ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 травня 2023 року

м. Київ

cправа № 902/636/22

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Могил С.К. - головуючий (доповідач), Волковицька Н.О., Случ О.В.,

за участю секретаря судового засідання Кравчук О.І.

та представників:

позивача: Горопашний І.В. (в режимі відеоконференції)

відповідача: Мацедонська Т.О. (в режимі відеоконференції)

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції касаційну скаргу Акціонерного товариства "Вінницяобленерго"

на постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 13.02.2023

у справі № 902/636/22

за позовом Приватного акціонерного товариства "Національна енергетична компанія "Укренерго"

до Акціонерного товариства "Вінницяобленерго"

про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння

В С Т А Н О В И В:

Приватне акціонерне товариство "Національна енергетична компанія "Укренерго" (далі - позивач, ПАТ "НЕК "Укренерго") звернулось до суду з позовом до Акціонерного товариства "Вінницяобленерго" (далі - відповідач, АТ "Вінницяобленерго") про витребування з незаконного володіння відповідача нерухомого майна: приміщень №2 з №1 по №21 площею 217,6 кв.м в будівлі адмінбудинку №1 літ. "Г", приміщень №13, №14 площею 28,3 кв.м в будівлі гаражу ВВЕМ літ. "Д" у м. Вінниця по вул. Пирогова, 131 (далі - спірне нерухоме майно).

Позов обґрунтований тим, що спірне нерухоме майно увійшло до статутного капіталу позивача в процесі перетворення Державного підприємства «Національна енергетична компанія «Укренерго» (далі - ДП «НЕК «Укренерго»), проте відповідач неправомірно зареєстрував за собою це майно у складі цілісного майнового комплексу та протиправно чинить позивачу перешкоди у користуванні майном.

Рішенням Господарського суду Вінницької області від 18.10.2022 в позові відмовлено.

Суд першої інстанції за результатами оцінки зібраних у справі доказів дійшов висновку про те, що спірне нерухоме майно в період структурної перебудови у електроенергетичному комплексі держави (1994-1996 роки) було закріплено за Державною акціонерною енергопостачальною компанією "Вінницяобленерго" (ДАЕК "Вінницяобленерго") і набуто відповідачем у власність в порядку правонаступництва. Місцевий суд зазначив, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами наявність у нього права власності на спірне майно, тоді як стверджувані відповідачем обставини належності саме йому спірного нерухомого майна з урахуванням поданих доказів є більш вірогідними, аніж ті, на які посилався позивач у заявленому позові.

Постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 13.02.2023 (колегія суддів: Миханюк М.В. - головуючий, Саврій В.А., Савченко Г.І.) рішення суду першої інстанції скасовано, прийнято нове рішення про задоволення позову. Постановлено відповідачу повернути позивачу спірне нерухоме майно.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що за ПАТ "Вінницяобленерго" зареєстровано право власності на єдиний майновий комплекс площею 7756,7 кв.м за адресою: м. Вінниця, вул. Пирогова, 131.

У той де час станом на 22.01.2015 за Міністерством енергетики та вугільної промисловості України було зареєстровано право державної власності на 8/250 часток майнового комплексу за адресою: м. Вінниця, вул. Пирогова, 131 у складі спірних нежитлових приміщень, що підтверджується свідоцтвом про право власності від 27.01.2015 №32759857.

У 1995 році внаслідок структурної перебудови в електроенергетичному комплексі України проводилась підготовка до корпоратизації Виробничого енергетичного об`єднання «Вінницяенерго» (ВЕО «Вінницяенерго»).

Згідно з пунктом 4 наказу Міністерства енергетики та електрифікації України від 21.04.1995 №75 Національному центру електропередачі України разом з ВЕО «Вінницяенерго» було наказано створити на базі відповідних служб та відділів ВЕО «Вінницяенерго», Вінницьких центральних електричних мереж та частини Вінницьких східних електричних мереж філію Національного центру електропередачі України - Південно-Західні магістральні електричні мережі на правах відособленого підрозділу. На виконання пункту 5 наказу Міністерства енергетики та електрифікації України від 21.04.1995 №75 був складений акт приймання-передачі, затверджений 01.09.1995 заступником міністра енергетики та електрофікації України.

Так, актом прийому-передачі основних фондів виробничої бази Вінницького центрального підприємства електричних мереж від 01.09.1995 засвідчено передачу адміністративного приміщення за інвентарним номером 6589 та гаражу за інвентарним номером 6595 від Вінницького центрального підприємства електричних мереж до Південно-Західних магістральних мереж за погодженням із Національним центром електропередачі України. Зі змісту вказаного акту приймання-передачі вбачається погодження заступника міністра енергетики та електрифікації України на передачу державного майна, у тому числі спірного майна, на баланс Національного центру електропередачі України.

09.08.1995 Міністерством енергетики та електрифікації України видано наказ №147 про створення в процесі корпоратизації на базі ВЕО "Вінницяенерго" ДАЕК "Вінницяобленерго".

10.08.1995 заступником міністра енергетики та електрифікації України затверджено акт оцінки вартості цілісного майнового комплексу ВЕО "Вінницяенерго".

Згідно з актом приймання-передачі основних фондів виробничої бази, затвердженим 04.12.1996 заступником міністра енергетики та електрифікації України, від Південно-Західних магістральних електричних мереж до ДАЕК «Вінницяобленерго» були передані адміністративне приміщення (другий поверх) за інвентарним номером 6589 та гараж (4 бокси) за інвентарним номером 6595.

Кожен із зазначених актів містить в якості додатків акти прийому-передачі основних фондів виробничої бази, до якої входило спірне майно, від 01.09.1995 та від 04.12.1996 відповідно, де більш детально вказано об`єкти нерухомості, які передавалися і поверталися, з зазначенням інвентарних номерів.

Наказом Міністерства енергетики України від 15.04.1998 №54 створено ДП "НЕК "Укренерго", яке є правонаступником НДЦ України і ДЕК "Укрелектропередача".

Приміщення першого поверху адміністративної будівлі площею 217,6 кв.м. інвентарний №006589 та гараж (1 бокс) площею 28,3 кв.м. інвентарний №006595 по вул. Пирогова, 131 у м. Вінниця обліковувались у Єдиному реєстрі об`єктів державної власності, який веде Фонд державного майна України, за суб`єктом управління Міністерством енергетики та вугільної промисловості України, а балансоутримувачем цього державного майна зазначено ДП «НЕК «Укренерго».

ПАТ "Вінницяобленерго" в листі від 20.08.2013 №84-5278 звернулося до Південно-Західних ЕС ДП НЕК "Укренерго" з пропозицією розглянути можливість продажу першого поверху адміністративної будівлі, яка знаходиться за адресою: м. Вінниця, вул. Пирогова, 131.

Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 14.11.2018 №1001-р передано цілісний майновий комплекс ДП «НЕК «Укренерго» зі сфери управління Міністерства енергетики та вугільної промисловості України до сфери управління Міністерства фінансів України. За актом приймання-передачі від 04.02.2019 передано цілісний майновий комплекс ДП «НЕК «Укренерго» (у тому числі і приміщення по вул. Пирогова, 131 в м. Вінниці) зі сфери управління Міністерства енергетики та вугільної промисловості до сфери управління Міністерства фінансів України.

Наказом Міністерства фінансів України від 29.07.2019 №321 створене ПАТ «НЕК «Укренерго» шляхом перетворення ДП «НЕК «Укренерго». Згідно з додатком до наказу Міністерства фінансів України від 29.07.2019 №321 приміщення під інвентарними номерами 006589, 006595 по вул. Пирогова,131 в м. Вінниці увійшли до статутного капіталу ПАТ «НЕК «Укренерго».

Суд апеляційної інстанції, дослідивши та надавши оцінку зібраним у справі доказам у сукупності за принципом вірогідності доказів, дійшов висновку, що в процесі повернення 04.12.1996 ДАЕК "Вінницяобленерго" основних фондів виробничої бази не було передано спірне нерухоме майно, яке фактично залишилися у Південно-Західних магістральних електричних мереж. Спірне нерухоме майно з 01.09.1995 було закріплено на праві повного господарського відання за підприємствами, правонаступником яких стало ДП «НЕК «Укренерго», при перетворенні якого спірні приміщення були передані у власність ПАТ «НЕК «Укренерго».

Судом апеляційної інстанції також зазначено, що ПАТ «Вінницяобленерго» у 2013 році зверталось до ДП «НЕК «Укренерго» в особі Південно-Західної електроенергетичної системи з пропозицією продажу першого поверху адміністративної будівлі по вул. Пирогова, 131 м. Вінниці, що також підтверджує той факт, що відповідач не вважав зазначене майно своєю власністю.

Не погоджуючись із зазначеними судовими рішеннями, відповідач звернувся до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить її скасувати, рішення суду першої інстанції залишити в силі.

Скаржник мотивує подання касаційної скарги на підставі п. 3 ч. 2 ст. 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України).

За доводами відповідача апеляційним судом неправильно застосовано пункт 2.2 Положення про впорядкування передачі об`єктів нерухомого майна, приватизованих у складі цілісного майнового комплексу або переданих до статутного фонду господарського товариства, затвердженого наказом Фонду державного майна України від 25.11.2003 № 2097 (далі - Положення № 2097), та норми додатку 2 до Тимчасового положенням про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 07.02.2002 №7/5, в частині оцінки змісту документів, що підтверджують право власності відповідача на спірне майно, висновок Верховного Суду щодо питання застосування яких у подібних правовідносинах відсутній.

Ухвалою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 04.04.2023 відкрито провадження за касаційною скаргою з підстав, передбачених п. 3 ч. 2 ст. 287 ГПК України та, зокрема, надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу до 24.04.2023.

До Верховного Суду 25.04.2023 від позивача надійшов відзив на касаційну скаргу (направлений поштою 24.04.2023), в якому останній просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувану постанову апеляційного суду - без змін як законну та обґрунтовану.

08.05.2023 відповідачем до Верховного Суду подано клопотання про зупинення виконання оскаржуваної постанови, обгрунтоване тим, що 01.05.2023 державним виконавцем відкрито виконавче провадження з примусового виконання оскаржуваного судового рішення, а можливе задоволення касаційної скарги значно ускладнить поворот виконання судового рішення.

Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення поданого клопотання з огляду на наступне.

Повноваження суду стосовно зупинення виконання судового рішення унормовано ч. 1 ст. 332 ГПК України, відповідно до якої суд касаційної інстанції за заявою учасника справи або за своєю ініціативою може зупинити виконання оскарженого рішення суду або зупинити його дію (якщо рішення не передбачає примусового виконання) до закінчення його перегляду в касаційному порядку.

Однак необґрунтовано тривала затримка у виконанні обов`язкового для виконання судового рішення може становити порушення вимог ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, учасником якої є Україна, стосовно права на доступ до суду.

Заява про зупинення виконання судових рішень повинна містити не лише посилання на правові норми, що надають суду можливість здійснити таку процесуальну дію, а й бути обґрунтованою посиланням на конкретні обставини (утруднення повторного розгляду справи, перешкоди у здійсненні повороту виконання, запобігання порушенню прав осіб, які брали/не брали участі у розгляді справи, але рішенням суду вирішено питання про їх права та обов`язки) та наявністю доказів в підтвердження таких обставин (ухвала Великої Палати Верховного Суду від 28.10.2019 у справі № 904/94/19).

Суд має право зупинити виконання (дію) судових рішень, зокрема, якщо кінцеве рішення невідворотне та його негайне виконання може завдати значної шкоди. При цьому сторона, проти якої ухвалено судове рішення у справі, має обґрунтувати свою заяву/клопотання належним чином і навести обґрунтування його вимог та довести, що захист його прав, свобод та інтересів стане неможливим без вжиття таких заходів, або для відновлення порушених прав необхідно буде докласти значних зусиль та витрат, або буде неможливим повернення виконання судових рішень або зупинення їх дії у разі, якщо вони будуть скасовані.

Так, проведення виконавчих дій не є безумовною підставою для зупинення судом касаційної інстанції виконання оскаржуваної постанови суду апеляційної інстанцій, що набрала законної сили і є обов`язковою до виконання (ст. 129-1 Конституції України, ст. 326 ГПК України), а у випадку, якщо скаржник вважає, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця під час виконання судового рішення порушено його права, останній як сторона виконавчого провадження має право звернутися до суду із скаргою в порядку, встановленому розділом VI ГПК України.

При цьому у разі зміни або скасування судового рішення після його виконання ст. 333 ГПК України унормовано вирішення питання про поворот виконання рішення, постанови.

Заслухавши доповідь головуючого судді, пояснення представників сторін, переглянувши в касаційному порядку оскаржувану постанову, колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги, з огляду на таке.

Згідно із частинами 1, 2 статті 300 ГПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Апеляційний суд становив, що станом 1994 рік спірне нерухоме майно перебувало у державній власності в особі органу управління - Міністерства енергетики та електрифікації України.

Як позивач, так і відповідач вказують, що в ході реорганізації та корпоратизації у 1994-1996 роках підприємств державного електроенергетичного комплексу, правонаступниками яких вони є, спірне майно увійшло, як вважає кожна із сторін, саме до її статутного фонду.

Надаючи ряд підтверджуючих документів і позивач, і відповідач вважали, що кожен із них є власником спірного майна.

Надавши всебічну, повну, об`єктивну та безпосередню оцінку наявним у матеріалах справи доказам за правилами, встановленими статтями 76-79, 86 ГПК України, апеляційний суд установив, що спірне майно входить до складу цілісного майнового комплексу виробничої бази, який в цілому належить на праві власності АТ "Вінницяобленерго", яке за результатом корпоратизації та неодноразової реорганізації стало правонаступником ВЕО "Вінницяенерго". У свою чергу ПАТ "НЕК "Укренерго" стало правонаступником Національного диспетчерського центру електроенергетики і Державної електричної компанії "Укрелектропередача".

Так, цілісний майновий комплекс виробничої бази за згодою власника - Міністерства енергетики та електрифікації України у 1995 році був переданий на баланс Національного центру електропередачі України, а у 1996 році до ДАЕК «Вінницяобленерго» були передані адміністративна будівля (2 поверх) під інвентарним №006589 та гараж (4 бокса із наявних 5), під інвентарним №006595. Отже, ДАЕК "Вінницяобленерго" серед основних фондів виробничої бази не було передано перший поверх адміністративної будівлі та 1 бокс гаражу.

Натомість спірне нерухоме майно - приміщення першого поверху адміністративної будівлі площею 217,6 кв.м. інвентарний номер 006589 та гараж (1 бокс) площею 28,3 кв.м. інвентарний номер 006595 по вул. Пирогова, 131 у м. Вінниця з 01.09.1995 були закріплені на праві повного господарського відання за підприємствами, правонаступником яких стало ДП «НЕК «Укренерго», при перетворенні якого у ПАТ «НЕК «Укренерго» зазначені приміщення були передані у статутний капітал останнього.

Щодо безпосередньо доводів касаційної скарги Верховний Суд зазначає про таке.

Згідно з п. 3 ч. 2 ст. 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.

Зі змісту вказаної норми вбачається, що вона спрямована на формування єдиної правозастосовчої практики шляхом висловлення Верховним Судом висновків щодо питань застосування тих чи інших норм права, які регулюють певну категорію відносин та підлягають застосуванню господарськими судами під час вирішення спору.

Таким чином, у разі подання касаційної скарги на підставі п. 3 ч. 2 ст. 287 ГПК України, крім встановлення відсутності висновку Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, обов`язковому дослідженню підлягає також питання щодо необхідності застосування таких правових норм для вирішення спору з огляду на встановлені фактичні обставини справи.

У касаційній скарзі відповідач стверджує про неправильне застосування судом апеляційної інстанції пункту 2.2 Положення № 2097, та норм додатку 2 до Тимчасового положення про порядок реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 07.02.2002 №7/5. Відповідач, зокрема наголошує на тому, що погоджений 21.11.2007 Міністерством палива та енергетики України перелік нерухомого майна, яке увійшло до статутного фонду ВАТ «АК Вінницяобленерго» в процесі корпоратизації станом на 01.07.1995 відповідає вимогам пункту 2.2 Положення № 2097 та підтверджує ту обставину, що спірне майно було передано до статутного фонду ДАЕК «Вінницяобленерго» за наказом Міністерства енергетики та електрифікації України від 09.08.1995 №147 .

Так, відповідно до п.2.2 Положення №2097 на письмовий запит відкритого акціонерного товариства або осіб, які відповідно до законодавства України є правонаступниками відкритих акціонерних товариств, арбітражного керуючого (розпорядника майна, керуючого санацією, ліквідатора), у разі порушення справи про банкрутство підприємства, засновник відкритого акціонерного товариства готує перелік нерухомого майна, переданого до статутного фонду відкритого акціонерного товариства за формою, що наведена в додатку 3.

Відхиляючи посилання відповідача у підтвердження набуття права власності на спірне нерухоме майно на затверджений Міністерством палива та енергетики України 21.11.2007 перелік нерухомого майна, апеляційний суду встановив, що вказаний документ не відповідає вимогам Положення №2097 та обгрунтовано зазначив, що такий перелік не є первинним документом, який може підтверджувати факт передачі спірного нерухомого майна до статутного фонду відповідача.

При цьому відповідно до п.1.3 Положення №2097 упорядкування передачі об`єктів нерухомого майна здійснює державний орган приватизації, тобто Фонд державного майна України.

Як встановлено апеляційним судом, спірне нерухоме майно обліковувалось у Єдиному реєстрі об`єктів державної власності, який веде Фонд державного майна України, із зазначенням суб`єктом управління Міністерства енергетики та вугільної промисловості України, а балансоутримувачем державного майна - ДП «НЕК «Укренерго».

Верховний Суд також відхиляє та визнає суто декларативними посилання відповідача на Тимчасове положення про порядок реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 07.02.2002 №7/5, оскільки воно втратило чинність на підставі наказу Міністерства юстиції України № 1844/5 від 14.12.2012 і за період дії вказаного нормативного акту реєстраційні дії щодо спірного нерухомого майна не проводились.

Верховний Суд констатує, що, вирішуючи спір по суті, апеляційна інстанція у повному обсязі встановила фактичні обставини справи, що входять до предмету доказування у спірних правовідносинах, з урахуванням наданих сторонами доказів, за результатами оцінки їх у сукупності.

Зміст доводів касаційної скарги свідчить лише про прагнення скаржника здійснити нову перевірку обставин справи та переоцінку доказів у ній, що не може бути підставою для скасування постанови суду апеляційної інстанції, оскільки, як вже зазначалося, суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

При цьому встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі № 373/2054/16-ц).

За таких обставин підстава касаційного оскарження, передбачена п. 3 ч. 2 ст. 287 ГПК України, не знайшла свого підтвердження.

Суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення (пункт 1 частини 1 статті 308 ГПК України). Суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (стаття 309 ГПК України).

Враховуючи наведені положення закону та висновки, зроблені касаційним судом під час касаційного провадження у даній справі, колегія суддів Верховного Суду вирішила, що прийнята у справі постанова апеляційного господарського суду повністю відповідає правовим нормам, а тому не може бути змінена чи скасована. Водночас касаційна скарга відповідача є необґрунтованою і задоволенню не підлягає.

Верховний Суд у прийнятті даної постанови також керується й принципом res judicata, базове тлумачення якого вміщено в рішеннях Європейського суду з прав людини від 09.11.2004 у справі "Науменко проти України", від 19.02.2009 у справі "Христов проти України", від 03.04.2008 у справі "Пономарьов проти України", в яких цей принцип розуміється як елемент принципу юридичної визначеності, що вимагає поваги до остаточного рішення суду та передбачає, що перегляд остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду не може здійснюватися лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі, а повноваження судів вищого рівня з перегляду (у тому числі касаційного) мають здійснюватися виключно для виправлення судових помилок і недоліків. Відхід від res judicate можливий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі й непереборні обставини, наявності яких у даній справі скаржником не зазначено й не обґрунтовано.

В порядку приписів статті 129 ГПК України судові витрати за розгляд касаційної скарги несе скаржник.

Керуючись ст.ст. 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 ГПК України, Верховний Суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Акціонерного товариства "Вінницяобленерго" залишити без задоволення.

Постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 13.02.2023 у справі № 902/636/22 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя Могил С.К.

Судді: Волковицька Н.О.

Случ О.В.