ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________________________________________________________________________________________________________РІШЕННЯ
"09" травня 2023 р. м. Одеса Справа № 916/148/23
Господарський суд Одеської області у складі судді Цісельського О.В.,
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження справу № 916/148/23
про стягнення 35 291,73 грн,
1. Короткий зміст позовних вимог та заперечень.
Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем умов договору про надання послуг № 04/10-2020 від 01.04.2020 в частині повної та своєчасної оплати наданих позивачем послуг.
Так, позивач вказує, що предметом укладеного між сторонами договору є зберігання та навантажувально-розвантажувальні роботи на контейнерному майданчику зберігача 20-ти та 40-ка футових порожніх контейнерів, отриманих від відповідача як поклажодавця.
За ствердженням позивача, він надав поклажодавцю послуги за договором, зміст та вартість яких зазначені в рахунках та актах наданих послуг № 185 від 30.09.2022 та № 168 від 31.08.2022, які позивач направив відповідачу через програму «M.E.Doc».
Однак, як зауважує позивач, поклажодавець не підписав акти наданих послуг та не заявив ніяких зауважень щодо них, а тому, на переконання позивача, акти наданих послуг № 185 від 30.09.2022 та № 168 від 31.08.2022 вважаються узгодженими відповідно до п. 2.4. договору, а зазначені в них послуги - прийнятими та підлягають обов`язковій оплаті.
Відтак, позивач надав відповідачу послуги навантажувально-розвантажувальних робіт на загальну суму 55 291,73 грн, проте відповідач оплатив рахунок № 168 від 31.08.2022 за надані послуги, частково в розмірі 20 000, 00 грн, що підтверджується платіжним дорученням № 3005 від 28.09.2022р. про сплату та, як наслідок, неоплаченими залишились послуги на загальну суму 35 291,73 грн.
В свою чергу, позивач зазначає, що ТОВ «Мультімодал Карго Термінал» зареєструвало податкові накладні за № 19 від 31.08.2022 на суму 55 291,73 грн. та № 9 від 30.09.2022 на суму 2150,23 грн, отже позивач надав послуги відповідно до умов договору.
На думку позивача, фактично наразі ТОВ «Контейнери України» порушує умови договору щодо оплати наданих послуг та вимоги чинного законодавства щодо належного виконання договору (ст. ст. 526, 530 ЦК України), тому позивач 23.12.2022 звернувся до ТОВ «Контенери України» шляхом направлення претензії про сплату грошових коштів вих. № 23/12-22 про сплату заборгованості за договором.
Проте, як наголошує позивач, 26.12.2022 листом ТОВ «Контейнери України» надано відповідь на вищевказану претензію про відмову у сплаті заборгованості в розмірі 35 291,73 грн.
Порушення відповідачем умов договору та відмова від оплати в повному обсязі за надані та прийняті послуги, за висновком позивача, дає підстави стягнути збитки у вигляді несплачених коштів (заборгованості) за актами наданих послуг на суму 35 291,73 грн.
Відповідач - ТОВ «Контейнери України» проти задоволення позову заперечує із підстав викладених у відзиві на позов (вх.№ 8939/23 від 21.03.2023).
Так, відповідач зазначає, що акти наданих послуг № 168 від 31.08.2022 та № 185 від 30.09.2022 з боку ТОВ «Контейнери України» не підписувались, тобто первинна бухгалтерська документація на підтвердження надання послуг відсутня. Незрозуміло відповідачу також з акту та зустрічної позовної заяви за який період нарахована сума навантажувально-розвантажувальних робіт, а у ТОВ «Контейнери України» не має жодної заборгованості перед ТОВ «Мультімодал Карго Термінал» що підтверджується рухом коштів ПАТ «БАНК ВОСТОК» № 45293370 від 17.03.2023.
Зареєстровані податкові накладні, на думку відповідача, також не є первинною бухгалтерською документацією на підтвердження надання послуг.
Відтак, відповідач наголошує, що позивачем не надано доказів існування у ТОВ «Контейнери України» заборгованості перед ТОВ «Мультімодал Карго Термінал» на суму 35 291,73 гривень.
Враховуючи, що ТОВ «Мультімодал Карго Термінал» неодноразово надсилало рахунки на оплату та акти надання послуг № 168 та 185 однак, відповідачем не заявлено зауважень щодо наданих послуг, то такі послуги позивач вважає узгодженими відповідно до п. 2.4. договору, а зазначені в них послуги - прийнятими та такими, що підлягають обов`язковій оплаті, а відтак, позивач дійшов висновку, що відповідач ухиляється від виконання умов договору по сплаті заборгованості перед позивачем.
Крім того, позивач стверджує, що здійснюючи реєстрацію податкових накладних № 19 від 31.08.2022 на суму 55 291,73 грн та № 9 від 30.09.2022 на суму 2150,23 грн господарську операцію, відобразив позивач у податкових накладних, у зв`язку із чим відповідачем був сформований податковий кредит за фактом надання послуг. Відтак, поведінка відповідача, який заперечує заборгованість, однак одночасно реєструє податкові накладні на надання послуг від позивача та формує як покупець податковий кредит за фактом надання послуг, не може вважатись та відповідно розцінюватись як добросовісною, розсудливою та розумною.
Щодо надання відповідачем копії довідки з банку № 45293370 від 17.03.2023 та відсутності жодної заборгованості за зберігання позивач вказує, що предмет спору у цій справі за договором № 04/10-2020 від 01.04.2020 є навантажувально-розвантажувально роботи контейнерів №№ CNTU4531121; CNTU4531137, CNTU2211242; CNTU2211200; CNTU2211160; CNTU2211176; CNTU2211258; CNTU2211263, що підтверджується рахунками на оплату № 168 від 31.08.2022, № 185 від 30.09.2022 та актами здачі-приймання наданих послуг № 168 від 31.08.2022 та 185 від 30.09.2022 на суму 35 291,73 грн. направлені через програму «M.E.Doc», а інші оплати, про які вказує представник ТОВ «Контейнери України» дійсно проводились, але вони стосувались навантажувально-розвантажувальних робіт та зберігання інших контейнерів, які не входять до предмета цього, оскільки відповідач їх оплатив та претензій по них у ТОВ «Мультімодал Карго Термінал» немає.
Інші заяви по суті до суду не надходили.
2. Процесуальні питання, вирішені судом.
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09.01.2023 позовна заява (вх.№145/23) була передана на розгляд судді Цісельському О.В.
Ухвалою Господарського суду Одеської області від 16.01.2023 позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Мультімодал Карго Термінал» (вх. № 145/23 від 09.01.2023) залишено без руху, встановлено позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви протягом десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху.
31.01.2023 Товариством з обмеженою відповідальністю «Мультімодал Карго Термінал» надано до суду заяву про усунення недоліків позовної заяви (вх. № 3084/23), із змісту якої заяви вбачається усунення недоліків, встановлених ухвалою суду від 16.01.2023.
02.02.2023 ухвалою Господарського суду Одеської області прийнято позовну заяву (вх.№ 145/23 від 09.01.2023) до розгляду та відкрито провадження у справі, постановлено справу №916/148/23 розглядати за правилами спрощеного позовного провадження, порядку ст.ст.247-252 Господарського процесуального кодексу України без виклику сторін. Крім того, даною ухвалою суду було запропоновано сторонам надати у відповідні строки заяви по суті спору, а також роз`яснено сторонам про можливість звернення до суду у строк визначений ч. 7 ст. 252 ГПК України з клопотанням про призначення проведення розгляду справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.
Копії ухвали про відкриття провадження по справі № 916/148 були направлені позивачу на адреси електронної пошти, зазначені ним в позовній заяві, та на юридичну адресу відповідача, а також додатково на адресу електронної пошти, наявної в матеріалах справи.
У зв`язку з поверненням копії ухвали суду про відкриття провадження у справі від 02.02.2023, що була направлена судом рекомендованим листом з повідомленням про вручення на адресу місцезнаходження відповідача, на адресу суду з відміткою на довідці Укрпошти «адресат відсутній за вказаною адресою», з метою повідомлення відповідача про розгляд справи судом та про його право надати відзив на позовну заяву, на виконання приписів Господарського процесуального кодексу України, секретарем судового засідання додатково було здійснено телефонограму за номером телефону відповідача, вказаним позивачем у позові як засіб зв`язку. Вказану телефонограму було отримано представником ТОВ «Контейнери України» адвокатом Поповим В.В.
20.03.2023 представник ТОВ «Контейнери України» звернувся до суду із заявою (вх. № 8689/23), де просив надати для ознайомлення матеріали справи № 916/148/23, яка судом була задоволена, матеріали справи 20.03.2023 надані представнику відповідача для ознайомлення.
21.03.2023 відповідачем подано до суду відзив на позовну заяву (вх. № 8939/23), в якому відповідач, серед іншого, просив поновити строк на його подання. Відзив на позов був прийнятий до розгляду судом та долучений до матеріалів справи із доданими до нього доказами.
Суд зауважує, що попри те, що конституційне право на суд є правом, його реалізація покладає на учасників справи певні обов`язки. Практика ЄСПЛ визначає, що сторона, яка задіяна у ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Як зазначено у рішенні ЄСПЛ у справі «Пономарьов проти України» від 03.04.2008, сторони мають вживати заходи, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.
Заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання (рішення ЄСПЛ у справі «Юніон Аліментарія Сандерс С. А. проти Іспанії» від 07.07.1989).
Крім того, у рішенні ЄСПЛ у справі «Тойшлер проти Германії» від 04.10.2001 наголошено, що обов`язком заінтересованої сторони є прояв особливої старанності при захисті своїх інтересів.
Витративши значні ресурси, Україна створила інформаційне поле, де зацікавлена особа легко знайде інформацію про судову справу. Функціонує Єдиний державний реєстр судових рішень. На сайті судової влади доступні персоналізовані відомості про автоматичний розподіл справ та розклад засідань. Працює підсистема "Електронний кабінет" ЄСІТС. Все безкоштовно і доступно.
Використання цих інструментів та технологій забезпечує добросовісній особі можливість звертатися до суду, брати участь у розгляді справи у зручній формі та з мінімальними витратами. Тобто держава Україна забезпечила можливість доступу до правосуддя і право знати про суд.
Надсилання рішення рекомендованим листом з повідомлення про вручення є способом забезпечення права учасника справи знати про ухвалене судом рішення. Суд, який добросовісно інформує учасника справи з наміром забезпечити здійснення правосуддя, не повинен нести «ризик незнання» учасника.
Метою усіх судів є ефективний захист порушених прав (стаття 2 КАС України, стаття 2 ЦПК України, стаття 2 ГПК України). Суд, який не може здійснювати правосуддя, не є ефективним захисником, а отже не може реалізувати мети, заради якої він існує.
З огляду на це, тлумачення і застосування усіх процесуальних правових норм повинно відбуватися у спосіб, що забезпечує можливість досягнення мети судів. Нема користі від формального дотримання правових норм, якщо це перешкоджає меті правосуддя.
Відповідно до ч. 5, 7 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін відповідач має подати в строк для подання відзиву, а позивач - разом з позовом або не пізніше п`яти днів з дня отримання відзиву.
Клопотань про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін суду не надходило.
Враховуючи викладене, суд вважає, що вжив всі залежні від нього заходи для повідомлення учасників справи своєчасно та належним чином про розгляд справи і забезпечення реалізації ними своїх прав.
Водночас суд зауважує, що відповідно до пунктів 3 та 4 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, 1950 року, учасником якої є Україна, закріплено право кожного на розгляд його справи судом упродовж розумного строку. Тобто зловживання процесуальними правами, спрямоване на свідоме невиправдане затягування судового процесу, порушує права інших учасників цього процесу та вимоги названих Конвенції і Кодексу.
При цьому, такий розумний строк визначений у статті 248 Господарського процесуального кодексу України, яка визначає, що суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.
Слід також відзначити, що у частині 2 статті 129 Конституції України визначено одним із принципів судочинства змагальність сторін та свободу в наданні ними своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Як вказано у Рішенні Конституційного суду України від 02.11.2004р. №15-рп/2004 верховенство права - це панування права в суспільстві. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України.
Застосовуючи практику Європейського суду з прав людини під час розгляду справи ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, слід зазначити, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п.35 рішення від 07.07.1989р. Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).
Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (§ 66, 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України"). Роль національних суддів полягає у швидкому та ефективному розгляді справ (§51 рішення Європейського суду з прав людини від 30.11.2006р. у справі «Красношапка проти України»).
Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих п.1 ст.6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.
З урахуванням вищенаведеного, суд вважає, що зібраних у справі документів та доказів достатньо для розгляду справи по суті за наявними у ній матеріалами. Крім того, суд, призначаючи справу до розгляду, надавав можливість учасникам у справі реалізувати свої процесуальні права на подання доказів в обґрунтування своїх вимог та заперечень.
Враховуючи достатність часу, наданого учасникам справи для подання доказів, приймаючи до уваги принципи змагальності та диспозитивної господарського процесу, закріплені у статті 129 Конституції України та статтях 13, 14, 74 Господарського процесуального кодексу України, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, створені належні умови учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених Господарським процесуальним кодексом України, висловлення своєї правової позиції у спорі та надання відповідних доказів, що є підставою для розгляду справи по суті за наявними в ній матеріалами у відповідності до вимог частини 2 статті 178 Господарського процесуального кодексу України.
Під час розгляду справи по суті судом були досліджені всі письмові докази, що містяться в матеріалах справи.
У відповідності до ч. 4 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України, у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, розгляду справи без повідомлення /виклику/ учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.
09.05.2023 судом було постановлено рішення в нарадчій кімнаті у відповідності до ч. 4 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України, без його проголошення.
3. Обставини, встановлені судом під час розгляду справи.
01.04.2020 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Контейнери України» (поклажодавець) та Компанією транспортного сервісу «Атолл» Товариство з обмеженою відповідальністю (наразі - Товариство з обмеженою відповідальністю «Мультімодал Карго Термінал», зберігач) укладено договір № 04/10-2020 про надання послуг, відповідно до п.. 1.1., 1.2. якого предметом цього договору є зберігання на контейнерному майданчику зберігача 20-ти і 40-ка футових порожніх контейнерів, отриманих від поклажодавця. Місце зберігання: м. Одеса, вул. Отамана Чепіги, 29.
Пунктом 2 договору № 04/10-2020 від 01.04.2020 сторонами погоджена вартість послуг та порядок розрахунків, зокрема, за зберігання контейнерів, завантажувально-розвантажувальні роботи поклажодавець оплачує зберігачу плату в розмірі, встановленому в специфікації на послуги, що надаються, зі зберігання згідно з додатком 1 до цього договору. Оплата здійснюється один раз на місяць не пізніше десятого числа місяця, що йде за звітним. Ставка за зберігання контейнерів, погоджена сторонами, діє до кінця календарного року і не може змінюватися зберігачем в односторонньому порядку, окрім випадків, передбачених законодавством. Об`єм наданих послуг підтверджується актом виконаних робіт, що підписується сторонами.
Обов`язком поклажодавця визначено, серед іншого, своєчасно здійснювати оплату зберігання відповідно до умов цього договору (п.п. 3.1.3 п. 3.1. договору № 04/10-2020 від 01.04.2020).
У відповідності до п. 4.2. договору, при прийманні контейнерів на відповідальне зберігання поклажодавець і зберігач оформляють «Акт приймання-передачі порожніх контейнерів на відповідальне зберігання», в якому вказується номери контейнерів, дата їх приймання, кількість, якість, стан та інші необхідні реквізити.
Відповідно до п. 8.6. договору № 04/10-2020 від 01.04.2020 він набуває чинності з моменту його підписання сторонами і діє до 31.12.2020 та до остаточного завершення усіх зобов`язань, узятих на себе за договором. Якщо жодна зі сторін за 30 днів до закінчення строку договору не сповістить іншу сторону письмово про розірвання договору, строк його дії автоматично подовжуватиметься на кожен подальший календарний рік.
Додатком № 1 до договору про надання послуг № 04/10-2020 є специфікація на послуги, що надаються.
Додатком № 2 від 07.05.2020. до договору № 04/10-2020 від 01.04.2020 сторони визначили, що Компанію транспортного сервісу «Атолл» ТОВ було перейменовано в Товариство з обмеженою відповідальністю «Мультімодал Карго Термінал», у зв`язку з чим сторони внесли зміни в розділ 7 договору щодо реквізитів виконавця.
08.06.2022 ТОВ «Контейнери України» звернулось до позивача з листом, відповідно до якого зазначив, що вимога про односторонню зміну умов оплати, а саме збільшення тарифів на послуги ВРР, є безпідставною. При цьому, відповідач пропонував здійснити збільшення тарифів на послуги ВРР з 01 червня 2022 року про що укласти відповідні зміни до договору.
Окрім того, складено акт надання послуг № 185 від 30.09.2022, відповідно до якого виконавцем були виконані наступні роботи (надані такі послуги): навантажувально-розвантажувальні роботи контейнерів CNTU4531121, CNTU4531137 загальною вартістю 2150,23 грн.
30.09.2022 ТОВ «Мультімодал Карго Термінал» було виставлено рахунок на оплату № 185 із зазначенням всіх реквізитів для сплати коштів та переліком здійснених робіт, зокрема, навантажувально-розвантажувальних робіт контейнерів CNTU4531121, CNTU4531137 на загальну суму 2150,23 грн.
У відповідь на претензію позивача ТОВ «Контейнери України» надіслало претензію, згідно з якою вимагало терміново відшкодувати на користь відповідача простій на загальну суму 25 598,02 грн, за доби простою виключити з боргу суми за зберігання зазначених у претензії контейнерів та забезпечити можливість безумовного та негайного відвантаження та вивезення контейнерів за заявками ТОВ «Контейнери України». Після виконання зазначеної претензії відповідач відповів, що буде вирішено питання про сплату боргу за послуги.
4. Норми права, з яких виходить господарський суд при прийнятті рішення.
Згідно зі ст.11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Відповідно до ст.15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно ст.16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.
Вказані положення ЦК кореспондуються з положеннями ст. 20 ГК України.
Відповідно до ст. 175 Господарського кодексу України, майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управлена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.
Відповідно до ч. 7 ст. 179 Господарського кодексу України (далі - ГК України) господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.
Згідно зі ст. 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом. Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.
Відповідно до частини 2 статті 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.
У відповідності до ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Згідно з частиною 2 статті 509 Цивільного кодексу України, зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 Цивільного кодексу України.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. В силу вимог ч. 1 ст. 525 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Аналогічні вимоги щодо виконання зобов`язань містяться і у ч.ч. 1, 7 ст. 193 Господарського кодексу України.
Згідно ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Згідно зі статтею 599 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
У відповідності до ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Згідно зі статтею 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
У відповідності до ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Нормами ст. 627 ЦК України встановлено свободу договору, тобто, відповідно до ст. 6 цього Кодексу, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Стаття 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Крім того, згідно зі статтею 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Договір набирає чинності з моменту його укладення. Сторони можуть встановити, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.
Статтею 901 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання.
Відповідно до частини 1 статті 903 Цивільного кодексу України якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.
Згідно із положеннями статей 1 та 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію; господарська операція - це дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства. Підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.
5. Висновки господарського суду за результатами вирішення спору.
Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Відповідно до ст. 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Згідно з ст. 74 Господарського процесуального кодексу України обов`язок доказування і подання доказів віднесено на сторони. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
Статтею 73 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування.
Відповідно до ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Предметом доказування у даній справі є обставини, пов`язані з укладенням договору про надання послуг, строку його дії, порядок та строки надання послуг (виконання робіт), факт надання та передачі послуг замовнику, загальна вартість наданих послуг, настання строку їх оплати, наявність часткової чи повної оплати, допущення прострочення оплати.
Так, 01.04.2020 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Контейнери України» та Компанією транспортного сервісу «Атолл» ТОВ (наразі ТОВ «Мультімодал Карго Термінал») укладено договір про надання послуг № 04/10-2020, відповідно до умов якого позивач взяв на себе зобов`язання надати послуги, зокрема завантажувально-розвантажувальних робіт, а відповідач зобов`язувався прийняти та оплатити надані послуги.
В матеріалах справи відсутні докази письмового повідомлення стороною за договором іншої сторони про розірвання договору від 01.04.2020 не пізніше ніж за 30 днів до закінчення строку дії договору. Тому суд дійшов висновку про продовження дії договору на 2022 рік. Доказів зміни, розірвання чи визнання недійсним вказаного договору сторонами суду не надано.
Судом встановлено, що укладений правочин за своїм змістом та правовою природою є договором про надання послуг, який підпадає під правове регулювання норм глави 61 розділу ІІІ Книги п`ятої Цивільного кодексу України.
Суд зауважує, що послуги, визначені умовами договору, у повній мірі відповідають послугам, що були надані позивачем.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом вище, порядок здійснення відповідачем оплати регульовано пунктом 2.2 та 2.4 договору. Так, згідно вказаних пунктів відповідач здійснює оплату послуг за встановленим в пункті 2.1 тарифом один раз на місяць не пізніше десятого числа місяця, що йде за звітним. Об`єм наданих послуг, в свою чергу, підтверджується актом виконаних робіт, що підписується сторонами.
При цьому, судом приймаються в якості доказів Акти надання послуг №№ 168 від 31.08.2022, 185 від 30.09.2022 та відповідні рахунки на оплату за договором з, що надсилалися відповідачу через програму M.E.Doc, оскільки із матеріалів справи слідує, що за фактом виконання послуг позивач виставляв відповідачу рахунки та надсилав акти надання послуг через програму M.E.Doc, про що на вказаних копіях містяться штампи «документ доставлено контрагенту» та надано відповідні роздруківки повідомлення про доставку документа адресату.
Отже, направлені позивачем первинні документи за спірним договором є доступними як у Реєстрі електронних документів, так і у Реєстрі податкових документів.
Відповідно до Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 № 88 первинні документи - це документи, створені у письмовій або електронній формі, які містять відомості про господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення. До первинних документів належать такі документи, як видаткова накладна, товарно-транспортна накладна, акт виконаних робіт, прибутковий та видатковий касовий ордер, та інші. Мета складання первинних документів - зафіксувати факт господарської операції.
Наведеним спростовуються доводи відповідача стосовно того, що позивачем не доведено первинними документами бухгалтерського обліку надання послуг в заявленому позивачем розмірі за спірний період та факту надання послуг, їх обсягу, вартості, а також настання у відповідача строку виконання грошових зобов`язань з послати таких послуг.
Крім того, в матеріалах справи відсутні докази звернення відповідача до позивача із заявою про ненадання послуг, чи надання послуг неналежним чином.
Укладаючи договір про надання послуг № 04/10-2020 від 01.04.2020, ТОВ «Контейнери України» погодилося з його умовами. Отже, на переконання суду, оскільки отримання відповідних послуг за договором відповідачем не заперечується, невиконання ТОВ «Контейнери України» умов договору щодо проведення оплати за надані послуги, не є підставою для відмови від виконання умов договору, зокрема, через непідписання відповідачем актів надання послуг або неотримання відповідного рахунку.
Крім того, відповідачем не заперечувалось, що ним було отримано претензію позивача № 23/12-22 від 23.12.2022, де останнім було вказано перелік наданих послуг та загальну суму вартості таких послуг, проте, наразі, жодних доказів наявності у відповідача претензій щодо якості та/або вартості отриманих послуг матеріали справи не містять.
Так, загальні засади функціонування платіжних систем і систем розрахунків в Україні, поняття та загальний порядок проведення переказу коштів у межах України, встановлює відповідальність суб`єктів переказу, а також визначає загальний порядок здійснення нагляду (оверсайта) за платіжними системами визначено законом «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні».
Згідно з п. 1.30 ст. 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» платіжне доручення-розрахунковий документ, який містить доручення платника банку, здійснити переказ визначеної в ньому суми коштів зі свого рахунка на рахунок отримувача.
Відповідно до п. 1.35 ст. 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» розрахунковий документ - документ на переказ коштів, що використовується для ініціювання переказу з рахунка платника на рахунок отримувача.
Пунктом 1.7. Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 21.01.2004 № 22 кошти з рахунків клієнтів банки списують лише за дорученнями власників цих рахунків (включаючи договірне списання коштів згідно з главою 6 цієї Інструкції) або на підставі розрахункових документів стягувачів згідно з главами 5 та 12 цієї Інструкції.
Згідно з п. 3.8. вказаної Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті реквізит: «Призначення платежу» платіжного доручення заповнюється платником так, щоб надавати повну інформацію про платіж та документи, на підставі яких здійснюється перерахування коштів отримувачу. Повноту інформації визначає платник з урахуванням вимог законодавства України. Платник відповідає за дані, що зазначені в реквізиті платіжного доручення: «Призначення платежу». Банк перевіряє заповнення цього реквізиту на відповідність вимогам, викладеним у цій главі, лише за зовнішніми ознаками.
Отже, право визначати призначення платежу в платіжних документах згідно вказаних норм належить виключно платнику.
З приводу наведеного слід також зауважити, що у випадку, коли в графі платіжного доручення «призначення платежу» відсутні посилання на період, дату, номер договору, згідно якого здійснюється платіж, тощо, такий період має визначатись одержувачем відповідно до умов договору між платником та одержувачем коштів. Якщо відповідні застереження у договорі відсутні, то у разі наявності заборгованості платежі мають відноситись на погашення заборгованості в хронологічному порядку: починаючи з тієї, що виникла у найдавніший період, до повного її погашення.
Наведений вище алгоритм розподілу коштів врегульований в статті 534 Цивільного кодексу України, яка визначає правила виконання грошового зобов`язання, якщо наявна сума грошей є меншою за суму боргу, і вимоги кредитора в повному обсязі не можуть бути задоволені. У такому випадку вимоги кредитора погашаються у встановленій черговості: - у першу чергу відшкодовуються витрати кредитора, пов`язані з одержанням виконання. В даному випадку мова йдеться про судові витрати, витрати на сплату держмита та інших обов`язкових платежів, витрати на юридичну допомогу тощо. Такі витрати мають бути підтверджені кредитором (наприклад, підлягатиме стягненню за рішенням суду тощо); - у другу чергу підлягають сплаті проценти та неустойка, в разі їх нарахування на підставі договору або закону; - і лише в третю чергу сплачується основна сума боргу. Інший порядок погашення вимог кредитора може бути встановлений договором. Сторони можуть передбачити, наприклад, першочергове погашення основної суми боргу або інші правила тощо. Можливість застосування положень статті 534 Цивільного кодексу України безпосередньо залежить від змісту реквізиту «призначення платежу» платіжного доручення, згідно з яким боржник здійснював платіж кредиторові на виконання грошового зобов`язання. Це означає, що якщо платник (боржник) здійснює переказ коштів, чітко зазначаючи призначення платежу - погашення основного боргу (оплата товару, робіт, послуг), черговість, встановлена статтею 534 цього Кодексу застосовуватися не може.
Оскільки матеріали справи не містять мотивованої відмови відповідача від підписання актів надання послуг за спірний період, при цьому, наявна часткова оплата наданих позивачем послуг, суд дійшов висновку, що вказані послуги вважаються прийнятими відповідачем без зауважень.
Здійснивши оцінку доводів та заперечень відповідача, суд не приймає їх до уваги, оскільки відповідач не подав суду жодного доказу на спростування обставин, що послуги, зазначені позивачем, не були отримані ТОВ «Контейнери України» або не відповідають умовам договору.
З урахуванням встановлених обставин суд приходить до висновку про наявність факту порушення відповідачем прав позивача за захистом яких останній звернувся, оскільки матеріалами справи підтверджено факт надання позивачем послуг та відсутність повної та своєчасної оплати зі сторони відповідача за надані послуги.
Пункт 3 частини 2 статті 129 Конституції України визначає одним із принципів судочинства змагальність сторін та свободу в наданні ними своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Згідно з частинами 1, 3 статті 74, частиною 1 статті 77 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Отже, обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.
Статтею 76 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Будь-які подані учасниками процесу докази підлягають оцінці судом на предмет належності і допустимості. Вирішуючи питання щодо доказів, господарські суди повинні враховувати інститут допустимості засобів доказування, згідно з яким обставини справи, що відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Що ж до належності доказів, то нею є спроможність відповідних фактичних даних містити інформацію стосовно обставин, які входять до предмета доказування з даної справи.
Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, яким суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою.
На сьогодні у праві існують такі основні стандарти доказування: «баланс імовірностей» (balance of probabilities) або «перевага доказів» (preponderance of the evidence); «наявність чітких та переконливих доказів» (clear and convincing evidence); «поза розумним сумнівом» (beyond reasonable doubt).
17.10.2019 набув чинності Закон України № 132-IX від 20.09.2019 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні», яким було, зокрема внесено зміни до України змінено назву статті 79 ГПК з «Достатність доказів» на нову «Вірогідність доказів» та викладено її у новій редакції, фактично впровадивши в господарський процес стандарт доказування «вірогідності доказів».
У рішенні Європейського Суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Brualla Gomez de La Torre v. Spain» від 19.12.1997 наголошено про загальновизнаний принцип негайного впливу процесуальних змін на позови, що розглядаються.
Стандарт доказування «вірогідності доказів», на відміну від «достатності доказів», підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.
Відповідно до статті 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.
Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).
Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі «Дж. К. та Інші проти Швеції» («J.K. AND OTHERS v. SWEDEN») ЄСПЛ наголошує, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".
Схожий стандарт під час оцінки доказів застосовано у рішенні ЄСПЛ від 15.11.2007 у справі «Бендерський проти України» («BENDERSKIY v. Ukraine»), в якому суд оцінюючи фактичні обставини справи звертаючись до балансу вірогідностей вирішуючи спір виходив з того, що факти встановлені у експертному висновку, є більш вірогідним за інші докази.
На думку суду надані позивачем докази, про які суд вказував вище, є вірогідними. Відповідач не подав доказів на спростування вірогідності доказів наданих позивачем та не подав доказів, які б суд міг визнати більш вірогідними ніж ті, що наявні у матеріалах справи.
Враховуючи зазначені норми чинного законодавства України та обставини справи, господарський суд вважає, що вимоги позивача є обґрунтованими та доведеними належними доказами, у зв`язку з чим підлягають задоволенню, оскільки зобов`язання повинні виконуватись належним чином та у встановлені строки.
Надаючи оцінку доводам учасників судового процесу судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч.5 ст.236 Господарського процесуального кодексу України).
Суд зазначає, що враховуючи положення частини 1 статті 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 №475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів № 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 №3477-IV (3477-15) «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.
З приводу висвітлення всіх доводів учасників справи суд враховує практику Європейського суду з прав людини, який у рішенні в справі «Серявін та інші проти України» (SERYAVINOTHERS v. UKRAINE) вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994р. Європейського суду з прав людини у справі «Руїс Торіха проти Іспанії»). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.
У рішенні Суду у справі Трофимчук проти України №4241/03 від 28.10.2010 Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод сторін.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд також спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
З огляду на вищевикладене, всі інші заяви, клопотання, доводи та міркування учасників судового процесу залишені судом без задоволення та не прийняті до уваги як необґрунтовані та безпідставні.
Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд керується положеннями ст. 129 Господарського процесуального кодексу України та покладає на відповідача витрати по сплаті судового збору.
Керуючись ст.ст. 2, 13, 76, 79, 86, 129, 232, 233, 237 - 240 Господарського процесуального кодексу України, суд -
1. Позов - задовольнити повністю.
Рішення господарського суду набирає законної сили в порядку ст.241 ГПК України.

Наказ видати відповідно до ст. 327 ГПК України

Повний текст рішення складено 09 травня 2023 р.

Суддя О.В. Цісельський