ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
"02" травня 2023 р. м. Рівне Справа № 918/995/22
Господарський суд Рівненської області у складі судді А.Качура,
розглянув матеріали заяви відповідача 1 про відшкодування судових витрат
у справі за позовом: ОСОБА_1
до відповідача 1: ОСОБА_2
до відповідача 2: ОСОБА_3
про: розірвання договору купівлі - продажу частки в товаристві з відкладною обставиною від 13.09.2021 року та корпоративного договору від 13.09.2021 року
секретар судового засідання: С.Коваль
від позивача: не з`явився
від відповідача 1: Д.Дробот
від відповідача 1: не з`явився
ОСОБА_4 звернувся до Господарського суду Рівненської області з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про розірвання договору купівлі - продажу частки в товаристві з відкладною обставиною від 13.09.2021 року та корпоративного договору від 13.09.2021 року.
Рішенням Господарського суду Рівненської області від 04 квітня 2023 року в задоволенні позову відмовлено.

10 квітня 2023 року відповідачем 1 подано заяву про відшкодування витрат понесених на правничу допомогу за якою відповідач 1 просить суд стягнути з позивача 151 049,00 грн витрат на професійну правничу допомогу та інших витрат. Заява отримана та зареєстрована канцелярією Господарського суду Рівненської області 17 квітня 2023 року.

Ухвалою суду від 18 квітня 2023 року судове засідання для вирішення питання про судові витрати призначено на 02 травня 2023 року.

02 травня 2023 року від позивача надійшла заява про зменшення витрат на правову допомогу.

Розглянувши заяву відповідача 1 про відшкодування судових витрат суд прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення вимог ОСОБА_2 про відшкодування судових витрат.

Такий висновок судом зроблено з огляду на наступні обставини.

Відповідно до правил частини 1 статті 124 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи.

У поданому відповідачем 1 відзиві на позов вказано, що попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат складає 150 000,00 грн.

Згідно з нормами частини 3 статті 124 ГПК України попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.

Відповідно до частини 8 статті 129 ГПК України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Рішення суду першої інстанції у справі ухвалено 04 квітня 2023 року, заява відповідача 1 про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу подана до суду 10 квітня 2023 року, тобто заява подана в межах встановленого строку на її подання.

У зв`язку з викладеним суд робить висновок про наявність правових підстав для розгляду заяви відповідача про розподіл судових витрат по суті.

Розглянувши подану заяву про розподіл судових витрат суд зауважує таке.

Частинами 2-6 статті 126 ГПК України передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до частини 5 статті 129 ГПК України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Отже, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.

Крім того, необхідно вказати, відповідно до частини 4 статті 236 ГПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, які викладені у постановах Верховного Суду.

Одним із принципів господарського судочинства, який передбачено положеннями статті 129 ГПК України, є відшкодування судових витрат стороні, на користь якої ухвалене судове рішення. Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

На підтвердження понесених судових витрат на професійну правничу допомогу відповідачем було подано: копію додаткової угоди від 16 січня 2023 року, копії доказів понесення витрат що пов`язані з вчиненням інших дій.

Водночас суд зауважує, що як на підставу для стягнення судових витрат відповідач 1 посилається на додаткову угоду до договору про надання правової допомоги від 23 травня 2022 року, а проте сам договір про надання правової допомоги від 23 травня 2022 року в матеріалах справи відсутній, відповідачем 1 вказаний договір до матеріалів справи не долучено.

Дослідивши додаткову угоду від 16 січня 2023 року суд відзначає, що згідно з умовами пункту 1 вказаної додаткової угоди сторони погодили внести зміни до пункту 4.1.2. пункту 4 статті 4 "Виплата гонорару та додаткових виплат".

Сторони підтверджують що усі інші умови договору про надання правової допомоги від 23 травня 2022 року залишаються чинними без змін (пункт 2 додаткової угоди).

Дійсна додаткова угода є невід`ємною частиною договору про надання правової допомоги від 23 травня 2022 року (пункт 3 угоди).

Відповідно до положень частини 8 статті 129 ГПК України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Як визначено у пункті 1 частини 2 статті 126 ГПК України розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Таким чином, для доведення розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката обов`язковим є подання відповідних доказів, зокрема договору про надання правничої допомоги стороні у справі.

Всупереч наведеним процесуальним правилам відповідач не надав суду договір про надання правничої допомоги від 23 травня 2022 року.

Суд зазначає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (стаття 626 ЦК України).

За змістом статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до статті 26 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Так, договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (стаття 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність").

А проте, з огляду на ненадання суду договору про надання правничої допомоги від 23 травня 2022 року, суд позбавлений можливості встановити всі умови правочину на підставі яких заявник просить суд стягнути судові витрати, зокрема суд позбавлений можливості встановити предмет договору, строк його дії, умови засвідчення передання/отримання наданих послуг, та безпосередньо факт укладення такого правочину.

Заявником надано суду додаткову угоду якою внесено зміни до пункту 4.1.2., тобто суд позбавлений можливості дослідити умови решти пунктів договору (у випадку якщо він дійсно укладений).

З додаткової угоди від 16 січня 2023 року слідує, що сторонами погоджено об`єм, загальну вартість наданих послуг та порядок оплати, а проте вирішення питання про стягнення витрат за договором не може ґрунтуватись на дослідженні лише одного пункту договору без дослідження всіх умов правочину.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі № 826/1216/16).

Також в питанні надання доказів варта уваги позиція Верховного Суду у справі № 922/2604/20, де вказано, що відсутність документального підтвердження надання правової допомоги (договору надання правової допомоги, детального опису виконаних доручень клієнта, акту прийому-передачі виконаних робіт, платіжних доручень на підтвердження фактично понесених витрат клієнтом тощо) є підставою для відмови у задоволенні заяви про розподіл судових витрат у зв`язку з недоведеністю їх наявності.

Згідно з вимогами статті 13 ГПК України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до статті 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За приписами статті 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до статті 77 ГПК України, обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

З врахуванням наведеного суд відмовляє у задоволенні заяви ОСОБА_2 про відшкодування судових витрат в розмірі 150 000,00 грн.

Щодо вимог про стягнення 1 049,67 грн витрат на направлення поштової кореспонденції суд відзначає наступне.

Обґрунтовуючи вимоги про стягнення 1 049,67 грн відповідач вказує, що ним понесено витрати на направлення сторонам поштової кореспонденції (відзиву та доповнень до відзиву).

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору повинен бути обґрунтованим.

Також, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява № 19336/04).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Отже, суд зобов`язаний оцінити рівень витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою і неминучою.

Суд зауважує, що до витрат, які вказує відповідач віднесено зокрема витрати на поштові відправлення суду та учасникам справи копій відзиву від 23.01.2023 № 23/23-01 на позовну заяву в сумі 749,55 грн та поштові витрати на відправлення копії доповнень від 20.03.2023 № 23/20-03 до відзиву на позовну заяву.

Як видно з наданих суду доказів такі поштові відправлення направлялися учасникам справи та суду цінними листами з описом вкладення, що відобразилося на їх вартості.

Зокрема до витрат щодо направлення цих документів учасникам справи включено витрати на надсилання позивачу копії відзиву у справі цінним листом з описом вкладення, що був адресований позивачу на його адресу у Естонську Республіку, вартість пересилання становить 665,55 грн, що обрахована від маси поштової кореспонденції (0,400 кг). Як видно з опису вкладення до цінного листа направленого відповідачем на ім`я позивача у Естонську Республіку, більшість документів, долучених до відзиву становила переписка учасників цього спору та листування юридичних осіб, які належать учасникам спору. А отже подання таких доказів у такому об`ємі не було необхідним, оскільки такі докази є у відповідних учасників справи. Суд зауважує, що частину долучених до відзиву доказів також було додано до позову позивачем.

Суд звертає увагу, що відповідно до положень статей 172, 259, 291 ГПК України, обов`язок надіслати учасникам справи копії заяви по суті справи (позовна заява, апеляційна та касаційна скарги) та копії доданих до неї документів листом з описом, лежить лише на особі, яка ініціює відповідне провадження: позивач, особа, яка подає апеляційну чи касаційну скаргу. Натомість відповідач не зобов`язаний надсилати копію відзиву та доданих до нього документів цінним листом з описом вкладення.

Відповідач не був зобов`язаний направляти відзив з доданими документами позивачу у іншу країну, адже у позові була зазначена адреса уповноваженого представника позивача в Україні: адвоката Корень О.М., яка і зверталася до суду із даним позовом.

Більше того, відповідач міг скористатися іншим видом зв`язку, що не несло би для нього жодних витрат - електронною поштою, адже в позові заявник вказав власну електронну пошту (електронну пошту уповноваженого представника) та електронну пошту відповідача 2, що відповідає вимогам статті 162 ГПК України.

Також суд зауважує, що представник відповідача адвокат Дробот Д.М., як і представник позивача адвокат Корень О.М., зареєстрований в системі "Електронний суд", має кабінет ЕС.

Як видно зокрема з пункту 6.5. розділу ІІ (основні функції ЄСІТС) Єдина судова інформаційно-телекомунікаційна система (ЄСІТС) серед іншого забезпечує обмін документами та інформацією (надсилання та отримання документів та інформації, спільна робота з документами) в електронній формі, зокрема між учасниками судового процесу.

Відповідно до частини 6 статті 6 ГПК України, адвокати, нотаріуси, приватні виконавці, арбітражні керуючі, судові експерти, державні органи, органи місцевого самоврядування, суб`єкти господарювання державного та комунального секторів економіки та особи, які провадять клірингову діяльність у значенні, наведеному в Законі України "Про ринки капіталу та організовані товарні ринки", реєструють офіційні електронні адреси в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі в обов`язковому порядку. Інші особи реєструють свої офіційні електронні адреси в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі в добровільному порядку.

Відповідно до частини 8 статті 6 ГПК України реєстрація в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі не позбавляє права на подання документів до суду в паперовій формі. Особи, які зареєстрували офіційні електронні адреси в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі, можуть подати процесуальні, інші документи, вчинити інші процесуальні дії в електронній формі виключно за допомогою Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, з використанням власного електронного підпису, прирівняного до власноручного підпису відповідно до Закону України "Про електронні довірчі послуги", якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Таким чином, відповідач, маючи право обрати у який спосіб направити свій відзив іншим учасникам справи не повинен обтяжувати таких учасників своїми витратами, котрі могли бути меншими або взагалі нульовими.

Відповідно до положень частини 5 статті 165 ГПК України, копія відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи повинна бути надіслана (надана) одночасно з надісланням (наданням) відзиву до суду. Разом з тим суд зауважує, що процесуальний закон не вимагає надсилати відзив з доданими до нього документами саме поштовим зв`язком у вигляді цінного листа з описом вкладення.

Відповідач має право надсилати копію заяв поштою, електронною поштою чи кур`єрською службою доставки, а проте такі витрати не можуть вважатися неминучими та необхідними, відносяться до сфери розсуду сторони яка обирає ту чи іншу форму надіслання копії відповідної заяви іншим учасникам справи, а отже не повинні обтяжувати іншу сторону. Приміром, направлення копії заяви позивачу та іншому відповідачу електронною поштою, електронні адреси яких наведено позивачем у позові, взагалі не становили би жодних витрат для відповідача.

Відповідно до пунктів 2, 3 частини 5 статті 129 ГПК України, під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує (серед іншого) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо.

Згідно з правилами частини 9 статті 129 ГПК України, у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

Суд зауважує, що за результатами розгляду справи № 918/995/22 по суті встановлено неукладеність договору купівлі-продажу частки в товаристві з відкладальною обставиною від 13 вересня 2021 року. В ході судового розгляду справи також встановлено, що оспорюваний договір не виконаний сторонами (повністю чи частково) і не може бути виконаний без внесення змін до нього, що дає суду підстави кваліфікувати його таким, що не відбувся.

А проте, під час розгляду справи по суті представник відповідача адвокат Дробот Д.М. стверджував перед судом безпідставне твердження стосовно певних обставин, які мають значення для справи, а саме щодо виконання сторонами спірного договору, що зафіксовано технічним записом судового засідання 04.04.23 ("договір виконується сторонами").

Водночас суд зазначає, що рішення у справі прийнято судом керуючись принципом "jura novit curia" ("суд знає закони"), а не з підстав та мотивів на які посилався відповідач у своїх запереченнях (відзиві), а отже вказані витрати є необґрунтованими щодо предмету спору, оскільки вчинення відповідачем 1 процесуальних дій не спричинило будь-яких наслідків для вирішення спору, а отже керуючись положеннями частини 5 статті 129 ГПК України, суд не знаходить підстав для покладення вказаних витрат на позивача, а такі витрати необхідно залишити за заявником.

З врахуванням вищенаведеного, суд робить висновок, що у задоволенні вимог ОСОБА_2 про відшкодування судових витрат необхідно відмовити.

Керуючись статтями 123, 126, 129, 238, 244 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Відмовити у задоволенні вимог ОСОБА_2 про відшкодування судових витрат.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч.ч. 1, 2 ст. 241 ГПК України).

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (ч. 1 ст. 256 ГПК України).

Інформацію по справі, що розглядається, можна отримати на сторінці суду на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет за веб-адресою: http://rv.arbitr.gov.ua/sud5019/.

Додаткове рішення підписане 08.05.23

Суддя Андрій Качур