,78грн, що становить 60% від загальної вартості товару у термін до 5 календарних днів з дати виставлення рахунку постачальником. Решта суми, у розмірі 613 587,19 грн, що становить 40% вартості товару, покупець сплачує у термін до 10 календарних днів, з моменту підписання сторонами акту-прийому передачі.

Відповідно до п.4 Специфікації графік інформування про готовність товару до поставки покупцю - за 2 дні до відвантаження.

Пунктом 5 Специфікації сторони визначили, що товар поставляється на умовах поставки DDP (Інкотермс в редакції 2010) - склад покупця (надання адреси складу при підтвердженні замовлення).

«Delivered Duty Paid» (DDP) умови поставки згідно з правилами системи Інкотермс-2010 мають на увазі передачу товару в розпорядження покупця у призначеному місці, з оплатою продавцем всіх ризиків по його доставці. До них відносяться: ризики під час транспортування до місця призначення, митні витрати на вивезення та ввезення, різні збори організації експорту з однієї країни і імпорту в іншу, податки.

На виконання умов договору та Специфікації позивач перерахував на користь відповідача грошові кошти у розмірі 920 380,78 грн, що підтверджується платіжним дорученням №27 від 30.03.2021 із зазначенням призначення платежу: «передоплата 60% згідно спецю.№1 до договору №10032021-3 від 10.03.21 (в тому силі ПДВ 153396,80 грн.) року».

Проте, ТОВ «Спрей Агро» взятих на себе зобов`язань з поставки товару у встановлений строк не виконало.

У зв`язку з чим, позивач 16.06.2021 звернувся до відповідача з листом №16/06-3, у якому повідомив відповідача про розірвання договору у зв`язку з порушенням ТОВ «Спрей Агро» зобов`язань щодо строків поставки товару та вимагав повернути суму попередньої оплати за товар у розмірі 920380,78 грн протягом 3 календарних днів з моменту направлення повідомлення.

У відповідь на вищевказаний лист відповідач надіслав позивачу лист №02/07-1 від 02.07.2021 у якому вказав, що відповідно до видаткової накладної №3808 від 16.06.2021, ТТН №Р2705/01 від 27.05.2021 та ТТН №Р0206/01 від 02.06.2021 відповідачем було поставлено позивачу товар, передбачений договором та просив позивача повернути підписані товаророзпорядчі документи та здійснити розрахунок за поставлений товар.

Оскільки, відповідач не здійснив поставку товару та не здійснив повернення попередньої оплати 920 380,78 грн, що і стало підставою для звернення з даним позовом до суду.

Позивач також просив суд стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Спрей Агро» 30% річних у розмірі 190 632,29 грн, інфляційні у розмірі 18 485,71 грн, пеню у розмірі 67 376,92 грн.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

Відповідно до статті 269 Господарського процесуального кодексу України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Частинами 1-2 статті 193 Господарського кодексу України передбачено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно зі статтями 11, 509 Цивільного кодексу України договір є підставою виникнення цивільних прав і обов`язків (зобов`язань), які мають виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до вказівок закону, договору (ст. 526 Цивільного Кодексу України), а одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускаються (ст. 525 Цивільного кодексу України).

Статтями 525, 526 Цивільного кодексу України визначено, що зобов`язань має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до частини 1 статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Договір укладений сторонами за своєю правовою природою є договором поставки.

Так, згідно зі статтею 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до статті 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Судом першої інстанції встановлено, на виконання умов договору №10032021-3 від 10.03.2021 та Специфікації позивач перерахував на користь відповідача грошові кошти у розмірі 920380,78 грн, що підтверджується платіжним дорученням №27 від 30.03.2021 із зазначенням призначення платежу: «передоплата 60% згідно із специфікацією №1 до договору №10032021-3 від 10.03.21 (в тому силі ПДВ 153396,80 грн.) року».

Статтею 662 Цивільного кодексу України унормовано, що продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

Відповідно до частини 1 статті 664 Цивільного кодексу України обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: 1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; 2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару. Договором купівлі-продажу може бути встановлений інший момент виконання продавцем обов`язку передати товар. Товар вважається наданим у розпорядження покупця, якщо у строк, встановлений договором, він готовий до передання покупцеві у належному місці і покупець поінформований про це. Готовий до передання товар повинен бути відповідним чином ідентифікований для цілей цього договору, зокрема шляхом маркування.

У Специфікації №1 від 10.03.2021 сторони погодили умови поставки товару - DDP інкотермс 2010.

"Delivered Duty Paid" (DDP) умови поставки згідно з правилами системи Інкотермс-2010 мають на увазі передачу товару в розпорядження покупця в призначеному місці, з оплатою продавцем всіх ризиків по його доставці. До них відносяться: ризики під час транспортування до місця призначення, митні витрати на вивезення та ввезення, різні збори організації експорту з однієї країни і імпорту в іншу, податки.

У п. 1 Специфікації №1 від 10.03.2021 сторони визначили строк поставки відповідачем товару - 17.05.2021 та граничний строк поставки - 20.05.2021.

Таким чином, граничним строком виконання відповідачем обов`язку з поставки товару, обумовленого договором є 20.05.2021.

Порушенням зобов`язання, відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Статтею 611 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі порушення зобов`язання, настають наслідки, передбачені договором або законом, в тому числі, сплата неустойки. Положеннями статті 230 Господарського України також встановлено, що у разі порушення учасником господарських відносин правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання, він зобов`язаний сплатити штрафні санкції у вигляді грошової суми (неустойка, пеня, штраф).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (частина 1 статті 612 Цивільного кодексу України).

У п. 7.4 договору сторони погодили, що перехід права власності на товар до покупця відбувається в момент одержання товару покупцем, передачі покупцю супровідних документів та підписання уповноваженими представниками сторін видаткових накладних на передачу товару відповідно до базису поставки.

Відповідно до п. 7.5 договору у разі доставки товару від постачальника до покупця службами доставки моментом переходу права власності на товар покупцю (датою поставки) є дата підписання покупцем товарно-транспортної накладної.

Згідно зі статтями 73, 74 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Однак, як правильно зазначено судом першої інстанції, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів в розумінні ст.ст. 76, 77, 78, 79, 91 Господарського процесуального кодексу України на підтвердження виконання відповідачем обов`язку з поставки обладнання, зокрема, підписаної між сторонами договору видаткової накладної, товарно-транспортної накладної, акту приймання-передачі товару, тощо.

Щодо обставин, викладених відповідачем у апеляційній скарзі, слід зазначити наступне.

Відповідно до статті 527 Цивільного кодексу України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Кожна із сторін у зобов`язанні має право вимагати доказів того, що обов`язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред`явлення такої вимоги.

За висновками Верховного Суду, викладених у постанові від 18.03.2020 у справі № 927/986/17, визначальною ознакою господарської операції є те, що вона має спричиняти реальні зміни майнового стану господарюючого суб`єкта. Оцінка господарських операцій повинна проводитися на підставі комплексного, всебічного аналізу специфіки та умов вчинення конкретного правочину, з обов`язковим урахуванням його господарської мети, економічної доцільності, а також використання отриманих товарів чи послуг у подальшій діяльності підприємства.

Обов`язковою умовою підтвердження реальності здійснення господарських операцій є фактична наявність у сторін договору первинних документів, фізичних, технічних та технологічних можливостей для здійснення відповідних операцій та зв`язок між фактом придбання послуги (товару) і подальшою господарською діяльністю (аналогічна правова позиція викладена у постанові об`єднаної палати Верховного Суду від 05.07.2019 зі справи № 910/4994/18).

У разі дефектів первинних документів та невизнання стороною факту постачання спірного товару, сторони не позбавлені можливості доводити постачання товару іншими доказами, які будуть переконливо свідчити про фактичні обставини здійснення постачання товару (правова позиція, викладена у постановах Верховного Суду від 04.11.2019 у справі №905/49/15, від 29.11.2019 у справі №914/2267/18).

Відповідно до частини 1 статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність" підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Згідно з частиною 1 статті 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність" первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення. Первинні облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Так само пунктом 2.1 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України № 88 від 24.05.1995, визначено, що первинні документи - це документи, створені у письмовій або електронній формі, що фіксують та підтверджують господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення. Господарські операції - це факти підприємницької та іншої діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов`язань і фінансових результатів.

Документами, які є підставою для оприбуткування товару та внесення запису в облікові бухгалтерські реєстри, є накладні та товарно-транспортні накладні. При цьому вказані первинні документи повинні мати обов`язкові реквізити та містити дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Документ має бути підписаний особисто, а підпис може бути скріплений печаткою.

Аналіз наведених норм дає підстави дійти висновку про те, що у спірних правовідносинах доказами реального здійснення господарської операції є первинні документи, які підтверджують передачу товару покупцю (позивачу), тому належним і допустимим доказом поставки товару є видаткові та/або товарно-транспортні накладні у разі, якщо вони містять усі необхідні реквізити (зокрема, підписи представників позивача).

На підтвердження здійснення поставки позивачу, обумовленого договором обладнання, Товариством з обмеженою відповідальністю «Спрей Агро» було надано суду товарно-транспортні накладні №Р0206/01 від 02.062021, №Р20206 від 02.06.2021, договір про перевезення вантажів автомобільним транспортом №22/03-21 від 22.03.2021, укладений між ТОВ «Спей Агро» та Брижко О.П.

Водночас, зі змісту вказаних ТТН вбачається, що вони підписані та скріплені печатками підприємств - Товариства з обмеженою відповідальністю «Спрей Агро» та Товариства з обмеженою відповідальністю «Мрія Сервіс», однак не підписані з боку Товариства з обмеженою відповідальністю «Мрія Фармінг Карпати» й не скріплені печаткою позивача.

Крім того, з листа Товариства з обмеженою відповідальністю «Мрія Сервіс» вих.№07/09 від 07.09.2021 вбачається, що товар було поставлено саме вказаній юридичній особі ТОВ «Мрія Сервіс, а не позивачу у даній справі - Товариству з обмеженою відповідальністю «Мрія Фармінг Карпати».

Доказів виконання зобов`язання належному кредиторові, а саме покупцю за договором - Товариству з обмеженою відповідальністю «Мрія Фармінг Карпати», відповідачем не надано (товарно-транспортні накладні, копії яких долучено відповідачем до відзиву на позовну заяву, не підписані позивачем).

Разом з тим, у ТТН №Р0206 від 02.06.2021 у графі «прийняв (відповідальна особа вантажоодержувача)» міститься підпис агронома Прокоповича М.Л., який не мав повноважень на прийняття товарно-матеріальних цінностей.

При цьому, у ТТН №Р0206 від 02.06.2021 вказано місце розвантаження: с. Старий Мартинів, Галицького р-н, Івано-Франківської обл. Однак, у п.5 Специфікації №1 зазначено, що товар поставляється на умовах поставки DDP (Інкотермс в редакції 2010 року) - склад покупця (надання адреси складу при підтвердженні замовлення).

Проте, матеріали справи не містять доказів повідомлення позивачем відповідача адреси доставки товару. При цьому, позивач не міг повідомити вказані адреси, оскільки постачальник (відповідач) за 2 дні до відвантаження товару не повідомив покупця про готовність поставити товар, як це передбачено у Специфікації №1.

Крім того, суд вірно не прийняв до уваги наданий відповідачем договір про перевезення вантажів автомобільним транспортом №22/03-21 від 22.03.2021, укладений з ОСОБА_1 , оскільки з вказаного договору неможливо встановити, що саме було предметом вказаного договору з урахуванням того, що відсутні заявки замовника до вказаного договору.

Пунктом 7.2 договору передбачено, що разом з товаром постачальник зобов`язаний надати покупцю: товарно-транспортну накладну; видаткову накладну, оформлену відповідно до чинного законодавства України. Постачальник повинен обов`язково у видаткових накладних зазначити номер замовлення покупця, а у випадку поставки товару згідно з п.1.2.2 - номер та дату специфікації, по якій здійснено поставку. Поставка по одній видатковій накладній повинна здійснюватися в рамках виконання однієї специфікації або замовлення: рахунок - фактуру у разі поставки товару на умовах відстрочення платежу; документ, що посвідчує якість товару.

Проте, всупереч умов договору поставки обладнання №10032021-3 від 10.03.2021 відповідачем не надано суду всіх документів, які повинні бути передані покупцю в момент передачі товару.

Стосовно наданого відповідачем електронного листування на підтвердження узгодження місця, дати поставки товару за умовами спірного договору, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно з частиною 1 статті 96 Господарського процесуального кодексу України електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, яка містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема, електронні документи (в тому числі текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео- та звукозаписи тощо), веб-сайти (сторінки), текстові, мультимедійні та голосові повідомлення, метадані, бази даних й інші дані в електронній формі. Такі дані можуть зберігатися, зокрема на портативних пристроях (картах пам`яті, мобільних телефонах тощо), серверах, системах резервного копіювання, інших місцях збереження даних в електронній формі (в тому числі в мережі Інтернет).

На відміну від електронного документа, електронний доказ - це будь-яка інформація в цифровій формі, що має значення для справи. Таким чином, повідомлення (з додатками), відправлені електронною поштою, є електронним доказом.

Листування шляхом надіслання електронних листів уже давно стало частиною ділових звичаїв в Україні, а здійснення електронної переписки як усталеного звичаю ділового обороту в Україні, що не вимагає договірного врегулювання, визнається цивільним звичаєм за ст. 7 ЦК України (постанова Верховного Суду від 27.11.2018 у справі № 914/2505/17).

Частиною 2 статті 96 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що електронні докази подаються в оригіналі або в електронній копії, засвідченій електронним підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону "Про електронні довірчі послуги". Законом може бути передбачено інший порядок засвідчення електронної копії електронного доказу. У частині 3 означеної статті встановлено, що учасники справи мають право подавати електронні докази в паперових копіях, посвідчених в порядку, передбаченому законом. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом.

Учасник справи, який подає копію електронного доказу, повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу електронного доказу. Якщо подано копію (паперову копію) електронного доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал електронного доказу. Якщо оригінал електронного доказу не поданий, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (паперової копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги (частини 5, 6 статті 96 Господарського процесуального кодексу України).

Сам лист електронної пошти є таким, що містить відомості про факт відправлення повідомлення із відповідної електронної адреси, час відправлення, адресатів листа - осіб, до відома яких було доведено таке повідомлення тощо. У випадку, якщо позивач подає позов у паперовій формі, то електронний лист може бути наданий суду у вигляді відповідної роздруківки.

Така роздруківка електронного листа та додатків до нього є паперовою копією електронного доказу.

Обмін сторонами інформацією при виконанні договірних зобов`язань шляхом надіслання електронних листів уже давно став частиною ділових звичаїв в Україні. Відповідно до статей 3,5,8 Закону "Про електронні документи та електронний документообіг", електронні документи вже давно стали частиною ділового обороту та юридична сила електронного документа, як доказу, не може бути заперечена виключно через те, що він має електронну форму. Допустимість електронного документа як доказу не може заперечуватися виключно на підставі того, що він має електронну форму.

Частина перша статті 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» визначає, що електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа.

Відповідно до частин 1, 2 статті 6 Закону України "Про електронні документи та електронний документообіг" електронний підпис є обов`язковим реквізитом електронного документа, яка використовується для ідентифікації автора та/або підписування електронного документа іншим суб`єктами електронного документообігу. Накладанням електронного підпису завершує створення електронного документа.

Роздруківка електронної переписки не можуть вважатись електронними документами (копіями електронних документів) в розумінні частини 1 статті 5 Закону України "Про електронні документи та електронний документообіг", відповідно до якої електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 11.06.2019 у справі № 904/2882/18, від 24.09.2019 у справі № 922/1151/18, від 28.12.2019 у справі № 922/788/19.

Як було зазначено Касаційним господарським судом Верховного суду у постанові від 28.12.2019 у справі № 922/788/19, електронний підпис є обов`язковим реквізитом електронного документа, який використовується для ідентифікації автора та/або підписування електронного документа іншими суб`єктами електронного документообігу. Таким чином, роздруківка електронного листування не може вважатись електронним документом без накладеного електронного цифрового підпису і тому не може розглядатися судом як доказ.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 11.06.2019 року у справі № 904/2882/18, від 24.09.2019 року у справі № 922/1151/18, від 16.03.2020 року у справі № 910/1162/19.

Разом з тим, надані відповідачем електронні документи не скріплені електронним цифровим підписом, а тому суд першої інстанції правомірно не прийняв їх до уваги на підтвердження факту здійснення поставки вдповідачем, узгодження сторонами адрес доставки товару тощо з урахуванням того, що надане ним електронне листування здійснювалось між особами, які не є працівниками та уповноваженими особами Товариства з обмеженою відповідальністю «Мрія Фармінг Карпати».

Крім того, вказані електронні адреси не узгоджувались сторонами у п.15.11 договору поставки обладнання №10032021-3 від 10.03.2021.

Доводи відповідача про наявність зв`язку між позивачем та третьою особою, суд також вірно не прийняв до уваги, оскільки відносини за спірним договором виникли у відповідача саме із Товариством з обмеженою відповідальністю «Мрія Фармінг Карпати», а не з Товариством з обмеженою відповідальністю "Мрія Сервіс", які є самостійними юридичними особами та самостійно здійснюють свою господарську діяльність.

Що стосується наданих відповідачем заяв свідків, посвідчених приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Катчик Ю.А. за реєстровими №№110, 132 та приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального Шемечко І.Я. за реєстровим №105, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частини першої статті 87 Господарського процесуального кодексу України показання свідка - це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи. Не є доказом показання свідка, який не може назвати джерела своєї обізнаності щодо певної обставини, або які ґрунтуються на повідомленнях інших осіб.

Згідно зі статтею 88 Господарського процесуального кодексу України показання свідка викладаються ним письмово у заяві свідка. У заяві свідка зазначаються ім`я (прізвище, ім`я та по батькові), місце проживання (перебування) та місце роботи свідка, поштовий індекс, реєстраційний номер облікової картки платника податків свідка за його наявності або номер і серія паспорта, номери засобів зв`язку та адреси електронної пошти (за наявності), обставини, про які відомо свідку, джерела обізнаності свідка щодо цих обставин, а також підтвердження свідка про обізнаність із змістом закону щодо кримінальної відповідальності за надання неправдивих показань та про готовність з`явитися до суду за його викликом для підтвердження своїх свідчень. Підпис свідка на заяві посвідчується нотаріусом. Не вимагається нотаріальне посвідчення підпису сторін, третіх осіб, їх представників, які дали згоду на допит їх як свідків. Заява свідка має бути подана до суду у строк, встановлений для подання доказів.

В той же час, частиною 2 статті 87 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що на підставі показань свідків не можуть встановлюватися обставини (факти), які відповідно до законодавства або звичаїв ділового обороту відображаються (обліковуються) у відповідних документах.

А тому, оскільки обставини щодо здійснення поставки товару мають доводитись іншими засобами доказування, аніж показання свідків, суд першої інстанції обґрунтовано не прийняв до уваги заяви свідків, посвідчені приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Катчик Ю.А. за реєстровими №№110, 132 та приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального Шемечко І.Я. за реєстровим №105, на підтвердження факту здійснення поставки товару відповідачем відповідно до умов спірного договору.

З огляду на вище викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що відповідачем не було доведено виконання ним свого обов`язку за договором на користь покупця - Товариства з обмеженою відповідальністю «Мрія Фармінг Карпати», зокрема, здійснення поставки товару на суму в розмірі 920 380,78 грн у строк до 20.05.2021.

Відповідно до частин 1, 2 статті 693 Цивільного кодексу України, якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу. Якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Таким чином, відповідно до частини другої статті 693 Цивільного кодексу України у покупця виникає право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати від продавця, який одержав суму попередньої оплати товару і не поставив його у встановлений строк.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 15.10.2013 року по справі № 5011-42/13539-2012/3-30гс13.

Отже, у розумінні приписів цієї норми покупцю належить право вимагати, крім іншого, повернення передоплати за непоставлений товар. При цьому, попередньою оплатою є часткова або повна оплата товару до його передання продавцем.

Визначене зазначеною нормою право покупця вимагати від продавця повернення суми попередньої оплати є за своїм змістом правом покупця на односторонню відмову від зобов`язання, внаслідок якої припиняється зобов`язання продавця перед покупцем по поставці товару і виникає нове грошове зобов`язання.

Тобто, виходячи з аналізу положень статті 693 Цивільного кодексу України умовою її застосування є неналежне виконання продавцем свого зобов`язання зі своєчасного передання товару покупцю. А у разі настання такої умови покупець має право діяти альтернативно: або вимагати передання оплаченого товару від продавця, або вимагати повернення суми попередньої оплати. Тобто, волевиявлення щодо обрання одного з варіантів вимоги покупця має бути вчинено ним в активній однозначній формі такої поведінки, причому доведеної до продавця.

При цьому, оскільки законом не визначено форму пред`явлення такої вимоги покупця, останній може здійснити своє право будь-яким шляхом: як шляхом звернення до боржника з претензією, листом, телеграмою тощо, так і шляхом пред`явлення через суд вимоги у визначеній законом процесуальній формі - формі позову.

Як встановлено вище, листом №16/06-3 від 16.06.2021 позивач вимагав від відповідача повернення попередньої оплати у розмірі 920 380,78 грн, а також повідомив про розірвання договору. У відповідь на який відповідач листом №02/07-01 від 02.07.2021 просив позивача повернути підписані товаророзпорядчі документи та здійснити розрахунок за поставлений товар.

Однак, відповідач прострочив своє грошове зобов`язання з повернення суми попередньої оплати у зв`язку із фактичним закінченням строку поставки, та яку позивач просив повернути на підставі частини другої статті 693 ЦК України. Вказане зобов`язання, відповідно до положень частини першої статті 530 ЦК України, фактично виникло у відповідача у зв`язку із закінченням обумовленого сторонами у договорі строку поставки, який виходячи із суті зобов`язання сторін є тим строком, після настання якого постачальник (продавець) усвідомлював протиправний характер неповернення грошових коштів.

Таким чином у відповідача (постачальника, продавця) виникло зобов`язання повернути позивачу (покупцю) суму попередньої оплати (тобто сплатити грошові кошти) відповідно до частини другої статті 693 ЦК України, частини першої статті 530 ЦК України з наступного дня після спливу строку поставки.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 року по справі №918/631/19.

При цьому, можливість обрання певного визначеного варіанта правової поведінки боржника є виключно правом покупця, а не продавця. Вказану правову позицію висловлено Верховним Судом у постанові від 05.06.2018 у справі №904/8972/17.

У зв`язку з чим, позивачем обрано такий варіант поведінки, як повернення суми попередньої оплати товару.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (стаття 610 Цивільного кодексу України).

З огляду на викладене, з урахуванням положень статті 530 Цивільного кодексу України, відповідач є таким, що прострочив виконання зобов`язання з повернення перерахованих позивачем коштів у розмірі 920 380,78 грн.

Матеріали справи не містять жодних належних, допустимих та достовірних доказів відповідно до статей 76-79 Господарського процесуального кодексу України на підтвердження повернення відповідачем грошових коштів Товариству з обмеженою відповідальністю «Мрія Фармінг Карпати» в розмірі 920 380,78 грн.

За вказаних обставин, колегія суддів дійшла висновку про те, що відповідач, в порушення вищезазначених норм Цивільного кодексу України та умов договору, не здійснив поставку товару та повернення суми попередньої оплати в повному обсязі, тобто не виконав свої зобов`язання належним чином, а тому позовні вимоги про стягнення 920 380,78 грн - суми основної заборгованості обґрунтовано задоволено судом першої інстанції у повному обсязі.

Крім того, позивач просив стягнути з відповідача пеню за загальний період прострочки з 28.06.2021 по 07.12.2021 у розмірі 67 37692 грн.

Відповідно до статті 610, частини 1 статті 611 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Частиною 1 статті 216, статтею 218 Господарського кодексу України передбачено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставі і в порядку, передбаченим цим Кодексом, іншими законами та договором. Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Статтею 230 Господарського кодексу України встановлено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визначаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Відповідно до частини 6 статті 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання грошового зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коди зобов`язання мало бути виконане.

За змістом статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

При цьому, розуміння господарських санкцій у Господарському кодексі України є дещо ширшим поняття цивільно-правової неустойки. Під штрафними санкціями тут розуміються також і грошові суми, які учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити в разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності. Неустойка в розумінні статті 549 Цивільного кодексу України - це спосіб забезпечення та санкція за порушення саме приватноправових (цивільно-правових) зобов`язань.

Видами забезпечення виконання зобов`язання за змістом положень частини першої статті 546 Цивільного кодексу України є неустойка, порука, гарантія, застава, притримання, завдаток, а частиною другою цієї норми визначено, що договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов`язання.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що перелік забезпечувальних заходів для належного виконання зобов`язання не є вичерпним і сторони, використовуючи принцип свободи договору, передбачений статтею 627 Цивільного кодексу України, мають право встановити й інші, окрім тих, що передбачені частиною першою статті 546 Цивільного кодексу України, засоби, які забезпечують належне виконання зобов`язання, за умови, що такий вид забезпечення не суперечить закону.

За змістом положень частини четвертої статті 231 Господарського кодексу України розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Відповідно до пункту 10.3 договору у випадку порушення постачальником строку поставки товару постачальник сплачує покупцю пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла у період, за який сплачується пеня, від вартості не поставленого/недопоставленого в строк товару за кожен день прострочення. У випадку порушення постачальником строку поставки товару більш ніж на 2 календарні дні покупець має право крім пені додатково стягнути штраф у розмірі 3% від загальної вартості товару або, за вибором покупця, постачальник надає знижку на товар в тому ж розмірі.

З огляду на встановлені обставини прострочення боржником виконання зобов`язання, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що вимоги щодо стягнення пені підлягають задоволенню за розрахунком позивача, перевіреного судом. Таким чином, з відповідача підлягає до стягнення пені у розмірі 67 376,92 грн.

Позивачем також заявлено вимоги про стягнення з відповідача на його користь 30% річних за загальний період прострочки з 31.03.2021 по 07.12.2021 у розмірі 190 632,29 та інфляційні за загальний період з 01.07.2021 по 30.11.2021 у розмірі 18 485,71 грн.

Відповідно до частини 3 статті 198 Господарського кодексу України відсотки за грошовими зобов`язаннями учасників господарських відносин застосовуються у випадках, розмірах та порядку, визначених законом або договором.

Статтею 536 Цивільного кодексу України передбачено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Відповідно до п. 10.10 договору у разі порушення постачальником строків поставки товару, передбачених цим договором, за який внесена покупцем повна або часткова попередня оплата, постачальник за користування грошовими коштами покупця зобов`язаний сплатити 30% річних від суми коштів, сплачених покупцем, за період з дня оплати і до дня його фактичної поставки або до дня повернення грошових коштів.

З огляду на встановлене вище, вимоги щодо стягнення 30% річних, як плати за користування чужими грошовими коштами, за загальний період прострочки у розмірі 190 632,29 грн є обґрунтованими та підлягають задоволенню за розрахунком позивача, перевіреного судом.

Відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитору зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Колегія суддів звертає увагу, що інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Таким чином, законом установлено обов`язок боржника у разі прострочення виконання грошового зобов`язання сплатити на вимогу кредитора суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та трьох відсотків річних за весь час прострочення виконання зобов`язання.

Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у виді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох процентів річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Отже, у розумінні положень наведеної норми позивач як кредитор, вправі вимагати стягнення у судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних до повного виконання грошового зобов`язання.

Разом із тим, інфляційні нарахування на суму боргу, сплату яких передбачено частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.

Відтак, з огляду на встановлення порушення відповідачем зобов`язань з повернення суми попередньої оплати, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню інфляційні у розмірі 18 485,71 грн, за розрахунком позивача, перевіреного судом.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо задоволення позову та стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Спрей Агро» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Мрія Фармінг Карпати» заборгованість у розмірі 920 380,78 грн, 30% річних у розмірі 190 632,29 грн, інфляційні у розмірі 18 485,71 грн та пені у розмірі 67 376,92 грн.

На переконання колегії суддів апеляційного господарського суду, вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини справи, дав їм належну правову оцінку, дійшов правильних висновків щодо прав та обов`язків сторін, які ґрунтуються на належних та допустимих доказах.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до пункту 3 частини 2 статті 129 Конституції України та частини 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (частини 1 статті 86 Господарського процесуального кодексу України).

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статті 76 Господарського процесуального кодексу України).

Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, що їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї (частини 8 статті 80 Господарського процесуального кодексу України).

Апелянтом не надано до суду належних і допустимих доказів на підтвердження тих обставин, на які він посилається в апеляційній скарзі. Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на припущеннях та зводяться до намагань здійснити переоцінку обставин справи, вірно встановлених судом першої інстанції.

Отже, підсумовуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення суду прийнято у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, підстав його скасовувати або змінювати не вбачається.

Таким чином, апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "Спрей Агро" на рішення Господарського суду міста Києва від 01.11.2022 у справі №910/20959/21 задоволенню не підлягає. Рішення Господарського суду міста Києва від 01.11.2022 у справі №910/20959/21 слід залишити без змін.

З урахуванням відмови в задоволенні апеляційної скарги, судовий збір за розгляд справи в суді апеляційної інстанції покладаються на апелянта в порядку статті 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись статтями 129, 240, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,-

П О С Т А Н О В И В:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Спрей Агро" на рішення Господарського суду міста Києва від 01.11.2022 у справі №910/20959/21 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 01.11.2022 у справі №910/20959/21 залишити без змін.

3. Судовий збір за розгляд справи у суді апеляційної інстанції покласти на Товариство з обмеженою відповідальністю "Спрей Агро".

4. Матеріали справи №910/20959/21 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає оскарженню у касаційному порядку крім випадків, передбачених п.2 ч.3 ст. 287 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови підписаний 08.05.2023.

Головуючий суддя А.Г. Майданевич

Судді О.М. Коротун

В.В. Сулім