ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

09 травня 2023 року Справа № 906/8/18

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Грязнов В.В., суддя Василишин А.Р. , суддя Бучинська Г.Б.

секретар судового засідання Мельников О.О.,

представники учасників справи:

позивача - не з`явився;

відповідача - Маркевич Ю.Ф., Поліщук М.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Бердичівський машинобудівний завод «Прогрес» на ухвалу господарського суду Житомирської області про розгляд скарги на дії державного виконавця від 10.03.2023, повний текст якої складено 15.03.2023, у справі №906/8/18 (суддя Сікорська Н.А.)

за позовом Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» м.Київ

до Публічного акціонерного товариства «Бердичівський машинобудівний

завод «Прогрес» м.Бердичів Житомирської області

про стягнення 52326,31 дол.США (згідно з курсом НБУ станом на 01.12.2017

1420965,37 грн та 761969,68 грн пені),-

Рішенням Господарського суду Житомирської області від 23.04.2018 з Публічного акціонерного товариства «Бердичівський машинобудівний завод «Прогрес» присуджено до стягнення на користь Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» (надалі в тексті Банк) 52326,31 дол.США (1420965,37 грн гривневий еквівалент) відсотків за користування кредитом; 59146,58 грн пені за прострочення сплати відсотків за користування кредитом; 22201,68 грн судового збору.

22.05.2018 на виконання рішення Господарського суду Житомирської області від 23.04.2018 видано судовий наказ №906/8/18.

В лютому 2023 року від АТ «Бердичівський машинобудівний завод «Прогрес» (надалі в тексті Машинобудівний завод) надійшла скарга на дії головного державного виконавця Печер-ського районного відділу державної виконавчої служби у м.Києві Головного територіального управління Міністерства юстиції Ченківського Олексія Онуфрієвича щодо відкриття виконавчого провадження №59147057 на примусове виконання наказу Господарського суду Житомирської області від 22.05.2018 у справі №906/8/18.(т.2, арк.справи 66-91).

Ухвалою Господарського суду Житомирської області від 10.03.2023 в задоволенні скарги Машинобудівного заводу на дії державного виконавця відмовлено. Ухвала вмотивована тим, що Скаржником не доведено неправомірності дій державного виконавця Печерського РВ ДВС м.Київ ГТУЮ у м.Києві щодо відкриття виконавчого провадження №59147057. Разом з тим, представник Машинобудівного заводу у скарзі не зазначає, які його права, як боржника порушені внаслідок відкриття 20.05.2019 Печерським РВДВС м.Київ виконавчого провадження №59147057 але при тому, Скаржник лишає поза увагою, що рішення суду є обов`язковим до виконання і на даний момент виконавче провадження здійснюється органом державної виконавчої служби саме за місцезнаходженням боржника.(т.2, арк.справи 114-116).

Не погоджуючись із прийнятою ухвалою, Відповідач подав скаргу, в якій просить скасувати ухвалу господарського суду Житомирської області від 10.03.2023 та прийняти нову, якою задовольнити скаргу Машинобудівного заводу в повному обсязі.

Скаржник вважає ухвалу суду першої інстанції незаконною та необґрунтованою, винесеною з порушенням норм матеріального та процесуального права. Апелянт зазначає, що відмовляючи у задоволенні заяви на дії державного виконавця, місцевим судом не було враховано, що постанова про відкриття виконавчого провадження відкрита з порушенням територіальної юрисдикції, оскільки відкрита не за місцем реєстрації Боржника/місцем знаходження майна Боржника (м.Бердичів Житомирської області), а за місцем реєстрації стягувача у місті Києві. Апелянт наголошує, що товариство не мало і не має відкритих рахунків в АБ «Укргазбанк». Крім того стверджує, що майном є не рахунки, а грошові кошти, які можуть розміщатися на рахунку особи. Скаржник вважає, що суд першої інстанції зобов`язаний був витребувати у Бердичівського МВ ДВС ГТУЮ у Житомирській області виконавче провадження №59147057, яке було йому передано в квітні 2020 року Печерським відділом державної виконавчої служби у м.Києві.(т.2, арк. справи 125-131).

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 10.04.2023 відкрито провадження у справі №9906/8/18. (т.2, арк.справи 155).

21.04.2023 на електронну адресу суду надійшло клопотання про участь Машинобудівного заводу в судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.(т.2, арк.справи 159).

В судовому засіданні 09.05.2023 представник Відповідача підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задоволити.

Інші учасники справи не забезпечили явки своїх представників у призначене на 09.05.2023 судове засідання апеляційної інстанції, проте така неявка не перешкоджає розгляду справи, позаяк присутність представників сторін не визнавалась обов`язковою, а матеріалів справи достатньо для розгляду скарги по суті.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи, наявні в ній докази, перевіривши правильність додержання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, Північно-західний апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на наступне.

За приписами ст.129 Конституції України обов`язковість рішення суду визначено однією із основних засад судочинства.

Згідно зі ст.326 Господарського процесуального кодексу України (надалі в тексті ГПК України) судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, і за її межами.

Статтею 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.

Матеріалами справи стверджено, що рішення господарського суду Житомирської області від 23.04.2018 у справі №906/8/18, на виконання якого видано наказ №906/8/18 від 22.05.2018 набрало законної сили та підлягає обов`язковому виконанню в силу приписів ст.1291 Конституції України.

Статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» (надалі в тексті Закон) уста-новлено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Примусове виконання рішень, згідно ч.1 ст.5 вищеназваного Закону, покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Згідно зі ст.ст. 1, 3 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове вико-нання судових рішень і рішень інших органів», яка кореспондується з нормами ст.5 Закону, примусове виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) покладається на органи державної виконавчої служби та у визначених Законом України «Про виконавче провад-ження» випадках на приватних виконавців. Завданням органів державної виконавчої служби та приватних виконавців є своєчасне, повне і неупереджене виконання рішень, примусове виконання яких передбачено законом.

Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.(п.1 ч.2 ст.18 Закону).

Виконавчі дії, згідно ч.1 ст.24 Закону, провадяться державним виконавцем за місцем проживання, перебування, роботи боржника або за місцезнаходженням його майна. Право вибору місця відкриття виконавчого провадження між кількома органами державної виконавчої служби, що можуть вчиняти виконавчі дії щодо виконання рішення на території, на яку поширюються їхні функції, належить стягувачу.

Тобто, державний виконавець має право приймати до виконання виконавчі документи, місце виконання яких знаходиться на території, на яку поширюються його функції, але при цьому місце виконання виконавчого документу визначається за критеріями, зазначеними у частині другій статті 24 Закону України «Про виконавче провадження», до яких законодавець відносить: (1) місце проживання, перебування боржника фізичної особи, (2) місцезнаходження боржника юридичної особи, (3) місцезнаходження майна боржника.

В той же час право вибору пред`явлення виконавчого документа для примусового виконання до органу державної виконавчої служби/приватного виконавця, та право вибору місця відкриття виконавчого провадження між кількома органами державної виконавчої служби належить саме стягувачу.

Відповідно до ст.339 ГПК України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права.

Як вбачається предметом скарги на рішення, дії/бездіяльність виконавця (вимогами скарг) є визнання незаконною (неправомірною, протиправною) постанови головного державного виконавця про відкриття виконавчого провадження. Отже, оскаржуються дії головного державного виконавця щодо прийняття виконавчого документу до виконання та відкриття виконавчого провадження, на переконання заявника, підставою звернення до суду із даною заявою є як порушення державним виконавцем вимог ч.1 ст.24 Закону, так і фактичні підстави: прийняття державним виконавцем до виконання виконавчого документу та відкриття виконавчого провадження з порушенням правил територіальної юрисдикції виконавця, не за місцезнаходженням боржника або його майна.

Досліджуючи обставини справи, апеляційний суд приймає до уваги, що місце виконання рішення згідно з пунктом 10 розділу III Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 за №512/5 визначається відповідно до вимог, установлених статтею 24 Закону України «Про виконавче провадження».

Відповідно до пункту 3 розділу III названої Інструкції (у редакції наказу Міністерства юстиції України від 29 вересня 2016 року №2832/5), у разі пред`явлення виконавчого документа до органу державної виконавчої служби або приватного виконавця за місцем проживання чи перебування боржника фізичної особи, місцезнаходженням боржника юридичної особи, адреса якого відрізняється від адреси, зазначеної у виконавчому документі, до заяви про примусове виконання рішення стягувач має додати документ/копію документа, який підтверджує, що місцезнаходженням боржника юридичної особи або адресою проживання чи перебування боржника фізичної особи є територія, на яку поширюється компетенція органу державної виконавчої служби, або територія виконавчого округу приватного виконавця.

Як встановлено судом першої інстанції, згідно відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань АТ «Бердичівський машинобудівний завод «Прогрес» зареєстроване за адресою: Житомирська область, м.Бердичів, вул.Європейська, 79 (т.2, арк.справи 74).

Однак, матеріалами справи стверджується та не заперечується Скаржником, що виконавче провадження №59147057 відкрито 20.05.2019 головним державним виконавцем Печерського районного відділу державної виконавчої служби м.Києва на підставі заяви стягувача, де вказано про наявність у боржника відкритих рахунків в ПАТ АБ «Укргазбанк».(т.2. арк.справи 71). Проте Скаржник заперечує наявність рахунків в ПАТ АБ «Укргазбанк».

З постанови державного виконавця Печерського РВ ДВС міста Київ ГТУЮ у місті Києві від 05.07.2019 вбачається, що виконавцем було накладено арешт на грошові кошти, що містяться на всіх рахунках, відкритих боржником в ПАТ АБ «Укргазбанк».(т.2, арк.справи 105).

Вмотивовуючи свою позицію, колегія суддів також приймає до уваги правові висновки об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, які викладені у постанові від 21.05.2021 у справі №905/64/15 та правові висновки Верховного Суду у справі №873/80/22 від 16.03.2023 та зазначає наступне.

Відповідно до абзацу 12 пункту 3 розділу ІІІ Інструкції у разі пред`явлення виконавчого документа до органу державної виконавчої служби або приватного виконавця за місцезнаход-женням майна боржника до заяви про примусове виконання рішення додається документ/копія документу, який підтверджує, що майно боржника (грошові кошти на рахунках в банках або інших фінансових установах) знаходиться (-яться) на території, на яку поширюється компетенція органу державної виконавчої служби, або в межах виконавчого округу приватного виконавця.

Передбачена цією нормою необхідність стягувача додати до заяви докази місце-знаходження майна боржника обумовлена необхідністю обґрунтування та доведення стягувачем виконавцю такого критерію як місцезнаходження майна боржника та лише в ракурсі того, що майно боржника знаходиться на території, на яку поширюється компетенція органу державної виконавчої служби, або в межах виконавчого округу приватного виконавця. Зазначена норма передбачає надання стягувачем лише доказів місцезнаходження майна боржника на цій території, а не доказів фактичної наявності майна боржника у місцезнаходженні такого майна.

Зазначена норма Інструкції (у разі, якщо стягувач в якості майна боржника зазначає грошові кошти) не може тлумачитися як така, що передбачає обов`язок стягувача додавати до заяви про примусове виконання рішення докази фактичної наявності грошових коштів на банківських рахунках боржника, оскільки у разі такого її тлумачення (застосування) ця норма суперечила б статті 60 та пункту 1 частини першої статті 61 Закону України «Про банки і банківську діяльність», за змістом яких відомості про банківські рахунки клієнтів, фінансово-економічний стан клієнтів є банківською таємницею, забезпечення збереження якої є обов`язком банку, зокрема шляхом обмеження кола осіб, що мають доступ до інформації, яка становить банківську таємницю. Аналіз наведених норм Закону України «Про банки і банківську діяльність» свідчить, що стягувач, який не входить до кола осіб, які мають доступ до інформації, яка становить банківську таємницю, та не є особою, якій відповідно до частини першої статті 62 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банк може розкрити інформацію, що містить банківську таємницю обмежений у можливостях надати органу державної виконавчої служби або приватному виконавцю відомості про стан рахунків боржника у банках. Таке тлумачення цієї норми Інструкції також суперечить частині першій статті 19 Конституції України, за змістом якої ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду дійшла висновку, що відповідно до частин першої та другої статті 24 Закону України «Про виконавче провадження» на стадії вирішення питання про відкриття виконавчого провадження за таким критерієм як місцезнаходження майна боржника виконавець має дослідити цей критерій не в ракурсі фактичного знаходження майна у його (зазначеному стягувачем) місцезнаходженні, а саме для встановлення обставини наявності майна боржника на території, на яку поширюється компетенція органу державної виконавчої служби, або в межах виконавчого округу приватного виконавця, за формальними ознаками: по доданим стягувачем до заяви про примусове виконання рішення доказам місцезнаходження майна боржника на такій території. Встанов-лення обставин фактичної наявності майна боржника у його місцезнаходженні (зазначеному стягувачем) (у тому числі і грошових коштів) відноситься до дій виконавця з розшуку майна боржника, які вчиняються у процесі здійснення виконавчого провадження після прийняття виконавчого документу до виконання та відкриття виконавчого провадження.

Отже, наведеним спростовуються доводи Скаржника, що для відкриття виконавчого провадження за тією ознакою, що в межах округу діяльності виконавця є майно боржника в розпорядженні виконавця на момент відкриття виконавчого провадження має бути не лише інформація про відкритий рахунок підприємства у певному банку, але й документальне підтверд-ження того факту, що на такому рахунку є кошти підприємства.

При цьому колегія суддів враховує, що правові висновки об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у справі №905/64/15 зроблені з урахуванням положень пункту 3 розділу ІІІ Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України № 512/5 від 02 квітня 2012 року, в редакції чинній станом на 13 серпня 2020 року. Разом з тим на момент подання Публічним акціонерним товариством «Банк «Фінанси та Кредит» державному виконавцю заяви про відкриття виконавчого провадження у цій справі (20.05.2019) в пункті 3 розділу ІІІ цієї Інструкції були відсутні положення про те, що до заяви про примусове виконання рішення додається документ/ копія документу, який стверджує, що майно боржника (грошові кошти на рахунках в банках або інших фінансових установах) знаходяться на території, на яку поширюється компетенція органу державної виконавчої служби, або в межах виконавчого округу приватного виконавця.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що в даному випадку головний державний виконавець Печерського районного відділу державної виконавчої служби у м.Києві Головного територіального управління Міністерства юстиції Ченківський О.О. мав право приймати до виконання накази суду за місцезнаходженням майна боржника, а саме грошових коштів боржника на рахунках у банківських установах міста Києва, а тому державний виконавець не порушив вимог щодо територіальності при відкритті ним виконавчого провадження.

Крім того, колегія суддів відхиляє твердження Боржника про те, що йому стало відомо про наявність виконавчого провадження №59147057 лише 01.02.2023 під час підготовки документів, необхідних для продажу нерухомого майна АТ «Бердичівський машинобудівний завод «Прогрес» з огляду на наступне.

З матеріалів справи вбачається, що Відповідачеві було відомо про рішення господарського суду Житомирської області від 23.04.2018 у справі №906/8/18, відповідно до якого до стягнення з Машинобудівного заводу присуджено на користь Банку 52326,31 дол.США (1420965,37 грн гривневий еквівалент) відсотків за користування кредитом; 59146,58 грн пені за прострочення сплати відсотків за користування кредитом; 22201,68 грн судового збору, оскільки його представник був присутній в судовому засіданні 23.04.2018. (т.2, арк.справи 41-42). Натомість в матеріалах справи відсутні докази, а Відповідачем не доведено, що заборгованість погашена ним в добровільному порядку.

Крім того, матеріалами справи стверджується, що до пояснень №84/21 від 10.03.2023 Скаржником було долучено постанову про доручення проведення виконавчих дій від 30.10.2019 у ВП №59147057, відповідно до якої згідно заяви стягувача, боржник передав в заставу основні засоби, а саме: кран козловий двохконсольний КК-0-12,5,ТУ 24.09.644/86, 1990 року випуску, завод 01351, реєстраційний номер 4785, підприємство виробник «Узловський машинобудівний завод ім.І.І.Федунця, який знаходиться за адресою: Черкаська обл., м.Канів, вул.Сошенка, 23 (будівельний майданчик) та доручено Канівському МВДВС ГТУЮ у Черкаській області провести опис та арешт даного майна боржника. Дана обставина, на переконання апеляційного суду вкотре підтверджує, що Боржнику було відомо про спірне виконавче провадження №59147057 задовго до звернення із скаргою до господарського суду Житомирської області в лютому 2023 року.(т.2, арк. справи 102-104, 107)

Також, при надані пояснень в судовому засіданні 09.05.2023 Скаржник зазначав, що суд першої інстанції зобов`язаний був витребувати у Бердичівського МВ ДВС ГТУЮ у Житомирській області виконавче провадження №59147057, яке останньому в квітні 2020 року було передано Печерським відділом державної виконавчої служби у м.Києві, стверджуючи, що Бердичівське МВ ДВС ГТУЮ у Житомирській області не прийняло до свого провадження спірне виконавче провадження. Однак, колегія суддів звертає увагу, що при зверненні до суду першої інстанції, Скаржник просив визнати неправомірною та скасувати постанову про відкриття виконавчого провадження №59147057 від 20.05.2019, винесену саме головним державним виконавцем Печерського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Головного територіального управління Міністерства юстиції (м.Київ) Ченківським Олексієм Онуфрієвичем.

Колегія суддів також вважає правильним висновок суду першої інстанції, що звертаючись до суду зі скаргою, Машинобудівний завод вказує про незаконність дій державного виконавця Печерського РВДВС м.Київ щодо відкриття виконавчого провадження, оскільки воно повинно було відкриватися в м.Бердичів Житомирської області. Разом з тим, у скарзі не зазначає, які його права, як боржника, порушені в результаті відкриття 20.05.2019 Печерським РВДВС м. Київ виконавчого провадження №59147057 та лишає поза увагою, що рішення суду є обов`язковим до виконання і на даний момент виконавче провадження здійснюється органом державної виконавчої служби саме за місцезнаходженням боржника.

Порушених, невизнаних або оспорених прав чи інтересів Скаржника не встановлено.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що місцевий господарський суд правомірно відмовив в задоволенні скарги АТ «Бердичівський машинобудівний завод «Прогрес» на дії державного виконавця.

Таким чином, матеріалами справи спростовуються доводи Скаржника про неправо-мірність висновків суду першої інстанції щодо необґрунтованості скарги на дії державного виконавця, а тому ухвалу господарського суду Житомирської області від 10.03.2023 у справі №906/8/18 належить залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Статтею 74 ГПК України передбачено обов`язок кожної із сторін довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктив-ному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ст.86 ГПК України).

Отже, доводи Скаржника, зазначені в апеляційній скарзі, не визнаються апеляційним судом такими, що можуть бути підставою згідно ст.ст. 277, 278 ГПК України для скасування чи зміни оскаржуваного рішення, тому суд апеляційної інстанції вважає, що ухвалу місцевого господарського суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Керуючись ст.ст. 34, 73, 74, 86, 129, 232, 233, 240, 255, 271, 275, 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Північно-західний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Бердичівський машино-будівний завод «Прогрес» на ухвалу господарського суду Житомирської області про розгляд скарги на дії державного виконавця від 10.03.2023 у справі №906/8/18 залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін.

2. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом 20 днів з моменту виготовлення повного тексту постанови.

3. Справу №906/8/18 повернути господарському суду Житомирської області

Головуючий суддя Грязнов В.В.

Суддя Василишин А.Р.

Суддя Бучинська Г.Б.