ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.05.2023 року м.Дніпро Справа № 904/4409/22

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Чус О.В. - (доповідача),

судді: Кощеєв І.М., Орєшкіна Е.В.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельна компанія" на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 30.01.2023 (повне судове рішення складено 30.01.2023, суддя Татарчук В.О.,) у справі №904/4409/22

за позовом Приватного підприємства "Транс-Авто-Д" (Хмельницька обл., м. Волочиськ)

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельна компанія" (м. Дніпро)

про стягнення заборгованості

ВСТАНОВИВ:

Приватне підприємство "Транс-Авто-Д" звернулось з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельна компанія" про стягнення заборгованості в загальному розмірі 121045,48грн, з якої: 80000,00грн - основного боргу, 18015,35грн - інфляційних втрат, 23030,13грн - штрафних санкцій. Судові витрати по сплаті судового збору просить покласти на відповідача.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем умов договору про надання транспортних послуг по перевезенню вантажів №30394727 від 09.02.2022, в частині своєчасної та повної оплати за надані послуги по перевезенню вантажів.

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 30.01.2023 у справі № 904/4409/22 позов Приватного підприємства "Транс-Авто-Д" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельна компанія" про стягнення заборгованості в загальному розмірі 121045,48грн, з якої: 80000,00грн основного боргу, 18015,35грн інфляційних втрат, 23030,13грн штрафних санкцій задоволено частково. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельна компанія на користь Приватного підприємства "Транс-Авто-Д" 80000,00грн - основного боргу, 13016,44грн - пені, 18015,35грн - інфляційних втрат та 2275,76грн - судового збору. Відмовлено в задоволенні позову в частині стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельна компанія"на користь Приватного підприємства "Транс-Авто-Д" 10013,69грн - пені.

Рішення мотивовано тим, що матеріалами справи доведено факт невиконання зобов`язання належним чином відповідно до умов договору. Порушення зобов`язання є підставою для застосування господарських санкцій відповідно до вимог закону.

Не погодившись з зазначеним рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю "Будівельна компанія", звернулось до Центрального апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга обгрунтована невідповідністю висновків суду обставинам справи; порушенням норм матеріального права та неповним з`ясування обставин справи, які мають суттєве значення для правильного вирішення справи.

Також скаржник стверджує, що суд помилково дійшов висновку відносно того, що форс- мажор не є автоматичною підставою для звільнення від виконання зобов`язань, аргументуючи свої доводи визначенням форс-мажору.

Згідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16.02.2023 у даній справі визначено колегію суддів у складі: головуючий, доповідач суддя Чус О.В., судді: Кощеєв І.М.., Орєшкіна Е.В.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 17.02.2023 відкладено вирішення питань, пов`язаних з рухом апеляційної скарги, до надходження до Центрального апеляційного господарського суду матеріалів справи № 904/4409/22. Доручено Господарському суду Дніпропетровської області надіслати до Центрального апеляційного господарського суду матеріали справи №904/4409/22.

22.02.2022 матеріали справи № 904/4409/22 надійшли до Центрального апеляційного господарського суду.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 22.02.2023 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельна компанія" на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 30.01.2023 у справі №904/4409/22 - залишено без руху. Рекомендовано скаржнику усунути недоліки апеляційної скарги, а саме: подати до апеляційного суду належні докази сплати судового збору, надавши строк 10 днів з дня отримання копії цієї ухвали для усунення недоліків.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 02.03.2023 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельна компанія" на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 30.01.2023 у справі №904/4409/22. Визначено розглянути апеляційну скаргу у порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, в порядку письмового провадження.

Позивачем надано відзив на апеляційну скаргу відповідача, в якому зазначено про те, що суд першої інстанції в повному обсязі з`ясував всі обставини справи, які мають значення для правильного вирішення господарського спору, правильно та повно дослідив докази та виніс законне та обґрунтоване рішення з дотриманням всіх процесуальних вимог ГПК України, у зв`язку з чим відсутні підстави для його оскарження та скасування. З доводами, викладеними в апеляційній скарзі, позивач не погоджується та вважає їх необгрунтованими, непідтвердженими жодними належними та допустимими доказами та документами.

Згідно ст. 269 ГПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів, переглянувши справу за наявними у ній доказами, що стосуються фактів, викладених в апеляційній скарзі, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, приходить до наступного висновку.

Як встановлено господарським судом та вбачається з матеріалів справи, 09.02.2022 між Приватним підприємством "Транс-Авто-Д" (далі перевізник)таТовариством з обмеженою відповідальністю "Будівельна компанія" (далі замовник) укладений договір №30394727 про надання транспортних послуг по перевезенню вантажів (далі договір). (а.с. 10-14)

Відповідно до п. 1.1 договору замовник доручає, а перевізник приймає на себе зобов`язання надати відповідно до умов даного договору послуги по перевезенню вантажів (негабаритних) замовника автомобільним транспортом перевізника.

Замовник зобов`язується прийняти надані послуги по перевезенню та оплатити їх вартість в порядку та строки, визначені цим договором (п. 1.2 договору).

Пунктом 1.3 договору сторони визначили, що дані, необхідні для надання послуг (реквізити вантажовідправника та вантажоодержувача, характеристики вантажу, адреси пунктів завантаження та призначення, розмір плати за перевезення і строк доставляння вантажу, тощо), вказуються у заявках на перевезення вантажу (надалі - заявка), що є невід`ємними частинами даного договору. Погоджені сторонами заявки регулюють взаємовідносини сторін щодо кожного окремого перевезення та є невід`ємними частинами даного договору.

Згідно з п. 4.1 договору об`єм перевезень та загальна вартість послуг за договором визначається у заявці і сплачується замовником перевізнику шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок перевізника, зазначений в даному договорі.

Загальна вартість послуг по перевезенню вантажів, фактично виконаних перевізником за цим договором, по кожній окремій заявці фіксується сторонами в акті приймання-передачі наданих послуг (п. 4.2 договору).

Ціна договору складається з вартості послуг, вказаних в усіх актах приймання-передачі наданих послуг (п. 4.3 договору).

Відповідно до п. 4.4 договору розрахунок замовником перевізнику здійснюється по факту за надані послуги на підставі актів приймання-передачі наданих послуг (включаючи факсимільну копію актів приймання-передачі наданих послуг, яка буде прирівнюватись та мати силу оригіналу, до моменту отримання замовником оригіналу) по договору на виконання транспортних перевезень, підписаних уповноваженими представниками сторін, якщо інше не зазначено в заявці. Можлива повна або часткова передоплата.

Приймання-передача наданих послуг здійснюється шляхом підписання уповноваженими особами сторін акту приймання-передачі наданих послуг, що надається перевізником замовнику та скріплюється їх печатками (п. 5.1 договору).

Згідно з п. 7.3.1 договору за прострочення оплати виконаних робіт замовник сплачує перевізнику пеню у розмірі подвійної ставки НБУ від неоплаченої суми за кожен день прострочення.

Відповідно до п. 10.1 договору, він вступає в силу з моменту його підписання сторонами та діє до 31.12.2022, а в частині розрахунків - до повного проведення розрахунків.

Позивачем було надано, а відповідачем прийнято послуги з перевезення вантажу на суму загальну суму 105000,00грн, що підтверджується підписаними сторонами актами про надання послуг, копії яких долучені до матеріалів справи (а.с. 15-17):

- №591 від 09.02.2022 на суму 25000,00грн;

- №706 від 14.02.2022 на суму 25000,00грн;

- №707 від 14.02.2022 на суму 25000,00грн;

- №902 від 21.02.2022 на суму 30000,00грн.

Як зазначає позивач та підтверджується матеріалами справи замовником було здійснено, а перевізником зараховано часткову оплату у сумі 25000,00грн, сплачену за платіжним дорученням №214 від 10.02.2022.

Із зазначеної суми позивачем було зараховано та погашено заборгованість за актом №591 від 09.02.2022 у розмірі 25000,00грн.

Зазначене підтверджується підписаним сторонамиактом звірки взаєморозрахунків за договором №30394727 про надання транспортних послуг по перевезенню вантажів від 09.02.2022 за період січень-травень 2022 рокуі станом на 31.05.2022 заборгованість відповідача складала 80000,00грн (а.с. 26 том 1).

26.05.2022 позивач надіслав відповідачу претензію з вимогою провести оплату заборгованості.

01.07.2022 відповідач листом повідомив позивача, зокрема, про настання форс-мажорних обставин та не можливість виконати свої зобов`язання.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач, взяті на себе зобов`язання з оплати наданих послуг не виконав, у зв`язку з чим, перед позивачем утворилась заборгованість в сумі 80000,00грн на яку останній нарахував інфляційні втрати у сумі 18015,35грн та пеню у сумі 23030,13грн. Вказане і є причиною виникнення спору.

Розглядаючи доводи апеляційної скарги, судова колегія враховує наступні положення діючого законодавства України.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

За своєю правовою природою укладений між сторонами договір є договором перевезення вантажу.

Відповідно до статті 908 Цивільного кодексу України перевезення вантажу, пасажирів, багажу, пошти здійснюється за договором перевезення.

Загальні умови перевезення визначаються цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них.

Умови перевезення вантажу, пасажирів і багажу окремими видами транспорту, а також відповідальність сторін щодо цих перевезень встановлюються договором, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них.

Згідно зі статтею 909 Цивільного кодексу України за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату. Договір перевезення вантажу укладається у письмовій формі. Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням транспортної накладної (коносамента або іншого документа, встановленого транспортними кодексами (статутами).

За змістом частини першої статті 916 Цивільного кодексу України за перевезення вантажу стягується провізна плата у розмірі, що визначається за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом або іншими нормативно-правовими актами. Якщо розмір провізної плати не визначений, стягується розумна плата.

Частиною першою статті 919 цього Кодексу передбачено, що доставка вантажу до пункту призначення здійснюється перевізником у строк, встановлений договором, якщо інший строк не встановлений транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них, а в разі відсутності таких строків у розумний строк.

Відповідно до частин першої, другої статті 307 Господарського кодексу України за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити ввірений їй другою стороною (вантажовідправником) вантаж до пункту призначення в установлений законодавством чи договором строк та видати його уповноваженій на одержання вантажу особі (вантажоодержувачу), а вантажовідправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату. Договір перевезення вантажу укладається в письмовій формі. Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням перевізного документа (транспортної накладної, коносамента тощо) відповідно до вимог законодавства. Перевізники зобов`язані забезпечувати вантажовідправників бланками перевізних документів згідно з правилами здійснення відповідних перевезень.

Враховуючи зазначений вид договорів, вбачається, що він є оплатним, і обов`язку виконавця за договором надати послугу відповідає обов`язок замовника оплатити вартість цієї послуги.

Матеріалами справи встановлено, що позивач надав відповідачу послуги з перевезення вантажу на загальну суму 105000,00грн, що підтверджується підписаними сторонами актами про надання послуг та актом звірки взаєморозрахунків, копії яких наявні в матеріалах справи (а.с. 15-17, 26том 1).

Відповідачем було здійснено часткову оплату у сумі 25000,00грн.

Із зазначеної суми позивачем було зараховано та погашено заборгованість за актом №591 від 09.02.2022 у розмірі 25000,00грн.

Таким чином, не оплаченою за актами залишається сума 80000,00грн, з яких:

- 25000,00грн за актом №706 від 14.02.2022;

- 25000,00грн за актом №707 від 14.02.2022;

- 30000,00грн за актом №902 від 21.02.2022.

За приписами ст., ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до вимог закону, умов договору. Одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Аналогічний припис містять ч., ч. 1, 7 ст. 193 ГК України.

Відповідно до підпункту 4.4 договору з урахуванням ст.ст. 253, 254 Цивільного кодексу України надані позивачем послуги з перевезення вантажу повинні були оплачені відповідачем:

- 14.02.2022 за актом №706 від 14.02.2022 на суму 25000,00грн, прострочення з 15.02.2022;

- 14.02.2022 за актом №707 від 14.02.2022 на суму 25000,00грн, прострочення з 15.02.2022;

- 21.02.2022 за актом №902 від 21.02.2022 на суму 30000,00грн, прострочення з 22.02.2022.

Відповідач під час вирішення спору у цій справі не надав, а відтак матеріали справи не містять доказів на підтвердження повної оплати вартості наданих послуг на суму 80000,00грн, доводи позивача щодо наявності боргу не спростував.

З матеріалів справи вбачається, що окрім вимоги про стягнення основного боргу позивач просить стягнути з відповідача пеню згідно з п. 7.3.1 договору в розмірі 23030,13грн та інфляційні втрати у розмірі 18015,35грн, які розраховані на підставі ст. 625 ЦК України, відповідно до розрахунку (а.с. 27-29 том 1).

Згідно з частиною першою статті 199 Господарського кодексу України виконання господарських зобов`язань забезпечується заходами захисту прав та відповідальності учасників господарських відносин, передбаченими цим Кодексом та іншими законами. До відносин щодо забезпечення виконання зобов`язань учасників господарських відносин застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України.

За частиною першою статті 546 Цивільного кодексу України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Відповідно до статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до пункту 7.3.1 договору за прострочення оплати виконаних робіт замовник сплачує перевізнику пеню у розмірі подвійної ставки НБУ від неоплаченої суми за кожен день прострочення.

Заявлена позивачем пеня розрахована у сумі 23030,13грн за загальний період з 15.02.2022 по 17.11.2022 із заборгованості за спірними актами про надання послуг (а.с. 29 том 1).

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції доречно враховав те, що відповідно до частини шостої статті 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Договором сторони не передбачили порядку, який би визначав період нарахування штрафних санкцій, а тому при розрахунку необхідно застосовувати вимоги статті 232 ГК України.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що розмір пені, який підлягає стягненню становить 13016,44грн за загальний період з 15.02.2022 по 22.08.2022, з яких:

- 8027,40грн за період з 15.02.2022 по 15.08.2022 із заборгованості у загальній сумі 50000,00грн за актами №706 від 14.02.2022, №707 від 14.02.2022;

- 4989,04грн за період з 22.02.2022 по 22.08.2022 із заборгованості у сумі 30000,00грн за актом №902 від 22.02.2022.

Згідно з частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Заявлені позивачем до стягнення інфляційні втрати розраховані у загальній сумі 18015,35грн за загальний період з лютого 2022 по жовтень 2022 із заборгованості за спірними актами (а.с. 27-28 том 1).

Розрахунок інфляції грошових коштів позивачем здійснено відповідно до умов договору та діючого законодавства, а отже, вказана сума підлягає до примусового стягнення.

З огляду на невиконання відповідачем свого обов`язку з оплати наданих послуг, господарський суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог та стягнення на користь позивача суми основного боргу за надані послуги у розмірі 80000,00грн., 13016,44грн - пені, 18015,35грн - інфляційних втрат.

Судом апеляційної інстанції критично оцінюються доводи скаржника/відповідача щодо існуванні форс-мажорної обставини (обставини непереборної сили), що не залежала від сторін та унеможливила виконання договірних зобов`язань з боку відповідача, з огляду на наступне.

Як вбачається з листа Торгово-промислової палати України від 28.02.2022 № 2024/02.0-7.1 форс-мажорною обставиною в Україні визнано військову агресію російської федерації проти України, що стало підставою введення 24 лютого 2022 року воєнного стану в нашій державі. Торгово-промислова палата України підтверджує, що зазначені обставини з 24 лютого 2022 року і до їх офіційного закінчення, є надзвичайними, невідворотними.

Відповідно до ч. 1 ст. 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати України», Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності.

Статтею 617 Цивільного кодексу України передбачено, що особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

Також згідно з положеннями статті 218 Господарського кодексу України, у разі, якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності.

Таким чином, в силу приписів частини 1 статті 617 Цивільного кодексу, ч. 2 ст. 218 Господарського кодексу та ст. 14-1 Закону «Про торгово-промислові палати в Україні» форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні і невідворотні обставини за даних умов здійснення господарської діяльності, що об`єктивно унеможливлюють виконання особою зобов`язань за умовами договору, обов`язків, передбачених законодавством.

Колегія суддів зазначає про те, що 28.02.2022 ТПП України видала лист-підтвердження про настання форс-мажорних обставин, однак такий лист не може слугувати абсолютним доказом неможливості виконати зобов`язання для всіх без виключення суб`єктів господарювання. І навіть в самому листі є застереження про те, що обставини є надзвичайними та невідворотними за зобов`язаннями, виконання яких стало неможливим у встановлений термін, але аж ніяк не для всіх зобов`язань, як помилково вказує відповідач.

Тобто головним є те, що непереборна сила робить неможливим виконання зобов`язання в принципі, незалежно від тих зусиль та матеріальних витрат, які сторона понесла чи могла понести.

Щоб засвідчити форс-мажорні обставини відповідачу необхідно звернутися до Торгово-промислової палати, а для того, щоб отримати сертифікат про форс-мажорні обставини, потрібно довести причинно-наслідковий зв`язок між зобов`язаннями, які сторона не може виконати, та обставинами (їхнім результатом), на які сторона посилається, як на підставу неможливості виконати зобов`язання. Утім відповідачем не надано належних та допустимих доказів наявності форс-мажору у спірних правовідносинах (відповідний сертифікат Торгово-промислової палати).

Одне лише передбачене законом віднесення військового стану до форс-мажорних обставин не свідчить про існування форс-мажору у конкретних правовідносинах сторін, де така обставина може стати форс-мажорною лише у випадку, якщо особа доведе, що конкретний обмежувальний захід, запроваджений в рамках воєнного стану (надзвичайного стану, надзвичайної ситуації тощо), унеможливлює виконання договору поставки.

У постанові Верховного Суду від 30.11.2021 у справі № 913/785/17 визначено, що форс-мажорні обставини не мають преюдиційного характеру і при їх виникненні сторона, яка посилається на них як на підставу неможливості виконання зобов`язання, повинна довести наявність таких обставин не тільки самих по собі, але й те, що ці обставини були форс-мажорними саме для цього конкретного випадку виконання господарського зобов`язання.

Доведення наявності непереборної сили покладається на особу, яка порушила зобов`язання. Саме вона має подавати відповідні докази в разі виникнення спору.

Проте, в матеріалах справи відсутній сертифікат, виданий Торгово-промисловою палатою України чи уповноваженими регіональними торгово-промисловими палатами, що засвідчують наявність форс-мажорних обставин, які впливають на виконання зобов`язань за договором.

Таким чином, твердження відповідача про те, що затримка з оплати транспортних послуг відповідачем сталася з причин настання форс-мажорних обставин, а саме з початком військової агресії Російської федерації проти України та введенням військового стану, є необґрунтованим.

З матеріалів справи вбачається, що форс-мажорні обставини настали 24.02.2022 року, а заборгованість виникла 14.02.2022 року та 21.02.2022 року відповідно, посилання відповідача на форс-мажорні обставини є необгрунтованими, оскільки заборгованість виникла до настання форс-мажорних обставин.

Відповідно до п. 9.7 Договору Сторона, яка не може виконати свої обов`язки за даним Договором в наслідок форс-мажорних обставин, зобов`язана протягом 10 (десяти) календарних днів письмово повідомити про це іншу сторону. В разі неповідомлення або невчасного повідомлення про настання форс- мажорних обставин позбавляє Сторону, відносно якої вони виникли, права посилатися на такі обставини.

Повідомлення про настання форс-мажорних обставин ТОВ «БУДІВЕЛЬНА КОМПАНІЯ» надіслано не протягом 10 календарних днів з моменту настання форс- мажорних обставин, а через чотири місяці й те, у відповідь на претензію, отже вказані обставини позбавляють ТОВ «БУДІВЕЛЬНА КОМПАНІЯ» посилатися на такі обставини.

Колегія суддів констатує, що форс-мажор не є автоматичною підставою для звільнення від виконання зобов`язань, стороною договору має бути підтверджено не факт настання таких обставин, а саме їхня здатність впливати на реальну можливість виконання зобов`язання, тому суд обґрунтовано відхилив заперечення відповідача як недоведені документально і такі, що ґрунтуються на бажанні уникнути виконання грошового зобов`язання.

Звертаючись з апеляційною скаргою, апелянт не спростував наведених висновків суду першої інстанції та не довів порушення ним норм процесуального права або неправильного застосування норм матеріального права, як необхідної передумови для скасування прийнятого ним рішення.

Враховуючи встановлені вище обставини справи, зазначені положення законодавства, апеляційний господарський суд відхиляє доводи апелянта, наведені в обґрунтування апеляційної скарги та вбачає підстави, передбачені статтею 276 Господарського процесуального кодексу України, для залишення рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційної скарги - без задоволення.

Відповідно до ст.129 ГПК України судові витрати зі сплати судового збору за розгляд справи у суді апеляційної інстанції покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 129, 240, 269-270, 275, 276, 281-282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Центральний апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельна компанія" на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 30.01.2023 у справі №904/4409/22 залишити без задоволення.

Рішення рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 30.01.2023 у справі №904/4409/22 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, зазначених у пункті 2 частини 3 статті 287 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя О.В. Чус

Суддя І.М. Кощеєв

Суддя Е.В. Орєшкіна