ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

03 травня 2023 року Справа № 903/1051/22

Господарський суд Волинської області у складі судді Дем`як В. М., за участю секретаря судового засідання Королюка І.В., розглянувши справу №903/1051/23

за позовом: Керівника Ковельської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Волинської обласної військової адміністрації, м. Луцьк

відповідача-1: Ковельської районної військової адміністрації, м. Ковель

відповідача-2: Головного управління Держгеокадастру у Волинській області, м. Луцьк

відповідача-3: Рівненської сільської ради Ковельського району Волинської області, с. Рівне, Ковельський р-н.

про визнання незаконним та скасування розпорядження Любомльської районної державної адміністрації, скасування державної реєстрації земельної ділянки та зобов`язання повернути земельну ділянку

Представники сторін:

від прокуратури: Скучинський Леонід Євгенійович, службове посвідчення №071755 від 01.03.2023;

від позивача: н/з;

від відповідача-1:н/з;

від відповідача-2: Гаврилюк Маргарита Олександрівна;

від відповідача-3: н/з

Встановив: Керівник Ковельської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Волинської обласної військової адміністрації звернувся з позовом до Ковельської районної військової адміністрації, Головного управління Держгеокадастру у Волинській області, Рівненської сільської ради Ковельського району Волинської області просить суд:

- визнати незаконним та скасувати розпорядження Любомльської районної державної адміністрації від 19.12.2013 №246 «Про затвердження матеріалів інвентаризації земель сільськогосподарського призначення, які перебувають у державній власності» в частині затвердження такої документації щодо спірної земельної ділянки з кадастровим номером :05:003:0999, площею 16,4808 га.

-усунути перешкоди державі в особі Волинської обласної військової адміністрації у користуванні та розпорядженні землями оборони шляхом скасування державної реєстрації земельної ділянки з кадастровим номером :05:003:0999, площею 16,4808 га., цільове призначення (16.00) землі запасу сільськогосподарського призначення в Державному земельному кадастрі.

-зобов`язати Рівненську сільську раду Любомльського району повернути Волинській обласній військовій адміністрації земельну ділянку з кадастровим номером :05:003:0999, площею 16,4808 га.

Судові витрати стягнути з відповідачів на користь Волинської обласної прокуратури.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що спірна земельна ділянка відноситься до земель оборони та входить до складу прикордонної смуги, а відтак є землею державної форми власності в силу Закону України "Про використання земель оборони" та Земельного Кодексу України. Земельна ділянка безпідставно вилучена з державної власності.

Ухвалою Господарського суду Волинської області від 02.01.2022 відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 30.01.2023.

Ухвалою суду від 30.01.2023 продовжено строк підготовчого провадження на 30 днів до 02.04.2023 та відкладено підготовче засідання на 13.03.2023.

Ухвалою суду від 13.03.2023 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 03.04.2023.

Ухвалою суду від 03.04.2023 судове засідання відкладено на 03.05.2023.

Прокурор в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному об`ємі та просить задоволити позов, в частині позовних вимог до Ковельської районної військової адміністрації закрити провадження у справі та повернути Волинській обласній прокуратурі 2481 грн. судового збору, сплаченого за відповідну позовну вимогу.

Представник відповідача-2 в судовому засіданні позовні вимоги заперечила та просить відмовити у позові з підстав викладених у відзиві на позовну заяву за вх.№01-75/238/23 від 16.01.2023 (а.с.131-137) та запереченнях за вх.№ 01-75/582/23 від 31.01.2023 (а.с.163-166).

Представники позивача, відповідача-1 та відповідача-3 в судове засідання не прибули, хоча належним чином був повідомлені про час та дату судового засідання, причини неявки суд не повідомили.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків право на справедливий судовий розгляд упродовж розумного строку.

Частинами ч.ч. 1, 2, 3 ст.13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.87 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Салов проти України" від 06.09.2005).

У Рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Надточий проти України" від 15.05.2008 зазначено, що принцип рівності сторін передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Змагальність означає таку побудову судового процесу, яка дозволяє всім особам - учасникам певної справи відстоювати свої права та законні інтереси, свою позицію у справі.

Принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та об`єктивного з`ясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі.

Суд вважає, що ним, в межах наданих йому повноважень, створені належні рівні умови сторонам для представлення своєї правової позиції та надання доказів і вважає за можливе розгляд справи проводити за наявними в ній матеріалами.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов до висновку, що наявні у матеріалах справи документи достатні для прийняття повного та обґрунтованого судового рішення у відповідності до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України, а неявка представника позивача, відповідача-1 та відповідача -3 не перешкоджає вирішенню справи по суті за наявними в ній матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Тобто імператив зазначеного конституційного положення встановлює обов`язок органів державної влади та їх посадових осіб дотримуватись принципу законності при здійсненні своїх повноважень, що забезпечує здійснення державної влади за принципом її поділу. Як підкреслив Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 01 квітня 2008 року № 4-рп/2008, неухильне додержання органами законодавчої, виконавчої та судової влади Конституції та законів України забезпечує реалізацію принципу поділу влади і є запорукою їх єдності, важливою передумовою стабільності, підтримання громадського миру і злагоди в державі.

Законом України від 02 червня 2016 року № 1401-VIII "Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)", який набрав чинності 30 вересня 2016 року, до Конституції України внесені зміни, а саме Конституцію доповнено статтею 131-1, пункт 3 частини першої якої передбачає, що прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Стаття 53 ГПК України встановлює, що у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.

Відповідно до частини четвертої статті 53 ГПК України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує: 1) в чому полягає порушення інтересів держави, 2) необхідність їх захисту, 3) визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає 4) орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Питання представництва інтересів держави прокурором у суді врегульовано у статті 23 Закону України "Про прокуратуру".

Ця стаття визначає, що представництво прокурором держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів держави, у випадках та порядку, встановлених законом (частина перша). Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження (далі - компетентний орган), а також у разі відсутності такого органу (частина третя). Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень (абзаци перший - третій частини четвертої). У разі встановлення ознак адміністративного чи кримінального правопорушення прокурор зобов`язаний здійснити передбачені законом дії щодо порушення відповідного провадження (частина сьома).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.05.2020 по справі № 912/2385/18, уточнила висновки, зроблені у постановах: Великої Палати Верховного Суду від 15 жовтня 2019 року у справі № 903/129/18; Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 06 лютого 2019 року у справі № 927/246/18, від 16 квітня 2019 у справах № 910/3486/18 та № 925/650/18, від 17 та 18 квітня 2019 року у справах № 923/560/18 та № 913/299/18 відповідно, від 13 травня 2019 року у справі № 915/242/18; Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 0440/6738/18, зокрема, зазначила, що прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу.

Бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.

Звертаючись до відповідного компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу.

Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню, тощо.

Судом встановлено, що Ковельською окружною прокуратурою на адресу Волинської обласної військової адміністрації було направлено лист, в якому виконувач обов`язків керівника окружної прокуратури просив вказати чи будуть вживатися Волинською обласною військовою адміністрацією заходи до повернення земельної ділянки у власність держави в судовому порядку (а.с. 115-116).

У відповідь на лист прокуратури Волинська обласна адміністрація в особі Управління містобудування та архітектури, зазначила, що Волинська обласна адміністрація обмежена в коштах на сплату судових втрат, а відтак у разі винесення судом рішення не на її користь просять прокуратуру зобов`язання зі сплати судового збору визнавати за прокуратурою як позивачем (а.с. 117).

Отже, суд вважає, що прокуратурою було дотримано порядок, передбачений статтею 23 Закону України "Про прокуратуру" при поданні даного позову до суду.

Позов прокурора обґрунтовано тим, що розпорядженням Любомльської районної державної адміністрації від 21.08.2013 № 159 Головному управлінню Держземагентства у Волинській області надано дозвіл на проведення інвентаризації земель сільськогосподарського призначення державної власності орієнтовною площею 10307,4 га в межах Любомльського району.

Наказом Головного управління Держземагентства у Волинській області від 19.11.2013 № 58 надано дозвіл державному підприємству «Волинський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» на розробку технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель сільськогосподарського призначення державної власності за межами населених пунктів Волинської області, орієнтовною площею 91341,8 гектарів.

На підставі зазначених розпорядчих документів розроблено технічну документацію із землеустрою щодо інвентаризації земель сільськогосподарського призначення, які перебувають у державній власності за межами населених пунктів на території Забузької сільської ради (на даний час - Рівненської сільської ради) Любомльського району.

Рівненська сільська рада утворена 18.07.2017 шляхом об`єднання Гущанської, Забузької, Полапівської, Рівненської та Столинсько-Смолярської сільських рад Любомльського району.

Вказана документація із землеустрою у встановленому порядку погоджена відділом Держземагентства у Любомльському районі Волинської області, що підтверджується висновком від 17.12.2013 № 8.2-587.

Розпорядженням Любомльської районної державної адміністрації від 19.12.2013 № 246 «Про затвердження матеріалів інвентаризації земель сільськогосподарського призначення, які перебувають у державній власності» затверджено матеріали інвентаризації земель сільськогосподарського призначення, які перебувають у державній власності, загальною площею 10307,4 га, розташованих за межами населених пунктів на території Любомльського району (а.с.109)

У подальшому, на підставі погодженої документації із землеустрою, 28.11.2013 в Державному земельному кадастрі зареєстровано земельну ділянку з кадастровим номером :05:003:0999, площею 16,4808 га., цільове призначення (16.00) землі запасу (земельні ділянки кожної категорії земель, які не надані у власність або користування громадянам чи юридичним особам), категорія земель - сільськогосподарського призначення, вид використання - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Згідно робочого інвентаризаційного плану земель сільськогосподарського призначення державної власності за межами населених пунктів на території Забузької (на даний час - Рівненської сільської ради) сільської ради Любомльського району Волинської області, що міститься у зазначеній документації із землеустрою, земельна ділянка площею 16, 4808 га, щодо якої проводилась інвентаризація, належить до земель державної власності не наданих у користування чи у власність.

Із доводів прокурора зазначена земельна ділянка відноситься до земель оборони та входить до складу прикордонної смуги, що перебуває під охороною 6 Прикордонного Волинського загону.

Постановою обласної ради депутатів трудящих Волинської області від 15.09.1946 № 39/599 у межах Волинської області встановлені наступні прикордонні зони та полоси:

а) заборонену прикордонну зону в яку включений у тому числі Любомльський район;

б) 2 кілометрові та 800 метрові прикордонні смуги, які визначені на місцевості від лінії кордону та позначені відповідними вказівниками.

Пунктом 4 вказаної постанови землі 800 метрової прикордонної смуги переданої у повне розпорядження прикордонних військ. Рішенням виконавчого комітету Волинської обласної ради депутатів трудящих №147с від 20.04.1973 з метою використання в сільськогосподарському виробництві частин земельних ділянок, закріплених за Міністерством оборони СРСР, у тому числі Любомльському гарнізоні, зобов`язано голів колгоспів, керівників державних сільськогосподарський підприємств, яким надані земельні ділянки звільнити ділянки, що виділяються під ріллю за першою вимогою начальників гарнізонів.

Разом з цим, розпорядженням Ради міністрів Української РСР від 08.10.1973 № 750-с прийнято пропозицію Волинського облвиконкому про вилучення з користування колгоспів та інших землекористувачів Волинської області 110 га земель і надання їх у постійне користування військовій частині НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) для державних потреб. ( а.с. 83-87).

Встановлено, що інші розміри прикордонної смуги у встановленому порядку в подальшому не визначались, ця постанова не змінювалась і не скасовувалась.

Зазначені обставини, зокрема визначення розмірів та ширини прикордонної смуги, підтверджені рішеннями Любомльського районного суду від 05.02.2021 у справі № 163/955/20, від 19.02.2021 у справах № 163/985/20 та № 163/981/20, які набрали законної сили.

Накладення земельної ділянки з кадастровим номером :05:003:0999, площею 16,4808 га., з цільовим призначенням землі запасу сільськогосподарського призначення на землі оборони підтверджується схемою накладення земель сільськогосподарського призначення Рівненської сільської ради на землі, що розташовані в межах від лінії державного кордону до лінії прикордонних інженерних споруд, розробленою сертифікованим інженером-землевпорядником ПФ «Реформатор» (а.с. 106)

Листом ГУ Держгеокадастру у Волинській області від 14.12.2022. підтверджується розташування земельної ділянки з кадастровим номером :05:003:0999, площею 16,4808 га., на землях оборони, зокрема у межах прикордонної смуги від державного кордону України (а.с.113-114)

Згідно відкритих даних земельного кадастру України (https://kadastr.live) земельна ділянка з кадастровим номером :05:003:0999, площею 16,4808 га., розташована вздовж річки Західний Буг, по якій проходить державний кордон України з Республікою Польща (а.с.107-108).

Зазначене також підтверджується кадастровим планом зовнішніх меж земельної ділянки № 39, з якого вбачається, що однією із меж згаданої земельної ділянки від Г до Д є річка (а.с.73-74).

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення системи управління та дерегуляції у сфері земельних відносин» від 28.04.2021 № 1423-ІХ, який набрав чинності 27.05.2021, змінено положення Земельного кодексу України щодо повноважень уповноважених органів на розпорядження земельними ділянками.

Зокрема, розділ Х «Перехідні положення» Земельного кодексу України доповнено пунктом 24, яким визначено, що з дня набрання чинності цим пунктом землями комунальної власності територіальних громад вважаються всі землі державної власності, розташовані за межами населених пунктів у межах таких територіальних громад, крім земель оборони (п.п. «б»).

В свою чергу, внесення до Державного земельного кадастру відомостей про цільове призначення спірної земельної ділянки, як землі запасу сільськогосподарського призначення не надані у власність або у користування, відносить зазначену землю, у відповідності до п. 24 розділу Х «Перехідні положення» Земельного кодексу України, до земель комунальної власності.

Прокурор, доводить, що дії Ковельської районної державної адміністрації та Головного управління Держгеокадастру у Волинській області спрямовані на вилучення земельних ділянок оборони та зміну цільового призначення на землі сільськогосподарського призначення, а тому звернувся з даним позовом до суду та просить усунути перешкоди держави в особі Волинської обласної військової адміністрації у користуванні та розпорядженні землями оборони шляхом скасування державної реєстрації даної спірної земельної ділянки та її повернення.

Надаючи правову оцінку даним спірним правовідносинам судом встановлено, наступне:

Відповідно до ст. 19 Земельного кодексу України землі України за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії: а) землі сільськогосподарського призначення; б) землі житлової та громадської забудови; в) землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; г) землі оздоровчого призначення; ґ) землі рекреаційного призначення; д) землі історико-культурного призначення; е) землі лісогосподарського призначення; є) землі водного фонду; ж) землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення.

Згідно ст. 20 Земельного кодексу України віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень.

Види використання земельної ділянки в межах певної категорії земель (крім земель сільськогосподарського призначення та земель оборони) визначаються її власником або користувачем самостійно в межах вимог, встановлених законом до використання земель цієї категорії, з урахуванням містобудівної документації та документації із землеустрою.

Земельні ділянки, що належать до земель оборони, використовуються виключно згідно із Законом України «Про використання земель оборони».

Відповідно до ст. 65 Земельного кодексу України землями промисловості, транспорту, електронних комунікацій, енергетики, оборони та іншого призначення визнаються земельні ділянки, надані в установленому порядку підприємствам, установам та організаціям для здійснення відповідної діяльності.

У відповідності до ч.ч. 1- 4 ст. 77 Земельного кодексу України землями оборони визнаються землі, надані для розміщення і постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законодавства України.

Землі оборони можуть перебувати лише в державній власності.

Згідно ч. 4 ст. 84 Земельного кодексу України до земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, серед інших, належать землі оборони.

У відповідності до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про використання земель оборони» військовим частинам для виконання покладених на них функцій та завдань земельні ділянки надаються у постійне користування відповідно до вимог Земельного кодексу України.

За приписами ч.ч. 2, 3 ст. 115 Земельного кодексу України та ст. 3 Закону України «Про використання земель оборони» уздовж державного кордону України відповідно до закону встановлюється прикордонна смуга, в межах якої діє особливий режим використання земель. Розмір та правовий режим зон з особливим режимом використання земель встановлюється відповідно до закону.

Згідно ст. 3 Закону України «Про використання земель оборони» землі в межах прикордонної смуги та інші землі, необхідні для облаштування та утримання інженерно-технічних споруд і огорож, прикордонних знаків, прикордонних просік, комунікацій та інших об`єктів, надаються в постійне користування військовим частинам Державної прикордонної служби України.

Відповідно до ст. 4 Закону України «Про використання земель оборони» військові частини за погодженням з органами місцевого самоврядування або місцевими органами виконавчої влади і в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, можуть дозволяти фізичним і юридичним особам вирощувати сільськогосподарські культури, випасати худобу та заготовляти сіно на землях, наданих їм у постійне користування. Землі оборони можуть використовуватися для будівництва об`єктів соціально-культурного призначення, житла для військовослужбовців та членів їхніх сімей, а також соціального та доступного житла без зміни їх цільового призначення.

Статтею 22 Закону України «Про державний кордон України» передбачено, що з метою забезпечення на державному кордоні України належного порядку Кабінетом Міністрів України встановлюється прикордонна смуга, а також можуть установлюватися контрольовані прикордонні райони.

Прикордонна смуга встановлюється безпосередньо вздовж державного кордону України на його сухопутних ділянках або вздовж берегів прикордонних річок, озер та інших водойм з урахуванням особливостей місцевості та умов, що визначаються Кабінетом Міністрів України. До прикордонної смуги не включаються населені пункти і місця масового відпочинку населення.

В свою чергу, згідно ст. 23 Закону України «Про державний кордон України» у прикордонній смузі та контрольованому прикордонному районі в порядку, що визначається Кабінетом Міністрів України, встановлюється прикордонний режим, який регламентує відповідно до цього Закону та інших актів законодавства України правила в`їзду, перебування, проживання, пересування громадян України та інших осіб, провадження робіт, обліку та тримання на пристанях, причалах і в пунктах базування самохідних та несамохідних суден, їх плавання та пересування у внутрішніх водах України.

Відтак, встановлення факту розташування спірної земельної ділянки в межах прикордонної смуги свідчить про належність вказаної ділянки до земель оборони в силу законодавчого визначення цільового призначення земель, розташованих у межах прикордонної смуги.

Відповідно до вимог п. 1 постанови Кабінету Міністрів України № 1147 від 27.07.1998 «Про прикордонний режим», з урахуванням особливостей місцевості та інших умов ширина прикордонної смуги може бути змінена обласними державними адміністраціями за поданням Адміністрації державної прикордонної служби, але вона не може бути меншою від ширини смуги місцевості, що знаходиться в межах від лінії державного кордону до лінії прикордонних інженерних споруджень.

Відповідно до затвердженого цією постановою Кабінету Міністрів України «Положення про прикордонний режим» прикордонна смуга - це ділянка місцевості, яка встановлюється безпосередньо уздовж державного кордону на його сухопутних ділянках або уздовж берегів прикордонних річок, озер та інших водойм у межах територій селищних і сільських рад, прилеглих до державного кордону, але не може бути меншою від ширини смуги місцевості, що розташована в межах від лінії державного кордону до лінії прикордонних інженерних споруджень.

Лінія прикордонних інженерних споруд - спеціальна смуга місцевості в межах прикордонної смуги та інші земельні ділянки, які відповідно до законодавства надаються в постійне користування органам Державної прикордонної служби для облаштування та утримання інженерно-технічних споруд і огорож, прикордонних знаків, прикордонних просік, комунікацій та інших об`єктів.

При наданні земельної ділянки за відсутності проекту землеустрою зі встановлення прикордонної смуги необхідно виходити із її нормативних розмірів, встановлених ст. 22 Закону України «Про державний кордон України» та п. 1 постанови Кабінету Міністрів України № 1147 від 27.07.1998 «Про прикордонний режим».

Нерозроблення та незатвердження окремого проекту землеустрою щодо встановлення прикордонної смуги не свідчить про її відсутність, оскільки розміри (ширина) прикордонної смуги встановлені законом - від лінії державного кордону до лінії прикордонних інженерних споруджень.

При цьому, відповідні розміри та ширина прикордонної смуги на території колишнього Любомльського району Волинської області затверджені постановою обласної Рада депутатів трудящих Волинської області № 39/599 від 15.09.1946.

За таких обставин, враховуючи, що землі в межах прикордонної смуги передані в повне розпорядження прикордонних військ, за виключенням райцентру Устилуг (п. 4 постанови обласної ради депутатів трудящих Волинської області від 15.09.1946 № 39/599, відтак належать до земель оборони та можуть перебувати лише у державній власності, то земельна ділянка з кадастровим номером :05:003:0999, площею 16,4808 га., незаконно зареєстрована у Державному земельному кадастрі та Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за категорією - землі сільськогосподарського призначення та цільовим призначенням - землі запасу, що у своє чергу вказує на її приналежність до земель комунальної власності.

Про те, що землі оборони, зокрема землі у межах прикордонної смуги, не можуть передаватись у комунальну та приватну власність, свідчить установлена судова практика Верховного Суду.

Постановою Великої Палати Верховного Суду від 11.09.2019 у справі № 924/174/18 залишено без змін рішення судів попередніх інстанцій про визнання незаконними і скасування рішень органу місцевого самоврядування, якими надано дозвіл на розробку технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель, що належали до земель оборони та знаходились у межах прикордонної смуги.

Постановою Касаційного цивільного суд у складі Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 297/1395/15-ц залишено без змін судові рішення про задоволення позовних вимог прокурора про скасування наказів Головного управління Держземагенства у Закарпатській області та повернення в державну власність земельної ділянки з чужого незаконного володіння з огляду на те, що відповідно до вимог ст. 77, ч. 4 ст. 84 Земельного кодексу України землі оборони належать виключно до державної власності та не можуть передаватись у приватну власність.

Постановою Верховного Суду від 06.11.2019 у справі № 163/2369/16-ц підтверджено доводи позовних вимог прокурора про те, що землі у межах прикордонної смуги належать виключно до державної власності та не можуть передаватись у приватну власність. При цьому, суд касаційної інстанції визнав обґрунтованим посилання прокурора на рішення органів державної влади (місцевого самоврядування) про встановлення ширини прикордонної смуги, зокрема постанови обласної Рада депутатів Трудящих Волинської області № 39/599 від 15.09.1946, якою в межах Волинської області встановлено 2-кілометрову та 800-метрову прикордонні смуги.

Постановою Верховного Суду від 26.10.2020 у справі № 297/1408/15-ц також визнано обґрунтованим посилання на рішення органів державної влади про встановлення ширини прикордонної смуги, зокрема постанови Закарпатського обласного виконавчого комітету від 28.09.1946 «Про введення 800 метрової прикордонної смуги в межах Закарпатської області».

Отже, судом досліджено матеріали справи та встановлено, що спірна земельна ділянка відноситься до земель оборони.

Щодо наявності порушень вимог земельного законодавства та підстав усунення перешкод державі в особі Волинської обласної військової адміністрації у користуванні та розпорядженні землями оборони шляхом скасування державної реєстрації земельної ділянки з кадастровим номером з кадастровим номером :05:003:0999, площею 16,4808 га., цільове призначення (16.00) землі запасу сільськогосподарського призначення в Державному земельному кадастрі, судом встановлено наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 35 Закону України «Про землеустрій», в редакції чинній на момент формування спірної земельної ділянки, інвентаризація земель проводиться з метою встановлення місця розташування об`єктів землеустрою, їхніх меж, розмірів, правового статусу, виявлення земель, що не використовуються, використовуються нераціонально або не за цільовим призначенням, виявлення і консервації деградованих сільськогосподарських угідь і забруднених земель, встановлення кількісних та якісних характеристик земель, необхідних для ведення державного земельного кадастру, здійснення державного контролю за використанням та охороною земель і прийняття на їх основі відповідних рішень органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування.

У разі виявлення при проведенні інвентаризації земель державної та комунальної власності земель, не віднесених до тієї чи іншої категорії, віднесення таких земель до відповідної категорії здійснюється органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування на підставі відповідної документації із землеустрою, погодженої та затвердженої в установленому законом порядку (ч. 2 ст. 35 Закону України «Про землеустрій»).

Вимоги щодо проведення інвентаризації земель під час здійснення землеустрою та складання за її результатами технічної документації із землеустрою щодо проведення інвентаризації земель визначає Порядок проведення інвентаризації земель, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 23.05.2012 № 513 (далі - Порядок).

Згідно з п. 2 Порядку (в редакції, чинній на момент формування спірної земельної ділянки) інвентаризація земель проводиться з метою забезпечення ведення Державного земельного кадастру, здійснення контролю за використанням і охороною земель; визначення якісного стану земельних ділянок, їх меж, розміру, складу угідь; узгодження даних, отриманих в результаті проведення інвентаризації земель, з інформацією, що міститься у документах, які посвідчують право на земельну ділянку, та у Державному земельному кадастрі; прийняття за результатами інвентаризації земель Кабінетом Міністрів України, Радою міністрів Автономної республіки Крим, місцевими державними адміністраціями та органами місцевого самоврядування відповідних рішень; здійснення землеустрою.

Інвентаризація земель проводиться виходячи принципів плановості, достовірності та повноти даних, послідовності і стандартності процедур, доступності використання інформаційної бази, узагальнення даних з додержанням єдиних засад та технології їх оброблення (п. 3 Порядку).

Відповідно до п. 7 Порядку вихідними даними для проведення інвентаризації земель є: матеріали з Державного фонду документації із землеустрою; відомості з Державного земельного кадастру в паперовій та електронній формі, у тому числі Поземельної книги, книги записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі, файлів обміну даними про результати робіт із землеустрою; містобудівна документація, затверджена в установленому законодавством порядку; планово-картографічні матеріали, в тому числі ортофотоплани, складені за результатами виконання робіт відповідно до Угоди про позику між Україною та Міжнародним банком реконструкції та розвитку від 17.10.2003; відомості з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень; копії документів, які посвідчують право на земельну ділянку або підтверджують сплату земельного податку; матеріали, підготовлені за результатами обстеження земельних ділянок щодо їх якісного стану.

Згідно з п. 26 Порядку за результатами проведення інвентаризації земель виконавцями розробляється технічна документація відповідно до статті 57 Закону України «Про землеустрій».

Технічна документація погоджується та затверджується в порядку, встановленому статтею 186 Земельного кодексу України. Відомості, отримані за результатами інвентаризації земель, вносяться до Державного земельного кадастру відповідно до Порядку ведення Державного земельного кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2021 №1051 (п.п. 27,29 Порядку)

Приписами ч.13 ст. 186 ЗК України у редакції, чинній на дату формування спірної земельної ділянки, передбачено, що технічна документація із землеустрою щодо інвентаризації земель погоджується територіальним органом центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, і затверджується замовником технічної документації.

Відповідно до п. 107 Порядку ведення Державного земельного кадастру державна реєстрація земельної ділянки здійснюється під час її формування за результатами складення документації із землеустрою після її погодження у встановленому порядку та до прийняття рішення про її затвердження органом державної влади або органом місцевого самоврядування (у разі, коли згідно із законом така документація підлягає затвердженню таким органом) шляхом відкриття Поземельної книги на таку земельну ділянку відповідно до пунктів 49-54 цього Порядку.

Висновком відділу Держземагентства у Любомльському районі Волинської області від 17.12.2013 №8.2-587 погоджено технічну документацію із землеустрою щодо інвентаризації земель сільськогосподарського призначення, які перебувають у державній власності за межами населених пунктів на території Рівненської сільської ради Любомльського району.

У зв`язку з цим, відділом Держземагенства у Любомльському районі районі Волинській області у Державному земельному кадастрі 03.12.2013 зареєстровано спірну земельну ділянку.

Документація із землеустрою на земельну ділянку з кадастровим номером :05:003:0999, площею 16,4808 га., затверджена розпорядженням Любомльської районної державної адміністрації від 19.12.2013 № 246.

Статтею 1 Закону України «Про Державний земельний кадастр» визначено, що державна реєстрація земельної ділянки - внесення до Державного земельного кадастру передбачених цим Законом відомостей про формування земельної ділянки та присвоєння їй кадастрового номера.

За змістом ч. 1 ст.24 вищевказаного Закону державна реєстрація земельної ділянки здійснюється при її формуванні шляхом відкриття Поземельної книги на таку ділянку.

За приписами ст. 3 Закону України «Про Державний земельний кадастр» основними принципами, на яких базується Державний земельний кадастр, є зокрема, принципи об`єктивності, достовірності та повноти відомостей у Державному земельному кадастрі.

Отже судом встановлено, що під час інвентаризації невірно визначено цільове призначення земельної ділянки як землі сільськогосподарського призначення при тому, що вказана земельна ділянка належить до земель оборони, а відтак дані відомості щодо земельної ділянки з кадастровим :05:003:0999, площею 16,4808 га., у Державному земельному кадастрі порушує принципи об`єктивності, достовірності, повноти відомостей, оскільки реєстрація у Державному земельному кадастрі спірної земельної ділянки з цільовим призначенням землі запасу сільськогосподарського призначення відносить її до земель комунальної власності.

Відповідно до ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Предмет негаторного позову становить вимога власника майна до третіх осіб про усунення порушень його права власності, що перешкоджають йому належним чином користуватися, розпоряджатися цим майном тим чи іншим способом. Підставою негаторного позову слугують посилання позивача на належне йому право користування і розпорядження майном та факти, які підтверджують дії відповідача у створенні позивачу перешкод щодо здійснення цих правомочностей.

Позивач за негаторним позовом має право вимагати усунути наявні перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Негаторний позов можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки, яка має закріплений у законодавстві статус обмежено оборотоздатної.

При цьому поняття перешкод у реалізації прав користування і розпорядження є загальним поняттям і може включати не лише фактичну відсутність доступу до земельної ділянки та можливості використати її за цільовим призначенням, а й будь-які інші неправомірні дії порушника прав, а також рішення органів державної влади чи місцевого самоврядування, договори, інші правочини, у зв`язку з якими розпорядження і користування майном ускладнене або повністю унеможливлене.

За приписами ст.ст. 15, 16 ЦК України кожному гарантується його право на судовий захист цивільних прав у разі їх порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, способами, визначеними ч. 2 ст. 16 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Частиною 1 ст. 5 ГПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

При цьому суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16.02.2021 у справі №910/2861/18,від 04.06.2019 по справі №916/3156/17, від 11.09.2018 по справі № 905/1926/16).

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Отже, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права.

Відповідно до ч. 13 ст. 79-1 ЗК України земельна ділянка припиняє існування, як об`єкт цивільних прав, а її державна реєстрація скасовується в разі, зокрема скасування державної реєстрації земельної ділянки на підставі судового рішення внаслідок визнання незаконною такої державної реєстрації; а також якщо речове право на земельну ділянку, зареєстровану в Державному земельному кадастрі відповідно до Закону України "Про Державний земельний кадастр", не було зареєстровано протягом року з вини заявника.

Положення аналогічного змісту закріплені також у ч. 10 ст. 24 Закону України «Про Державний земельний кадастр» та п. 114 Порядку ведення Державного земельного кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2012 № 1051, згідно з якими державна реєстрація земельної ділянки скасовується Державним кадастровим реєстратором, який здійснює таку реєстрацію, у разі, зокрема ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки.

Суд погоджується із доводами прокурора, що ним обрано такий спосіб захисту, який може відновити інтереси держави та попередити загрозу порушення права на землі державною власності, а саме скасування державної реєстрації земельної ділянки з кадастровим номером :05:003:0999.

Отже, позовна вимога в частині усунення перешкод державі в особі Волинської обласної військової адміністрації у користуванні та розпорядженні землями оборони шляхом скасування державної реєстрації земельної ділянки з кадастровим номером :05:003:0999, площею 16,4808 га. підтвердженні матеріалами справи, відповідачами не спростовані належними та допустимим доказами, а тому підлягають до задоволення в повному обсязі.

Щодо позовної вимоги про зобов`язання Рівненської сільської ради Любомльського району повернути Волинській обласній військовій адміністрації земельну ділянку з кадастровим номером :05:003:0999, площею 16,4808 га., суд виходив із такого.

Статтею 14 Конституції України визначено, що право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Право на звернення за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням, встановлено нормами ст. 4 Господарського процесуального кодексу України.

Положеннями ст. ст. 15, 16 Цивільного кодексу України передбачено право особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Фізичне зайняття обмежено оборотоздатних земель та їх використання особою, яка з огляду на вимоги законодавства не могла набувати прав власності чи користування ними, не позбавляє права володіння ними дійсного власника таких земель, але створює останньому перешкоди у здійсненні ним охоронюваного законом права користування своїм майном.

Навіть у випадку оформлення права приватної або ж комунальної власності на виведені з цивільного обороту земельні ділянки, такий власник не набуває статусу одноособового володільця спірним майном, оскільки за Українським народом зберігається його право на землю, що є об`єктом права власності народу, і таке право залишається неприпиненим.

Отже, у разі фізичного зайняття обмежено оборотоздатних земель та оформлення речових прав на них відповідне порушення, ураховуючи їх правовий титул, необхідно розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави.

У такому разі позовну вимогу про зобов`язання повернути земельну ділянку слід розглядати як негаторний позов, тобто позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном.

Предмет негаторного позову становить вимога власника майна до третіх осіб про усунення порушень його права власності, що перешкоджають йому належним чином користуватися, розпоряджатися цим майном тим чи іншим способом. Підставою негаторного позову слугують посилання позивача на належне йому право користування і розпорядження майном та факти, які підтверджують дії відповідача у створенні позивачу перешкод щодо здійснення цих правомочностей.

Позивач за негаторним позовом має право вимагати усунути наявні перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Негаторний позов можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки, яка має закріплений у законодавстві статус обмежено оборотоздатної.

При цьому поняття перешкод у реалізації прав користування і розпорядження є загальним поняттям і може включати не лише фактичну відсутність доступу до земельної ділянки та можливості використати її за цільовим призначенням, а й будь-які інші неправомірні дії порушника прав, а також рішення органів державної влади чи місцевого самоврядування, договори, інші правочини, у зв`язку з якими розпорядження і користування майном ускладнене або повністю унеможливлене.

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 12.06.2019 у справі № 487/10128/14 та від 15.09.2020 у справі № 469/1044/17 вказані можливі способи усунення таких порушень, яких може вимагати законний власник, а саме шляхом оспорення відповідних рішень органів державної влади чи органів місцевого самоврядування, договорів або інших правочинів, а також вимагаючи повернути земельну ділянку.

Крім того, у постанові Верховного Суду від 20.10.2020 у справі № 910/13356/17 суд виклав висновок про те, що способом захисту в негаторних правовідносинах є вимога, яка забезпечить законному володільцю реальну можливість користуватися і розпоряджатися майном тим чи іншим способом (зобов`язання повернути або звільнити майно, виселення, знесення, накладення заборони на вчинення щодо майна неправомірних дій).

Отже, спірна земельна ділянка загальною площею площею 16,4808 га. з кадастровим номером :05:003:0999, перебуває у комунальній власності Рівненської сільської ради, може використовувались як земля сільськогосподарського призначення та бути переданою фізичним чи юридичним особам у власність та користування, проте в силу наведених вище вимог законодавства вона не може перебувати у приватній чи комунальній власності.

З огляду на викладені обставини справи та порушені права та законні інтереси держави суд дійшов висновку, що позовна вимога про зобов`язання Рівненської сільської ради Любомльського району повернути Волинській обласній військовій адміністрації земельну ділянку з кадастровим номером площею 16,4808 га. підставна та підлягає до задоволення.

Щодо незаконності розпорядження районної державної адміністрації щодо затвердження документації із землеустрою в частині інвентаризації спірної земельної ділянки, судом встановлено наступне:

З ч.ч. 1, 2, 6, 7 ст. 20 Земельного кодексу України вбачається, що віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень.

Зміна цільового призначення земельних ділянок здійснюється за проектами землеустрою щодо їх відведення.

Відповідно до ч. 5 ст. 122 Земельного кодексу України обласні державні адміністрації на їхній території передають земельні ділянки із земель державної власності, крім випадків, визначених частинами третьою, четвертою і восьмою цієї статті, у власність або у користування у межах міст обласного значення та за межами населених пунктів, а також земельні ділянки, що не входять до складу певного району, або у випадках, коли районна державна адміністрація не утворена, для всіх потреб.

Оскільки п. 4 постанови Обласної ради депутатів трудящих Волинської області від 15.09.1946 № 39/599 землі прикордонної полоси постановлено передати в повне розпорядження прикордонних військ, за виключенням райцентру Устилуг, та вказана постанова залишається чинного до даного часу, відтак, спірну земельну ділянку без зміни цільового призначення, неправомірно віднесено (інвентаризовано) до земель сільськогосподарського призначення.

Отже, приймати рішення про надання дозволу на розроблення технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель за межами населених пунктів Волинської області на території Любомльського району та її затвердження вправі лише розпорядник земель оборони - Волинська обласна державна адміністрація.

Згідно ч. 1 ст. 20, ч. 3-5 ст. 122 Земельного кодексу України районні державні адміністрації та Головне управління Держгеокадастру у Волинській області не наділені повноваженнями щодо вилучення, зміни цільового призначення та інвентаризації земель оборони.

Розпорядження Любомльської районної державної адміністрації від 19.12.2013 № 246 «Про затвердження матеріалів інвентаризації земель сільськогосподарського призначення, які перебувають у державній власності» в частині затвердження такої документації щодо спірної земельної ділянки, прийняте за відсутності відповідного розпорядчого акту власника землі - Волинської обласної державної адміністрації про зміну цільового призначення земельної ділянки з кадастровим номером :05:003:0999, площею 16,4808 га., із земель оборони на землі сільськогосподарського призначення.

Відповідно до ст. 21 Земельного кодексу України порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для: а) визнання недійсними рішень органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам; б) визнання недійсними угод щодо земельних ділянок; в) відмови в державній реєстрації земельних ділянок або визнання реєстрації недійсною.

Отже, розпорядження голови Любомльської районної державної адміністрації прийняте в порушення вимог ст. ст. 6, 14, 19 Конституції України, ст. ст. 3,15-2, 17, 20, 77, 122 Земельного кодексу України, ст. 3 Закону України «Про використання земель оборони», а відтак позовна вимога про визнання незаконним та скасування розпорядження Любомльської районної державної адміністрації від 19.12.2013 №246 "Про затвердження матеріалів інвентаризації земель сільськогосподарського призначення, які перебувають у державній власності" в частині затвердження такої документації щодо спірної земельної ділянки з кадастровим номером :05:003:0999, площею 16,4808 га. підтверджена матеріалами справи.

Водночас, прокурор через відділ діловодства суду подав клопотання про закриття провадження у справі в частині позовних вимог за вх.№01-74/295/23 від 23.02.2023 у якому вказує, що після відкриття судом провадження у справі Ковельською районною військовою адміністрацією прийнято розпорядження від 17.01.2023 №7 «Про внесення змін до розпорядження Любомльської районної державної адміністрації від 19.12.2013 №246», яким виключено спірну ділянку із переліку площ, щодо яких затвердженні матеріали інвентаризації, тому просить суд закрити провадження у справі в частині позовних вимог та повернути Волинській обласній прокуратурі 2481 грн. судового збору сплаченого за позовну вимогу.

Отже, враховуючи розпорядження Ковельської районної військової адміністрації від 17.01.2023 №7 «Про внесення змін до розпорядження Любомльської районної державної адміністрації від 19.12.2013 №246», яким виключено спірну ділянку із переліку площ, щодо яких затвердженні матеріали інвентаризації, суд дійшов висновку про закриття провадження у справі позовної вимоги про визнання незаконним та скасування розпорядження Любомльської районної державної адміністрації від 19.12.2013 №246 "Про затвердження матеріалів інвентаризації земель сільськогосподарського призначення, які перебувають у державній власності" в частині затвердження такої документації щодо спірної земельної ділянки з кадастровим номером :05:003:0999, площею 16,4808 га., у зв`язку з відсутністю предмету спору.

Суд, роз`яснює сторонам, що у відповідності до ч. 3 ст. 231 ГПК України у разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду із спору між тими самим сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається.

Щодо заперечення відповідача-2 до позову з підстав звернення прокурора з позовом як «спору держави з державою», суд зазначає таке:

Позиція щодо визначення позовної вимоги про "усунення перешкоди державі в особі Волинської обласної військової адміністрації у користуванні та розпорядженні землями оборони шляхом скасування державної реєстрації земельної ділянки з кадастровим номером :05:003:0999, площею 16,4808 га. цільове призначення (16.00) землі запасу сільськогосподарського призначення в Державному земельному кадастрі" тобто положень ст. 131-1 Конституції України та Закону України «Про прокуратуру» здійснює «представництво держави». В свою чергу, органи державної виконавчої влади також в цивільних правовідносинах виступають від імені держави, що за формального підходу, дає можливість ототожнити прокурора, як позивача, та відповідний орган державної влади, як відповідача, та визнати збіг позивача (на захист цивільних прав якого подано позов) і відповідача (суб`єкта, до якої спрямовано позовну вимогу) в одній особі - особі держави.

При цьому вказане ототожнення та невиправдане спрощення оцінки ролі прокуратури у цивільному і господарському процесі, з одного боку, та права власності Українського народу, як учасника цивільних правовідносин, з іншого мають наслідком як безпідставну відмову у задоволенні позовної вимоги, так і породження небезпечного прецеденту для подальшого звуження кола можливостей захисту права власності Українського народу на землю та інші природні ресурси.

Так, за змістом принципу поділу державної влади в Україні, визначеному у ч. 1 ст. 6 Конституції України, державна влада здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову, які урівноважують одна одну системою стримувань і противаг; поділ державної влади є структурною диференціацією трьох рівнозначних основних функцій держави: законодавчої, виконавчої, судової; він відображає функціональну визначеність кожного з державних органів, передбачає не тільки розмежування їх повноважень, а й їх взаємодію, систему взаємних стримувань та противаг, які мають на меті забезпечення їх співробітництва, як єдиної державної влади (абз. 4 п. 3 Рішення Конституційного Суду України від 07.05.2002 № 8-рп/2002, абз. 2 пп. 4.1 п. 4 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 01.04.2008 № 4-рп/2008).

У теорії держави і права систему стримувань та противаг розуміють, зокрема, як розділення компетенції між органами державної влади, яке дає їм можливість контролювати один одного. Названа система є основою демократичного політичного режиму, спрямована не допустити домінування однієї гілки влади над іншою, забезпечити правовий характер держави та ефективність її функціонування.

Важливу роль у системі стримувань та противаг відіграє й прокуратура. Маючи інституціональну незалежність та відокремлену організаційну структуру, органи прокуратури не належать до жодної з трьох названих гілок державної влади та виконують встановлені Конституцією України функції у сфері правосуддя з метою захисту прав і свобод людини, загальних інтересів суспільства і держави (ст. 1 Закону України «Про прокуратуру»).

У цивільному та господарському судочинстві правосуб`єктність прокурора відрізняється від інших учасників судового процесу, оскільки прокурор має публічний характер заінтересованості у справі, а сторона - суб`єктивний, матеріально-правовий; прокурор в суді не є особливим представником сторони, оскільки в судовому процесі він діє самостійно, без особливого доручення від сторони, водночас виключно на підставі закону та відповідно до службового становища виконує завдання з представництва інтересів держави у суді; відмова органу, уповноваженого здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, від поданого прокурором в інтересах держави позову не позбавляє прокурора права підтримувати позов і вимагати розгляду справи по суті.

Фактично Конституцією України передбачено окремий самостійний тип представництва - представництво прокурором інтересів держави в суді (sui generis). Таке представництво не є різновидом ні загального, ні процесуального представництва у їх класичному розумінні, а його метою є підсилення гарантій захисту конституційних інтересів суспільства, Українського народу та держави під час здійснення судочинства. Прокурор реалізує виключну конституційну функцію на захист гарантованих Конституцією України прав та свобод громадян та суспільства в цілому.

У спорі щодо захисту права державної чи комунальної власності на землю прокурор виступає ініціатором судового розгляду справи, водночас, не є позивачем у матеріально-правовому розумінні, оскільки не має матеріальної зацікавленості щодо предмета спору та на прокурора не поширюються матеріально-правові наслідки судового рішення.

На відміну від територіальних органів Держгеокадастру України, яким законом надано повноваження на розпорядження землями державної власності сільськогосподарського призначення, прокурор також не є безпосереднім учасником цивільних правовідносин, що складаються у сфері використання та розпорядження землями.

Функція прокурора обмежується реалізацією процесуальних прав, якими наділений позивач, для того, щоб інтереси держави не залишились незахищеними. У спорі щодо оскарження законності рішення суб`єкта владних повноважень такий інтерес полягає у виконанні позитивного зобов`язання держави щодо охорони землі, як основного національного багатства, та забезпечення принципу набуття і реалізації прав на землю відповідно до закону.

Як вказано вище, позивач у цивільному чи господарському процесі визначається виходячи із матеріально-правового критерію. У спорі щодо захисту чи поновлення права державної форми власності на землю, позивачем, у його матеріальному розумінні, є особа, чиє цивільне право порушується, не визнається чи оспорюється.

Також, як вже було звернено увагу, згідно положень ст. 13 Конституції України земля є об`єктом права власності Українського народу.

Незаконна реєстрація земельної ділянки у Державному земельному кадастрі, як земля сільськогосподарського призначення, позбавляє Український народ загалом правомочностей власника землі в тому обсязі, який дозволяє її статус як землі відповідно державної форми власності.

Правовий захист, як окреме суб`єктивне право власності на землю, належить саме Українському народу - учаснику правовідносин. Це право не входить та не поглинається жодним іншим суб`єктивним речовим правом, в тому числі і делегованим Українським народом правом органів державної виконавчої влади на розпорядження землею.

Ігнорування конституційно-правового поняття «право власності Українського народу» та ототожнення право власності народу і права державної власності є недопустимим, оскільки має наслідком помилкове визначення природи порушеного права як об`єкта судового захисту.

Право власності Українського народу закріплене в Конституції та у цивільному законодавстві з метою забезпечення прав людини - прав всіх і кожного. Водночас, право державної власності закріплюється з метою економічного забезпечення функціонування держави як інституції.

Крім того, у випадку, коли судом не розмежовуються зазначені функції права власності Українського народу та права державної власності, у правозастосовній практиці відбувається підміна понять: спір про право власності на об`єкти, названі в ст.ст. 13, 14 Конституції України, постає як спір держави (як особи чиї цивільні права порушено) проти держави (органу державної виконавчої влади, який реалізує права держави у цивільних правовідносин). Насправді ж є спір особи, яка порушила право на об`єкти, згадані у ст.ст. 13, 14 Конституції України, проти Українського народу (всіх і кожного).

Окремо варто врахувати, що спрощення при оцінці характеру суспільних правовідносин, що складаються в ході реалізації суб`єктами владних повноважень прав власності Українського народу на землю, призводить до безпідставного обмеження цього власника у способах захисту в суді.

При цьому таке рішення органів Держгеокадастру з порушенням вимог закону в частині незаконної реєстрації земельної ділянки є наслідком вибуття землі із розпорядження іншого уповноваженого органу державної влади, якому доручено реалізацію функцій щодо розпорядження землями оборони; викривлення статистичної звітності щодо обліку земель; подальше використання цих земель у сільськогосподарських цілях без урахування заходів щодо забезпечення належної безпеки держави.

Вказане рішення суб`єкта владних повноважень прямо та безпосередньо впливає на обсяг та можливість реалізації цивільних прав Українського народу, як власника відповідних земель оборони.

Водночас, ототожнення права державної форми власності на землю (як конструкції, якою ЗК України визначає право власності всього Українського народу) до буквального розуміння права власності держави, як інституції (від імені якої і діють органи державної виконавчої влади) позбавляє можливості власника навіть ініціювати питання судового захисту, оскільки відбувається підміна суб`єкта порушеного права.

Суд погоджується з доводами прокурора про те, що у разі, якщо рішення суб`єкта владних повноважень щодо реєстрації земельної ділянки залишатиметься чинним то породжуватиме відповідні правові наслідки і унеможливлюватиме подальше законне розпорядження такою землею, водночас, не може бути оскаржене власником землі - Українським народом - з огляду на позицію Великої Палати Верховного Суду, висловленої у п.п. 7.1-7.8 постанови від 05.10.2022 у справі № 922/1830/19.

Цивільне законодавство не забороняє власнику оскаржувати дії довіреної особи, вчинені з перевищення повноважень.

Правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, може бути оскаржений особою яку він представляє; цей правочин не створює, не змінює та не припиняє цивільні права і обов`язки такої особи за умови відсутності подальшого схвалення.

При цьому, приймаючи вищевказану позицію Великої Палати Верховного Суду, Український народ залишається єдиним учасником цивільних правовідносин, що не може оскаржити дії особи, якій доручив здійснювати правомочності щодо розпорядження належним йому правом власності на землю, як і єдиним суб`єктом цивільних правовідносин, який не може скористатись способами захисту, визначеними ст. 21 ЦК України та ст. 155 ЗК України, оскільки його процесуальні права в суді можуть здійснювати виключно органи державної влади чи прокурор в інтересах держави.

Окрім того, необхідно також врахувати, що питання ефективності такого способу захисту, як оскарження прокурором незаконного рішення суб`єкта владних повноважень, було однією з підстав касаційного оскарження у справі № 910/5201/19 та предметом надання правової оцінки, з урахуванням аргументів сторін, Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 20.07.2022.

Досліджуючи у взаємному зв`язку питання можливості подання прокурором позову з єдиною позовною вимогою про визнання незаконним та скасування рішення, Велика Палата Верховного Суду підтвердила, що захист інтересів держави в цій справі полягає в необхідності захисту територіальної громади міста Києва, яка відповідно до ст. 13 Конституції України є власником землі та інших природних ресурсів, адже передача спірної земельної ділянки в оренду без проведення земельних торгів призводить до порушення прав власника.

Також Велика Палата Верховного Суду погодилась з тим, що подання позову для усунення помилки, допущеної самим органом місцевого самоврядування при наданні земельної ділянки в оренду, тобто при здійсненні його власних функцій у земельних відносинах, має наслідком визначення такого органу відповідачем.

В силу положень ст.ст. 293, 302, 303 ГПК України вказаний правовий висновок Великої Палати Верховного Суду до цього часу є актуальним, рішення щодо відступлення від вказаного висновку Великою Палатою Верховного Суду не приймалось.

Враховуючи, що питання застосування до спірних правовідносин положень ст.ст. 13, 14, 131-1 Конституції України, ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», ст. 21 ЦК України та ст. 155 ЗК України в розрізі можливості захисту за позовами прокурора права Українського народу на землю шляхом оскарження законності актів суб`єктів владних повноважень, якими таке право було порушено, не було безпосереднім предметом дослідження Великої Палати Верховного Суду у справі № 922/1830/19, постанова від 05.10.2022 у вказаній справі є вирішальною лише для визначення підсудності даного спору.

Найважливішим для оцінки спірних правовідносин є те, що прокурор звернувся з позовом про оскарження рішення суб`єкта владних повноважень щодо державної реєстрації спірної земельної ділянки на захист цивільних прав Українського народу.

Разом з тим орган, якому було делеговано повноваження на розпорядження предметом спору, порушив права дійсного власника. Тому твердження про збіг в одній особі позивача та відповідача, а також про відсутність спору не відповідають ні фактичним обставинам справи, ні матеріальному та процесуальному законодавству.

Отже, при зверненні до суду з даним позовом прокурором обрано такий спосіб захисту, який може відновити порушені права та інтереси Українського народу та попередити загрозу порушення права на землі державної власності, а саме скасування у земельному кадастрі державної реєстрації земельної ділянки з кадастровим номером :05:003:0999, площею 16,4808 га..

Враховуючи вищевикладене, позовні вимоги підлягають до задоволення частково.

Статтею 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частинами ч.ч.1, 2, 3 ст.13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.87 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Салов проти України" від 06.09.2005р.).

У Рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Надточий проти України" від 15.05.2008р. зазначено, що принцип рівності сторін передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Змагальність означає таку побудову судового процесу, яка дозволяє всім особам - учасникам певної справи відстоювати свої права та законні інтереси, свою позицію у справі.

Принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та об`єктивного з`ясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі.

Згідно п.5 ч. 1 ст. 7 Закону України "Про судовий збір сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях

Відповідно до клопотання прокурора за вх. № 01-74/295/23 від 23.02.2023 підлягає поверненню із державного бюджету судовий збір у розмірі 2481 грн, у зв`язку із закриттям провадження у справі в частині позовних вимог на підставі ч.3. ст.231 ГПК України.

Згідно з приписами ст.129 ГПК, судовий збір покладається на відповідачів пропорційно до задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. 73-79, 86, 129, 185, 232, 236, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд,-

в и р і ш и в :

1. Позов задоволити частково

2. Усунути перешкоди державі в особі Волинської обласної військової адміністрації у користуванні та розпорядженні землями оборони шляхом скасування державної реєстрації земельної ділянки з кадастровим номером :05:003:0999, площею 16,4808 га., цільове призначення (16.00) землі запасу сільськогосподарського призначення в Державному земельному кадастрі.

3. Зобов`язати Рівненську сільську раду Любомльського району (44332, вул. Шкільна, 2, с. Рівне, Ковельський р-н., обл. Волинська, ) повернути Волинській обласній військовій адміністрації (43027, Київський майдан, 9, м. Луцьк, ) земельну ділянку з кадастровим номером :05:003:0999, площею 16,4808 га.

4. Провадження у справі у частині позовних вимог про визнання незаконним та скасування розпорядження Любомльської районної державної адміністрації від 19.12.2013 №246 "Про затвердження матеріалів інвентаризації земель сільськогосподарського призначення, які перебувають у державній власності" в частині затвердження такої документації щодо спірної земельної ділянки з кадастровим номером :05:003:0999, площею 16,4808 га. закрити у зв`язку із відсутністю предмету спору.

5. Стягнути з Рівненської сільської ради Любомського району (44332, вул. Шкільна, 2, с. Рівне, Ковельський р-н., обл. Волинська, ) на користь Волинської обласної прокуратури (43025, місто Луцьк, вулиця Винниченка, будинок 15, ) 2481 грн. сплаченого судового збору.

6. Стягнути з Головного управління Держгеокадастру у Волинській області (43021, місто Луцьк, вулиця Винниченка, будинок 67, ) на користь Волинської обласної прокуратури (43025, місто Луцьк, вулиця Винниченка, будинок 15, ) 2481 грн. сплаченого судового збору.

7. Повернути Волинській обласній прокуратурі (43025, місто Луцьк, вулиця Винниченка, будинок 15, ) із Державного бюджету України судовий збір у розмірі 2481 грн., що сплачений згідно платіжного доручення №2414 від 20.12.2022 у сумі 7443 грн.

Відповідно до ст. 241 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Північно-західного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складення повного рішення.

Повний текст рішення складено 08.05.2023

Суддя В. М. Дем`як