УХВАЛА

02 травня 2023 року

м. Київ

cправа № 912/878/21

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Волковицька Н. О. - головуючий, Могил С. К., Случ О. В.,

секретар судового засідання - Мельникова Л. В.,

розглянувши касаційну скаргу заступника керівника Дніпропетровської обласної прокуратури

на рішення Господарського суду Кіровоградської області від 19.07.2022 (суддя Кабакова В. Г.) та постанову Центрального апеляційного господарського суду від 08.12.2022 (Вечірко І. О. - головуючий суддя, судді Іванов О. Г., Дармін М. О.) у справі

за позовом Заступника керівника Кіровоградської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Великоандрусівської сільської ради Олександрійського району Кіровоградської області

до 1) Олександрійської районної державної адміністрації Кіровоградської області,

2) Фізичної особи - підприємця Лозінського Вадима Дем`яновича

про усунення перешкод у користуванні водним об`єктом та земельною ділянкою, визнання недійсним договору, зобов`язання повернути земельну ділянку,

(У судове засідання з`явилися: прокурор - Голуб Є. В., представник фізичної особи-підприємця Лозінського В. Д. - Скляров О .І.),

ВСТАНОВИВ:

1. До Господарського суду Кіровоградської області надійшла позовна заява заступника керівника Кіровоградської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Кіровоградської обласної державної адміністрації до Світловодської районної державної адміністрації Кіровоградської області та до Приватного підприємця Лозінського Вадима Дем`яновича (далі - ПП Лозінський В. Д.) про таке:

- усунути перешкоди власнику - державі в особі Кіровоградської обласної державної адміністрації - у користуванні та розпорядженні водним об`єктом та земельною ділянкою водного фонду шляхом визнання недійсним розпорядження голови Світловодської районної державної адміністрації від 05.02.2007 № 83-р;

- усунути перешкоди власнику - державі в особі Кіровоградської обласної державної адміністрації - у користуванні та розпорядженні водним об`єктом та земельною ділянкою водного фонду шляхом визнання недійсним договору оренди землі від 01.09.2008, укладеного між Світловодською районною державною адміністрацією та ПП Лозінським В. Д., зареєстрованого 13.11.2008 у Державному реєстрі земель за № 0.

- зобов`язати ПП Лозінського В. Д. повернути державі в особі Кіровоградської обласної державної адміністрації земельну ділянку загальною площею 326,95 га, з них: водне дзеркало - 272,30686 га; захисна смуга (пасовища) - 25,72393 га; болото -26,00275 га; споруда дамби - 2,91410 га із земель водного фонду Микільської сільської ради Світловодського району Кіровоградської області, з покладенням на відповідачів витрат по сплаті судового збору.

В обґрунтування позовних вимог прокурор зазначає, що при наданні спірної земельної ділянки державної власності в оренду, було допущено порушення вимог ст. 20, 25, 50 Закону України "Про землеустрій". Крім того, водний об`єкт у користування ПП Лозінському В. Д. було передано не уповноваженим органом - Світловодською районною державною адміністрацією Кіровоградської області та без відповідного погодження договору з державним органом охорони навколишнього природного середовища та водного господарства.

2. Рішенням Господарського суду Кіровоградської області від 19.07.2022 у справі № 912/878/21, залишеним без змін постановою Центрального апеляційного господарського суду від 08.12.2022 у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішення судів аргументовані тим, що Рибницький став на Цибульниковій затоці (басейн річки Дніпро) біля сіл Золотарівка-Микільське Світловодського району Кіровоградської області - є водним об`єктом загальнодержавного значення, орендодавцем яких, зокрема, з метою риборозведення, відповідно до статті 51 Водного кодексу України (далі - ВК України) є місцеві державні адміністрації, оскільки на час видання оскаржуваного розпорядження та підписання спірного договору, Кабінетом Міністрів України не було визначено розподілу повноважень щодо передачі в оренду вказаних об`єктів.

За змістом статті 124 ЗК України (в редакції, на час виникнення спірних правовідносин) підставою надання в оренду земельної ділянки державної або комунальної форми власності та передумовою укладення відповідного договору є рішення особи, яка здійснює розпорядження нею від імені власника. Як вбачається із змісту розпорядження Голови Світловодської районної державної адміністрації від 05.02.2007 № 83-р земельна ділянка передається Лозінському В. Д. в оренду терміном на 25 років для риборозведення на підставі статті 6 Закону України "Про місцеві державні адміністрації", статей 17, 58, 59, 93, 124 ЗК України, стаття 5 Закону України "Про оренду землі".

Відповідно до паспорту рибницького ставу на Цибульниковій затоці біля сіл Золотарівка-Микільське Світловодського району Кіровоградської області, розробленого Українським державним інститутом проектування підприємств рибного господарства і промисловості "Укррибпроект" - проект нагульного рибницького ставу розроблений колишнім Київським відділенням інституту "Гідрорибпроект" (теперішній Український державний інститут проектування підприємств рибного господарства і промисловості "Укррибпроект") у 1980 році під назвою "Нагульний став рибколгоспу ім. Петровського в Цибульниковій затоці Кіровоградської області. Будівництво ставу здійснено у 1981- 1984 роках. Оскільки раніше вже було розроблено проект рибницького ставу на підставі нормативно-правових, економічних, технічних документів щодо обґрунтування заходів з використання та охорони земель, а тому така земельна ділянка, межі якої визначено в натурі (на місцевості), надається у користування або безоплатно передається у власність без зміни її цільового призначення та не потребує розроблення проекту відведення.

Відсутність державної реєстрації додаткової угоди не спростовує правомірність передання відповідачу-2 в оренду земельної ділянки, не призводить до недійсності самого договору оренди та не дає підстав для визнання судом недійсним спірного договору.

У позовній заяві прокурора в якості підстав для повернення орендованої земельної ділянки не було зазначено відсутність укладеної додаткової угоди до договору оренди землі, як було передбачено розпорядженням голови Кіровоградської обласної державної адміністрації від 09.11.2007 № 774-р "Про методичні рекомендації по наданню водойм загальнодержавного значення, розташованих на території області на умовах оренди".

Посилання прокурора на статтю 122 ЗК України, суд спростував виходячи з її змісту, оскільки вказана норма визначає повноваження органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування по наданню земельних ділянок юридичним особам у постійне користування, у той час як спір стосується орендних правовідносин.

3. Заступник керівника Дніпропетровської обласної прокуратури звернувся до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій просить рішення судів попередніх інстанцій скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Підставою касаційного оскарження є пункт 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України).

4. Обґрунтовуючи підставу оскарження, передбачену пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, заявник зазначає, що судами неправильно застосовано приписи статей 116, 118, 122, 123, 124 ЗК України, 631, 638, 640 ЦК України, 20, 25, 50 Закону України «Про землеустрій», 13 Закону України «Про оцінку земель» без урахування висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 05.07.2018 у справі № 917/1461/17, від 19.09.2019 у справі № 615/1267/16-ц, від 13.07.2022 у справі № 911/1/20, від 26.06.2019 у справі № 671/790/15-ц.

5. Дослідивши доводи, викладені у касаційній скарзі, та матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для закриття касаційного провадження у справі № 912/878/21 з огляду на таке.

Згідно з пунктом 5 частини 1 статті 296 ГПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини 2 статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

Зазначена норма процесуального права спрямована на формування усталеної судової практики вирішення господарських спорів, що виникають із подібних правовідносин, а її застосування судом касаційної інстанції свідчитиме про дотримання принципу правової визначеності.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19 вказала, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

Отже для розгляду касаційної скарги у межах підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України необхідно встановити, що суди попередніх інстанцій неправильно застосували норму права, всупереч наявним висновкам Верховного Суду щодо застосування такої норми у правовідносинах, які є подібними зі справою, яка розглядається.

Однак Верховний Суд зауважує, що справи, на які посилається скаржник на обґрунтування підстави касаційного оскарження, стосуються інших обставин, які не можна вважати релевантними щодо відносин у справі № 912/878/21.

У справі № 671/790/15-ц прокурор звернувся до суду з позовом в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області та Волочиської районної державної адміністрації Хмельницької області про внесення змін до договору оренди землі, а саме у пункт 9 договору, посилаючись на те, що орендна плата за користування земельними ділянками державної та комунальної власності є регульованою ціною, яка розраховується від нормативної грошової оцінки земель, а її розмір встановлюється у договорі. Разом із тим, нормативна грошова оцінка вказаної в договорі оренди земельної ділянки не проведена, а тому вважав, що до вищевказаного договору оренди, а саме у пункт 9 підлягають внесенню зміни шляхом встановлення річної орендної плати у розмірі 10 802,85 грн. Висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 26.06.2019, на який посилається скаржник у контексті підстави оскарження стосується того, що для визнання договору оренди землі недійсним необхідним є непроведення на момент укладення договору нормативно-грошової оцінки земельної ділянки, яка є основою для визначення розміру орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності. У той же час, як убачається із матеріалів справи та, зокрема, змісту позовної заяви у справі № 912/878/21, серед підстав позовних вимог не зазначалося про відсутність нормативно-грошової оцінки спірної земельної ділянки. Відповідно, зазначені обставини також не оцінювалися судами попередніх інстанцій під час прийняття оскаржених судових рішень, а тому справа № 671/790/15-ц не є подібною зі справою, що розглядається з огляду на різний зміст правовідносин, підстави позовних вимог та правове регулювання.

У справі № 917/1461/17 Заступник прокурора Полтавської області звернувся з позовом до Решетилівської районної державної адміністрації Полтавської області та Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Хлібороб" про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки та зобов`язання Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Хлібороб" звільнити земельну ділянку. Постановою Верховного Суду від 05.07.2018 справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції та вказано на те, що судами не здійснено належного та ретельного з`ясування обґрунтованості доводів прокурора про неможливість Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області, як органу виконавчої влади, через який держава Україна реалізує право державної власності на спірну земельну ділянку, звертатися з відповідним позовом, а отже і правомірності пред`явлення даного позову прокурором саме без зазначення Головного управління в якості позивача. Інших висновків щодо розгляду справи по суті вказана постанова не містить. У свою чергу, висновки на які посилається скаржник у справі № 912/878/21 на обґрунтування підстави касаційного оскарження є мотивами судів першої і апеляційної інстанцій, а не правовими висновками Верховного Суду, а тому колегія суддів не убачає підстав вважати їх застосовними у розумінні приписів частини першої статті 287 ГПК України.

У справі № 615/1267/16-ц керівник Дергачівської місцевої прокуратури Харківської області в інтересах держави в особі Харківської обласної державної адміністрації звернувся з позовом про визнання незаконними розпорядження Валківської районної державної адміністрації від 11.06.2010 № 390 та від 14.11.2011 № 695 та визнання недійсним договору оренди земельної ділянки від 19.07.2012. Верховний Суд, залишаючи без змін постанову апеляційного господарського суду у вказаній справі, у постанові від 19.09.2019 вказав на те, що районні державні адміністрації мають обмежені повноваження щодо розпорядження земельними ділянками, при цьому такі обмеження встановлені виходячи з місця розташування земельної ділянки та цільового призначення їх використання. Зокрема, районні державні адміністрації мають право розпоряджатись земельними ділянками водного фонду лише для ведення водного господарства.

У той же час, як убачається зі змісту цієї постанови, Верховний Суд застосовував приписи ЗК України, зокрема статей 122-124 в редакції Закону України від 03.03.2011 № 3123-VI, якими було врегульовано особливості передачі в оренду земельної ділянки на момент виникнення правовідносин, які були предметом розгляду у справі № 615/1267/16-ц, тоді як у справі № 912/878/21 яка розглядається, прокурор звертаючись із позовними вимогами також посилався на приписи статей 122-124 ЗК України в редакції Закону України від 08.02.2006 № 3404-IV, діючій на момент виникнення спірних правовідносин, що є очевидно відмінним. Колегія суддів також зауважує, що висновки Верховного Суду у справі № 615/1267/16-ц, на яку посилається прокурор здійснювалися із застосуванням законодавства, яке було прийнято після виникнення спірних правовідносин. Таким чином, відсутні підстави вважати, що правовідносини у зазначених справах є подібними.

Колегія суддів відхиляє посилання скаржника на правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 13.07.2022 у справі № 911/1/20, оскільки направляючи справу на новий розгляд, Верховний Суд виходив з того, що суди при розгляді справи достеменно не встановили для яких потреб передавалася у користування спірна земельна ділянка, що є визначальним для правильного вирішення спору та не врахували висновки, викладені у постанові від 19.09.2019 у справі № 615/1267/16-ц, які з мотивів, викладених вище, не можуть бути застосовними до справи № 912/878/21.

Таким чином, зазначені скаржником правові висновки Верховного Суду не можуть бути розцінені як такі, що прийняті у подібних правовідносинах, оскільки відмінні як за змістом позовних вимог, так і правовим регулюванням, яке є ключовим у контексті доводів касаційної скарги.

5. З наведеного слідує, що, звертаючись із касаційною скаргою, обґрунтованою підставою оскарження, передбаченою пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК України, скаржник хоча і посилався на висновки Верховного Суду, але не врахував, що відповідні постанови повинні бути прийняті у подібних відносинах. Тобто важливим було довести, що суди попередніх інстанцій не врахували, що відповідні норми матеріального або процесуального права саме у подібних відносинах застосовуються інакше і на цьому вже акцентував увагу Верховний Суд. Саме виконання зазначених вимог надає Верховному Суду повноваження у межах приписів 300 ГПК України для перегляду судових рішень.

Оскільки зазначених вимог заявник не здійснив, а висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, на які посилався скаржник, обґрунтовуючи вимоги, заявлені у скарзі, стосуються правовідносин, які не є подібними до правовідносин у справі № 912/878/21, колегія суддів відповідно до пункту 5 частини 1 статті 296 цього Кодексу дійшла висновку про необхідність закриття касаційного провадження за касаційною скаргою заступника керівника Дніпропетровської обласної прокуратури на рішення Господарського суду Кіровоградської області від 19.07.2022 та постанову Центрального апеляційного господарського суду від 08.12.2022 у справі № 912/878/21.

Відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ спосіб, у який стаття 6 Конвенції (право на справедливий суд) застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді, може бути більш формальною (рішення у справах: "Levages Prestations Services v. France", № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23.10.1996; "Brualla Gуmez de la Torre v. Spain", № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19.12.1997).

Усталена практика ЄСПЛ наголошує, що право на касаційне оскарження не є безумовним, а тому встановлення законодавцем порядку доступу до касаційного суду не є обмеженням в отриманні судового захисту, оскільки це зумовлено виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким має на меті забезпечувати сталість та єдність судової практики, а не можливість проведення "розгляду заради розгляду". При цьому процесуальні обмеження зазвичай запроваджуються для забезпечення ефективності судочинства, а право на доступ до правосуддя, як відомо, не є абсолютним правом, і певні обмеження встановлюються законом з урахуванням потреб держави, суспільства чи окремих осіб (наведену правову позицію викладено в ухвалі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.11.2018 у справі № 910/4647/18).

Чинне законодавство України надає Верховному Суду право використовувати процесуальні фільтри, закріплені в пункті 5 частини 1 статті 296 ГПК України, що повністю узгоджується з прецедентною практикою ЄСПЛ, положеннями статті 129 Конституції України, завданнями і принципами господарського судочинства.

Керуючись статтями 234, 235, 296 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Касаційне провадження за касаційною скаргою заступника керівника Дніпропетровської обласної прокуратури на рішення Господарського суду Кіровоградської області від 19.07.2022 та постанову Центрального апеляційного господарського суду від 08.12.2022 у справі № 912/878/21 закрити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий Н. О. Волковицька

Судді С. К. Могил

О. В. Случ