РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

19.04.2023Справа № 910/20146/20 (910/9531/22)
За позовом Адвокатського об`єднання "Лоялті"(65045, м. Одеса, вул. Троїцька,45, офіс 511, ідентифікаційний номер 42655901)

до 1) Приватного підприємства "Агрошанс-2014"(65014, м. Одеса, Деволанівський узвіз, 12, прим. 15Н, ідентифікаційний номер 39311000;

2) Товариства з обмеженою відповідальністю "Підволочиськ Зерно" (21034, м. Вінниця, Немирівьске шосе, 26, ідентифікаційний номер 33649096)

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача-2 -Товариство з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Олійно-жирова компанія" (08171, Київська обл., Києво-Святошинський район, с. Хотів, вул. Промислова,3-Б, ідентифікаційний номер 31983539)

про визнання недійсним договору поруки.

в межах справи №910/20146/20

За заявою Товариства з обмеженою відповідальністю Торговий дім "Олійно-жирова компанія" (08171, Київська обл., Києво-Святошинський район, с. Хотів, вул. Промислова,3-Б, ідентифікаційний номер 31983539)

до Приватного підприємства "Агрошанс-2014" (65014, м. Одеса, Деволанівський узвіз, 12, прим. 15Н, ідентифікаційний номер 39311000)

про банкрутство

Суддя Мандичев Д.В.

Секретар судового засідання Судак С.С.

Представники сторін:

від позивача -Кучеренко Д.О.

від відповідача-1 -Бова Д.В.

від відповідача-2 -не з`явилися

ОБСТАВИНИ СПРАВИ :

У провадженні Господарського суду м. Києва знаходиться справа №910/20146/20 про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "Приватного підприємства "Агрошанс-2014".

До Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява Адвокатського об`єднання "Лоялті" до 1) Приватного підприємства "Агрошанс-2014"; 2) Товариства з обмеженою відповідальністю "Підволочиськ Зерно" про визнання недійсним договору поруки.

Ухвалою Господраського суду міста Києва від 30.09.2022 позовну заяву Адвокатського об`єднання "Лоялті" до 1) Приватного підприємства "Агрошанс-2014"; 2) Товариства з обмеженою відповідальністю "Підволочиськ Зерно" про визнання недійсним договору поруки залишено без руху. Встановлено Адвокатському об`єднанню "Лоялті" строк для усунення недоліків позовної заяви протягом 10 (десяти) днів з дня вручення даної ухвали.

До Господарського суду міста Києва надійшла заява позивача про усунення недоліків встановлених в ухвалі суду від 30.09.2022.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 24.10.2022 відкрито провадження у справі, підготовче засідання призначено на 30.11.2022, залучено у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача-2 -Товариство з обмеженою відповідальністю " Торговий дім "Олійно-жирова компанія" (08171, Київська обл., Києво-Святошинський район, с. Хотів, вул. Промислова,3-Б, ідентифікаційний номер 31983539).

29.11.2022 до Господарського суду міста Києва надійшло клопотання ліквідатора Приватного підприємства "Агрошанс-2014" про відкладення судового засідання.

29.11.2022 до Господарського суду міста Києва надійшов відзив ліквідатора Приватного підприємства "Агрошанс-2014".

29.11.2022 до Господарського суду міста Києва надійшов відзив третьої особи.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 30.11.2022 відкладено підготовче засідання на 18.01.2023.

У зв`язку з тим, що 18.01.2023 суддя Мандичев Д.В. перебуватиме у щорічній відпустці, суд ухвалою від 22.12.2022 призначив підготовче засідання на 08.02.2023.

08.02.2023 до Господарського суду міста Києва надійшло клопотання ліквідатора про розгляд справи без участі представника.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 08.02.2023 закрито підготовче засідання, призначено розгляд справи по суті на 22.03.2023.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 22.03.2023 відкладено розгляд справи по суті у судовому засіданні на 19.04.2023.

У судове засідання, призначене на 19.04.2023 з`явилися представники позивача та відповідача-1.

Представники відповідача-2 у судове засідання не з`явилися, причин неявки суду не повідомили, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлені належним чином.

Після виходу суду з нарадчої кімнати судом проголошено вступну та резолютивну частину рішення та повідомлено, що повне рішення буде складено у термін, передбачений ч. 6 ст. 233 ГПК України.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

18.04.2017 між ПП «Агрошанс-2014» (Позичальник/Боржник) та ТОВ «Підволочиськ Зерно» (Позикодавець) укладено договір безвідсоткової поворотної фінансової допомоги № ПЗ-18/04/17-Ф, відповідно до умов якого ТОВ «Підволочиськ Зерно» передає ПП «Агрошанс- 2014» в користування безвідсоткову поворотну фінансову допомогу на суму, що не повинна перевищувати 20 000 000,00 грн., а ПП «Агрошанс-2014» зобов`язується повернути її в повному обсязі в строк не пізніше 31.12.2018 року.

ТОВ «Підволочиськ Зерно» на виконання своїх обов`язків перерахувало на рахунок ПП «Агрошанс-2014» кошти у розмірі 12 420 318,00 грн.

У подальшому, на виконання своїх обов`язків з повернення фінансової допомоги, ПП Агрошанс-2014» повернуло ТОВ «Підволочиськ Зерно» 5 139 787,03 грн., тобто залишок не повернутих грошових коштів становив 7 280 530,97 грн.

Надалі, між ТОВ «Підволочиськ Зерно», ПП «Агрошанс-2014» та ТОВ «Об`єднана торгівельна мережа» укладено угоду про переведення боргу №27/12/18-3 від 27.12.2018 року, згідно умов якої ПП «Агрошанс-2014» винен ТОВ «Підволочиськ Зерно» борг у сумі 55 550 530,97 грн. згідно договору безвідсоткової поворотної допомоги № ПЗ-18/04/17-Ф від 18.04.2017 та договору № 03/04-17-01 від 03.04.2017 про відступлення права вимоги за договором поворотної фінансової допомоги № ПЗ-14/12/16-ф від 14.12.2016.

Таким чином, борг ПП «Агрошанс-2014» в тому числі, за договором № ПЗ-18/04/17-ф від 18.04.2017 у розмірі 7 280 530,97 грн. переведено на ТОВ «Об`єднана торгівельна мережа».

12.09.2019 ТОВ «Об`єднана торгівельна мережа» на виконання договору переведення боргу було сплачено 10 000,00 грн., у зв`язку із чим заборгованість за договором № ПЗ-18/04/17- ф від 18.04.2017 склала 7 270 530,97 грн.

Разом із цим, 21.01.2019 між ТОВ «Підволочиськ Зерно» та ПП «Агрошанс-2014» укладено договір поруки, за умовами п. 1.1. якого «Агрошанс-2014» (Поручитель) поручається перед ТОВ «Підволочиськ зерно» (Кредитор) за повне виконання зобов`язань ТОВ «Об`єднана торгівельна мережа» за договором безвідсоткової поворотної фінансової допомоги № ПЗ-18/04/17-Ф від 18.04.2017 року та за договором № 03/04-17-01 від 03.04.2017 року про відступлення права вимоги за договором поворотної фінансової допомоги № ПЗ-14/12/15-ф від 14.12.2016 року, які полягають у сплаті ТОВ «Об`єднана торгівельна мережа» заборгованості перед ТОВ «Підволочиськ зерно» у загальному розмірі 55 550 530 грн. 97 коп.

Пунктом 1.3 договору поруки визначено, що Поручитель відповідає перед Кредитором за виконання зобов`язання Боржника в повному обсязі. Поручитель відповідає в тому ж обсязі, що й Боржник, включаючи виконання основного зобов`язання, сплату штрафних санкцій, пені, що виникатимуть з Основних договорів.

Згідно з п. 1.4 договору поруки, сторони підтверджують, що згідно додаткової угоди № 21/01/19-3 від 21.01.2019 року до основних договорів ТОВ «Об`єднана торгівельна мережа» зобов`язується повернути надану поворотну фінансову допомогу за основними договорами не пізніше 31.12.2019 року.

Пунктом 2.2. договору поруки визначено, що Поручитель зобов`язаний самостійно виконати зазначений обов`язок боржника перед Кредитором протягом 3 (трьох) календарних днів шляхом перерахування відповідної суми на відповідний банківський рахунок Кредитора.

Відповідно до п. 3.2 договору поруки, порука за цим договором діє до 31.12.2023 року (строк поруки) або повного виконання Боржником зобов`язань за Основними договорами.

20.05.2020 між ТОВ «Підволочиськ Зерно» та ТОВ «Торговий дім «Олійно-жирова компанія» укладено договір про відступлення права вимоги № 20/05-20, згідно якого первісний кредитор ТОВ «Підволочиськ Зерно» відступає, а новий кредитор ТОВ «Торговий дім «Олійно- жирова компанія» набуває права вимоги, належні Первісному кредитору відповідно до (І) Договору безвідсоткової поворотної фінансової допомоги № ПЗ-18/04/17-ф від 18.04.2017 року та (II) Договору № 03/04-17-01 від 03.04.2017 року про відступлення права вимоги за договором фінансової допомоги № ПЗ-14/12/16-ф від 14.12.2016 року (п. 1.1. Договору відступлення права вимоги).

Пунктом 1.3. Договору відступлення права вимоги визначено, що до Нового кредитора переходять права Первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, включаючи, але не обмежуючись, право на стягнення неустойки за порушення Основних договорів Боржником та право вимагати від третіх осіб виконання зобов`язань за Основними договорами, забезпеченими неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності.

Додатковою угодою № 1 до договору відступлення права вимоги № 20/05-20 передбачено, що Первісний кредитор відступає, а Новий кредитор набуває право вимоги, належне Первісному кредитору відповідно до договору поруки від 21.01.2019 року.

У подальшому, враховуючи те, що ТОВ «Об`єднана торговельна мережа» не було виконано зобов`язання перед ТОВ «Торговий дім «Олійно-жирова компанія» з погашення заборгованості у розмірі 7 270 530,97 грн., яка виникла на підставі договору безвідсоткової поворотної фінансової допомоги № ПЗ-18/04/17-Ф від 18.04.2020 року та угоди про переведення боргу № 27/12/18-3 від 27.12.2018 року, ТОВ «Торговий дім «Олійно-жирова компанія» звернулось до Господарського суду міста Києва із заявою про відкриття провадження у справі банкрутство ПП «Агрошанс-2014».

Дані обставини встановлені ухвалою Господарського суду міста Києва від 08.02.2021 про відкриття провадження у справі № 910/20146/20 про банкрутство ПП «Агрошанс-2014», якою визнано грошові вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю Торговий дім "Олійно-жирова компанія" до Приватного підприємства "Агрошанс-2014" у розмірі 7 270 530,97 грн.

ПП «Агрошанс-2014» у відзиві на позовну заяву зазначило, що в позивача відсутнє порушене право щодо спірного правочину. Одночасно, боржник наголосив на неможливості застосування статті 42 Кодексу України з процедур банкрутства до спірних правовідносин, що виникли до введення даного кодексу в дію. Також боржник звернув увагу, що укладення договору поруки є економічно обґрунтованим, оскільки при переведенні боргу боржник мав сплатити грошові кошти за дане переведення, відтак надання поруки в такому випадку є гарантією для ТОВ "Торговий дім "Олійно-жирова компанія" щодо виконання зобов`язань боржником.

У відзиві на позовну заяву Товариство з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Олійно-жирова компанія" наголосило, що до спірних правовідносин не може бути застосована стаття 42 Кодексу України з процедур банкрутства, оскільки договір поруки укладений 21.01.2019 року. Крім того, боржник поручився за виконання зобов`язань ТОВ «Об`єднана торгівельна мережа», які сам перевів, проте кошти за переведення боргу не сплатив. При цьому, за умови визнання договору поруки недійсним, у ТОВ "Торговий дім "Олійно-жирова компанія" залишатиметься право вимоги до боржника за договором про переведення боргу. Одночасно, у відзиві наголошено на відсутності порушеного права позивача.

Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку задовольнити подану заяву з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 6 ст. 12 ГПК України господарські суди розглядають справи про банкрутство у порядку провадження, передбаченому цим Кодексом, з урахуванням особливостей, встановлених Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом".

Банкрутство за своєю природою є особливим правовим механізмом врегулювання відносин між неплатоспроможним боржником та його кредиторами, правове регулювання якого регламентовано Кодексом України з процедур банкрутства, який введено в дію з 21.10.2019 року, а до введення в дію цього Кодексу - Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", які визначають особливості провадження у справах про банкрутство, тобто є спеціальними у застосуванні при розгляді цих справ.

Законодавство у сфері банкрутства містить спеціальні та додаткові, порівняно із нормами ЦК України та ГК України, підстави для визнання оспорюваних правочинів недійсними, і застосовуються коли боржник перебуває в особливому правовому режимі, який врегульовано законодавством про банкрутство.

У контексті зазначеного можна зробити висновок, що застосування спеціальних норм законодавства про банкрутство можливо лише при наявності відкритого провадження у справі про банкрутство боржника, а відтак правочин (договір), укладений до відкриття провадження у справі про банкрутство, не може оцінюватись судом на предмет його відповідності/невідповідності вимогам спеціального закону про банкрутство.

21.10.2019 року введено в дію Кодекс України з процедур банкрутства від 18.10.2018 № 2597-VIII, який встановлює умови та порядок відновлення платоспроможності боржника-юридичної особи або визнання його банкрутом з метою задоволення вимог кредиторів, а також відновлення платоспроможності фізичної особи.

Згідно з пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень Кодексу України з процедур банкрутства з дня введення в дію цього Кодексу визнано таким, що втратив чинність, зокрема, Закон про банкрутство.

Відповідно до частини 1 статті 42 Кодексу України з процедур банкрутства правочини, вчинені боржником після відкриття провадження у справі про банкрутство або протягом трьох років, що передували відкриттю провадження у справі про банкрутство, можуть бути визнані недійсними господарським судом у межах провадження у справі про банкрутство за заявою арбітражного керуючого або кредитора, якщо вони завдали збитків боржнику або кредиторам, з таких підстав: боржник виконав майнові зобов`язання раніше встановленого строку; боржник до відкриття провадження у справі про банкрутство взяв на себе зобов`язання, внаслідок чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов`язань перед іншими кредиторами повністю або частково стало неможливим; боржник здійснив відчуження або придбав майно за цінами, відповідно нижчими або вищими від ринкових, за умови що в момент прийняття зобов`язання або внаслідок його виконання майна боржника було (стало) недостатньо для задоволення вимог кредиторів; боржник оплатив кредитору або прийняв майно в рахунок виконання грошових вимог у день, коли сума вимог кредиторів до боржника перевищувала вартість майна; боржник узяв на себе заставні зобов`язання для забезпечення виконання грошових вимог.

Згідно з ч. 2 ст. 42 Кодексу України з процедур банкрутства правочини, вчинені боржником протягом трьох років, що передували відкриттю провадження у справі про банкрутство, можуть бути визнані недійсними господарським судом у межах провадження у справі про банкрутство за заявою арбітражного керуючого або кредитора також з таких підстав: боржник безоплатно здійснив відчуження майна, взяв на себе зобов`язання без відповідних майнових дій іншої сторони, відмовився від власних майнових вимог; боржник уклав договір із заінтересованою особою; боржник уклав договір дарування.

У разі визнання недійсними правочинів боржника з підстав, передбачених частиною першою або другою цієї статті, кредитор зобов`язаний повернути до складу ліквідаційної маси майно, яке він отримав від боржника, а в разі неможливості повернути майно в натурі - відшкодувати його вартість грошовими коштами за ринковими цінами, що існували на момент вчинення правочину. За результатами розгляду заяви арбітражного керуючого або кредитора про визнання недійсним правочину боржника господарський суд постановляє ухвалу (частини 3, 4 ст. 42 Кодексу України з процедур банкрутства).

Відповідно до пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень Кодексу України з процедур банкрутства з дня введення в дію цього Кодексу подальший розгляд справ про банкрутство здійснюється відповідно до положень цього Кодексу незалежно від дати відкриття провадження у справі про банкрутство, крім справ про банкрутство, які на день введення в дію цього Кодексу перебувають на стадії санації, провадження в яких продовжується відповідно до Закону про банкрутство. Перехід до наступної судової процедури та подальше провадження у таких справах здійснюється відповідно до цього Кодексу.

Тлумачення пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень КУзПБ свідчить, що законодавцем за темпоральним принципом (принцип дії закону в часі) визначено пряму дію норм КУзПБ та їх застосування при розгляді справ про банкрутство незалежно від дати відкриття провадження у справі про банкрутство, за винятком справ, які на день введення в дію цього Кодексу (21.10.2019) перебувають на стадії санації (висновок сформований у постанові Верховного Суду у складі судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду від 01.10.2020 року у справі № 913/849/14).

У постанові Верховного Суду у складі судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду від 02.06.2021 року у справі № 904/7905/16 викладено висновок щодо застосування ст. 42 КУзПБ, за яким норми цієї статті з урахуванням приписів пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень цього Кодексу, який стосується процесуальних норм КУзПБ, застосовується до усіх заяв арбітражних керуючих та кредиторів, поданих після вступу в дію КУзПБ, а темпоральним критерієм її застосування є дата відкриття провадження у справі про банкрутство. Передбачений ст. 42 КУзПБ трирічний строк у будь-якому разі відраховується від дати відкриття провадження у справі про банкрутство. Такий строк з огляду на вступ в дію КУзПБ 21.10.2019 року може повноцінно діяти лише у разі відкриття відповідного провадження після 21.10.2022 року.

Разом з тим, з метою формування єдиної правозастосовчої практики, судова палата для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду в постанові від 28.10.2021 року у справі № 911/1012/13 дійшла висновку про уточнення правової позиції судової палати щодо застосування ст. 42 Кодексу України з процедур банкрутства та ст. 20 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" під час вирішення спорів про визнання недійсними правочинів, вчинених боржником до введення в дію Кодексу України з процедур банкрутства, викладеної у постанові Верховного Суду у складі палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду від 02.06.2021 року у справі №904/7905/16.

Так, Верховний Суд у складі судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду в постанові від 28.10.2021 року у справі № 911/1012/13 не вбачає підстав для відступу від висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 02.06.2021 року у справі № 904/7905/16 про те, що темпоральним критерієм застосування норми ст. 42 Кодексу України з процедур банкрутства є дата відкриття провадження у справі про банкрутство, що повністю узгоджується з наведеним вище правовим висновком, що критерієм для застосування норм ст. 42 Кодексу України з процедур банкрутства та ст. 20 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", у тому числі і до заяв, поданих після набрання чинності Кодексу України з процедур банкрутства, є дата відкриття провадження у справі про банкрутство.

Водночас, палата для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду в постанові від 28.10.2021 року у справі № 911/1012/13 уточнила викладений у постанові палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.06.2021 у справі № 904/7905/16 правовий висновок про те, що при застосуванні ст. 42 Кодексу України з процедур банкрутства слід керуватися загальновизнаним принципом щодо дії законів у часі під час визнання правочину недійсним, згідно з яким відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Так, дійсно, за загальновизнаним принципом права, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у ч. 1 ст. 58 Конституції України, згідно з якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце (рішення Конституційного Суду України від 09.02.1999 № 1- рп/99 (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів).

Проте, на відміну від загальних норм (ЦК України та ГК України), як зазначено вище, застосування спеціальних норм законодавства про банкрутство можливо лише при наявності відкритого провадження у справі про банкрутство боржника, коли боржник перебуває в особливому правовому режимі, а відтак правочин (договір), укладений до відкриття провадження у справі про банкрутство, не може оцінюватись судом на предмет його відповідності/невідповідності вимогам законодавства про банкрутство, чинного на час укладення цього правочину.

Крім цього, уточнено і висновок Верховного Суду у складі палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду, викладений у постанові від 02.06.2021 року у справі № 904/7905/16, стосовно того, що передбачений ст. 42 Кодексу України з процедур банкрутства трирічний строк у будь-якому разі відраховується від дати відкриття провадження у справі про банкрутство.

Аналіз норм ст. 42 Кодексу України з процедур банкрутства дає підстави для висновку, що приписами цієї норми чітко визначено, що ст. 42 Кодексу України з процедур банкрутства підлягає застосуванню до правочинів, вчинених боржником після відкриття провадження у справі про банкрутство або протягом трьох років, що передували відкриттю провадження у справі про банкрутство, а відтак норма ст.42 Кодексу України з процедур банкрутства, щодо відрахування трирічного строку, розширеному тлумаченню не підлягає.

Таким чином, оскільки провадження у даній справі №910/20146/20 про банкрутство Приватного підприємства "Агрошанс-2014" відкрито за ухвалою Господарського суду міста Києва від 08.02.2021, то, керуючись темпоральним принципом, в даному випадку підлягають застосуванню положення Кодексу України з процедур банкрутства.

Судова палата для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду в постанові від 28.10.2021 року у справі № 911/1012/13 зазначила, що укладення боржником договору поза межами "підозрілого періоду" не виключає можливості звернення зацікавлених осіб (арбітражного керуючого або кредитора) з позовами про захист майнових прав та інтересів з підстав, передбачених нормами ЦК України, ГК України чи інших законів.

У такому разі звернення в межах справи про банкрутство з позовом про визнання недійсним правочинів боржника на підставі загальних засад цивільного законодавства є належним способом захисту, який гарантує практичну й ефективну можливість захисту порушених прав кредиторів та боржника.

Аналогічний висновок викладено Верховним Судом у постанові від 02.06.2021 у справі № 904/7905/16.

Провадження у справі про банкрутство, на відміну від позовного провадження, призначенням якого є визначення та задоволення індивідуальних вимог кредиторів, має на меті задоволення сукупності вимог кредиторів неплатоспроможного боржника. Досягнення цієї мети є можливим за умови гарантування: 1) охорони інтересів кредиторів від протизаконних дій інших кредиторів; 2) охорони інтересів кредиторів від недобросовісних дій боржника, інших осіб; 3) охорони боржника від протизаконних дій кредиторів, інших осіб.

Отже, розгляд відповідних заяв та справ у межах справи про банкрутство має певні характерні особливості, що відрізняються від позовного провадження.

Передусім це зумовлено специфікою провадження у справах про банкрутство, яка полягає у застосуванні специфічних способів захисту її суб`єктів, особливостях процедури, учасників стадій та інших елементів, які відрізняють це провадження від позовного.

Беззаперечно, що визнання недійсними правочинів боржника у межах справи про банкрутство спрямоване на досягнення однієї з основних цілей процедури неплатоспроможності - максимальне та справедливе задоволення вимог кредиторів.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають з договорів та інших правочинів.

За змістом статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (частина 5 статті 203 ЦК України).

Так, визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів за статтею 16 ЦК України, а загальні вимоги щодо недійсності правочину встановлені нормами статті 215 ЦК України.

Згідно з частиною 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частиною 3 статті 215 ЦК України визначено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

За змістом статті 215 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненим правочином.

Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорювання правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці. Це підтверджується висновками, що містяться в постановах Верховного Суду України від 25.12.2013 у справі № 6-78цс13, від 11.05.2016 у справі № 6-806цс16 тощо.

Вимоги заінтересованої особи про визнання правочину недійсним спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.

Недійсність договору як приватно - правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати (висновок об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 05.09.2019 у справі № 638/2304/17).

У постанові від 30.01.2019 у справі № 911/5358/14 Верховний Суд висловив правову позицію щодо реальності господарської операції, вказав на те, що для з`ясування правової природи як господарської операції, так і договору (укладенням якого опосередковувалося виконання цієї операції) необхідно вичерпно дослідити фактичні права та обов`язки сторін у процесі виконання операції, фактичний результат, до якого прагнули учасники такої операції, та оцінити зміни майнового стану, які відбулися у сторін в результаті цієї операції.

Водночас будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину (постанова Верховного Суду у справі №405/1820/17 від 24.07.2019, №910/8357/18 від 28.11.2019).

Великою Палатою Верховного Суду викладено у постанові від 03.07.2019 у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) висновок про те, що позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України.

З урахуванням наведеного, суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що оскільки Адвокатське об`єднання "Лоялті" є кредитором боржника, останнє виступає заінтересованою особою у визнанні оспорюваного договору недійсним.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно із частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

В обранні варіанта добросовісної поведінки боржник зобов`язаний піклуватися про те, щоб його юридично значимі вчинки були економічно обґрунтованими. Також поведінка боржника повинна відповідати критеріям розумності, що передбачає, що кожне зобов`язання, яке правомірно виникло, повинно бути виконано належним чином, а тому кожний кредитор вправі розраховувати, що усі існуючі перед ним зобов`язання за звичайних умов будуть належним чином та своєчасно виконані. Тому усі боржники мають на меті добросовісно виконати усі свої зобов`язання, а в разі неможливості такого виконання - надати справедливе та своєчасне задоволення прав та правомірних інтересів кредитора.

Угоди, що укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Угода, що укладається «про людське око», таким критеріям відповідати не може.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 24.07.2019 № 405/1820/17.

Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Відповідно до частини 1 статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

Частинами 1, 2 статті 554 ЦК України в разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Поручитель має право на оплату послуг, наданих ним боржникові (стаття 558 ЦК України).

Отже, з вищенаведених положень чинного законодавства слідує, що договір поруки може бути як оплатним, так і безоплатним.

Як встановлено судом, предметом спірного договору поруки від 21.01.2019 є надання ПП «Агрошанс-2014» поруки перед ТОВ «Підволочиськ зерно» (ТОВ "Торговий дім "Олійно-жирова компанія") за повне виконання зобов`язань ТОВ «Об`єднана торгівельна мережа» за договором безвідсоткової поворотної фінансової допомоги № ПЗ-18/04/17-Ф від 18.04.2017 року та за договором № 03/04-17-01 від 03.04.2017 року про відступлення права вимоги за договором поворотної фінансової допомоги № ПЗ-14/12/15-ф від 14.12.2016 року, які полягають у сплаті ТОВ «Об`єднана торгівельна мережа» заборгованості перед ТОВ «Підволочиськ зерно» у загальному розмірі 55 550 530,97 грн.

Отже, за умовами договору поруки від 21.01.2019 ПП «Агрошанс-2014» виступає в якості солідарного боржника ТОВ «Об`єднана торгівельна мережа» щодо виконання останнім обов`язку з оплати на користь ТОВ «Підволочиськ зерно» 55 550 530,97 грн.

Утім, здійснюючи оцінку обставин з точки зору фінансових правовідносин та наслідків впливу вчиненого оспорюваного правочину, судом установлено, що за даними звіту розпорядника майна арбітражного керуючого Рєзнікова В.І. про проведення аналізу фінансово господарського стану ПП «Агрошанс-2014», що міститься у матеріалах справи № 910/20146/20 про банкрутство ПП «Агрошанс-2014», слідує, що в 2018 році в боржника існувала кредиторська заборгованість та підприємство не могло самостійно погасити в повному обсязі кредиторську заборгованість за рахунок своїх активів.

Наведені обставини свідчать про відсутність доказів фінансової спроможності ПП «Агрошанс-2014» виконання договору поруки від 21.01.2019, враховуючи наявність непогашених грошових зобов`язань перед іншими кредиторами.

При цьому, зі звіту також убачається, що ПП «Агрошанс-2014» взяло фінансову допомогу у 2017-2018 роках, використання якої не прослідковується на балансі.

Дана заборгованість переведена на ТОВ «Об`єднана торгівельна мережа», за повернення якої ПП «Агрошанс-2014» виступило солідарним поручителем.

Отже, внаслідок укладення договору поруки від 21.01.2019 ПП «Агрошанс-2014» прийняло на себе додаткові зобов`язання на суму 55 550 530,97 грн. за відсутності фінансової можливості з погашення зобов`язань як перед існуючими кредиторами, так і за новим взятим грошовим зобов`язанням на суму 55 550 530,97 грн.

Одночасно судом установлено, що укладення оспорюваного договору поруки від 21.01.2019 здійснено власником та директором ПП «Агрошанс-2014» ОСОБА_1 , який у подальшому 30.01.2019 відчужив свою частку в статутному капіталі ПП «Агрошанс-2014» на користь ОСОБА_2 .

Тобто, прийнявши 21.01.2019 на ПП «Агрошанс-2014» додаткові зобов`язання на суму 55 550 530,97 грн. за відсутності фінансової спроможності погасити в повному обсязі вже наявну кредиторську заборгованість, попередній власник товариства здійснює 30.01.2019 відчуження своєї частки в статутному капіталі ПП «Агрошанс-2014».

При цьому, невиконання ПП «Агрошанс-2014» вимоги від 22.06.2020 про погашення заборгованості за договором поруки від 21.01.2019 за зобов`язаннями ТОВ «Об`єднана торгівельна мережа» слугувало підставою для звернення останнім із заявою про відкриття провадження у справі про банкрутство ПП «Агрошанс-2014».

Водночас, особа, яка є боржником перед своїми контрагентами повинна утримуватись від дій, які безпідставно або сумнівно зменшують розмір її активів.

Поручитель, укладаючи договір поруки, не може не розуміти, що у випадку невиконання боржником зобов`язання, саме йому доведеться виконувати зобов`язання в повному обсязі за рахунок свого майна (шляхом передачі чи відчуження кредитору). Тим самим поручитель визначає долю належного йому майна на майбутнє. Вказану позицію висловив Верховний Суд у постанові від 28.05.2019 у справі № 922/3522/17.

Вступаючи у договірні відносини щодо поруки по боргах третіх осіб, учасники такого договору поруки, з урахуванням категорії "підприємницького ризику" та фраудаторності, у розрізі регулювання відносин неплатоспроможності повинні розкрити суду ті реальні мотиви, з яких вони виходили при укладенні спірного правочину, які б підтверджували реальні ринкові наміри учасників такого правочину щодо отримання прибутку при здійсненні звичайної ринкової діяльності.

Натомість, укладаючи договір щодо забезпечення виконання ТОВ «Об`єднана торгівельна мережа» зобов`язань на суму 55 550 530,97 грн., ПП «Агрошанс-2014» не пересвідчилося у фінансовому становищі товариства, солідарний обов`язок по виконанню зобов`язань якого покладається на ПП «Агрошанс-2014» на підставі спірного договору поруки від 21.01.2019.

При цьому, ухвалою Господарського суду Одеської області від 25.05.2020 відкрито провадження у справі № 916/824/20 про банкрутство ТОВ «Об`єднана торгівельна мережа», визнано вимоги Велгевос Ентерпрайзес Лімітед до ТОВ «Об`єднана торгівельна мережа» на суму 71 026 808,08 грн.

Постановою Господарського суду Одеської області від 11.10.2021 у справі № 916/824/20 ТОВ «Об`єднана торгівельна мережа» визнано банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру.

За наведених обставин у їх сукупності, суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що укладення спірного договору поруки від 21.01.2019 спрямовано на необґрунтоване, сумнівне та непропорційне збільшення розміру боргових зобов`язань ПП «Агрошанс-2014» усупереч власним фінансовим інтересам, відтак такий правочин є фраудаторним правочином.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 02.03.2023 у справі № 910/15232/20 (910/18130/21).

Стаття 3 ЦК України закріплює такі загальні засади цивільного законодавства, як принципи справедливості, добросовісності та розумності.

Частиною третьою статті 13 ЦК України визначено, що не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Формулювання "зловживання правом" необхідно розуміти як суперечність, оскільки якщо особа користується власним правом, то його дія дозволена, а якщо вона не дозволена, то саме тому відбувається вихід за межі свого права та дію без права. Сутність зловживання правом полягає у вчиненні уповноваженою особою дій, які складають зміст відповідного суб`єктивного цивільного права, недобросовісно, в тому числі всупереч меті такого права.

Рішенням Конституційного Суду України від 28.04.2021 № 2-р(II)/2021 у справі № 3-95/2020(193/20) визнано, що частина третя статті 13, частина третя статті 16 ЦК України не суперечать частині другій статті 58 Конституції України, та вказано, що оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини першої статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука «а також зловживання правом в інших формах», що також міститься у частині третій статті 13 Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що частина третя статті 13 та частина третя статті 16 Кодексу мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною).

Зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа (особи) "використовувала/використовували право на зло"; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які "потерпають" від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи /осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин).

Суд наголошує, що правочини, які укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Правочин не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення.

Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторний договір), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Застосування конструкції "фраудаторності" при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дають змогу кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент, з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника.

Отже, правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом, спрямованим на недопущення (уникнення) задоволення вимог такого кредитора.

Дана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 11.11.2021 у справі № 910/8482/18 (910/4866/21).

Категорія фраудаторності у галузі банкрутства спрямована на недопущення недобросовісного виведення активів з метою уникнення відповідальності цим майном перед кредиторами, зважаючи, що частина друга статті 96 ЦК України вимагає, щоби юридична особа відповідала за своїми зобов`язаннями усім належним їй майном. Тобто, боржник має усвідомлювати повне виконання свого обов`язку перед кредитором. У зв`язку з цим можна розмежувати також критерії фраудаторності: об`єктивний - коли вчиняється правочин цілеспрямовано на ухилення від виконання обов`язку за наявності існуючої вже заборгованості; суб`єктивний - усвідомлення боржником появи боргу в результаті укладення правочину, що повинно аналізуватися через призму економічної мети договору, сумлінність та добросовісність дій боржника, які мають бути спрямовані на погашення боргу, а не навпаки, на неможливість виконання зобов`язання.

Укладаючи угоду, сторони повинні керуватись внутрішнім критерієм - добросовісністю по відношенню до контрагента, та виходити з зовнішнього критерію - справедливості та розумності, що виражається в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності, тобто кожна сторона повинна дотримуватись такої поведінки по відношенню до своїх прав і обов`язків, яка б виключала необ`єктивні (неупереджені, несправедливі) дії сторін.

З огляду на вищевикладене, враховуючи те, що цивільне законодавство саме обмежується презумпцією добросовісності та розумності поведінки особи при укладенні угоди, кредитор, вступаючи у відносини з юридичною особою та укладаючи договір поруки, повинен діяти добросовісно та розумно, зокрема, задля досягнення мети поруки достеменно переконатись про наявність фінансової спроможності потенційного поручителя на виконання ним зобов`язання за боржника, або проявити принаймні розумну обачність, знати про це.

При цьому, судом встановлено, що ТОВ "Торговий дім "Олійно-жирова компанія", як кредитором за оспорюваним договором поруки, не вчинялися дії спрямовані на отримання виконання зобов`язання, наприклад щодо пред`явлення претензій про виконання договору поруки чи подання позову про стягнення з поручителя та/або боржника заборгованості за неналежне виконання боржником зобов`язання перед кредитором.

Відповідно до викладеної у постанові Верховного Суду від 04.04.2018 у справі № 912/2185/16 правової позиції, суд повинен дослідити чи вчинялися сторонами оспорюваного правочину дії спрямовані на належне виконання договору поруки, наприклад подання позову про стягнення з поручителя заборгованості за неналежне виконання боржником зобов`язання перед кредитором.

Наведені обставини та докази в їх сукупності свідчать, що укладений ПП «Агрошанс-2014» договір поруки від 21.01.2019 є фраудаторним та за своїм змістом суперечить вимогам закону - частинам 1, 5 статті 203 ЦК України, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, та відповідно до статті 234 ЦК України є фіктивним.

Ураховуючи вищевикладене, суд дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог про визнання договору поруки від 21.01.2019 недійсним.

Інші доводи учасників справи судом розглянуті, проте на результат вирішення спору не вплинули. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain).

Відповідно до частини першої статті 2 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (частина друга статі 2 ГПК України).

Згідно статті 13 ГПК України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до частини 1 статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За приписами частини 1 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до частини 1 статті 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

На підставі статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до приписів статті 129 ГПК України судовий збір покладається на відповідачів.

Разом з тим, якщо пропорції задоволення позовних вимог точно визначити неможливо, то судові витрати розподіляються між сторонами порівну. У разі коли позов немайнового характеру задоволено повністю стосовно двох і більше відповідачів або якщо позов майнового характеру задоволено солідарно за рахунок двох і більше відповідачів, то судові витрати також розподіляються між відповідачами порівну. Солідарне стягнення суми судових витрат законом не передбачено (пункт 4.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України" № 7 від 21.02.2013). З огляду на вказане, суд дійшов висновку про покладення судових витрат на відповідача 1 та відповідача 2 порівну, а саме в розмірі 1240,50 грн.

Керуючись Кодексом України з процедур банкрутства, ст.ст. 74, 76-80, 129, 236 - 240 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Визнати недійсним з моменту укладання договір поруки від 21.01.2019, укладений між Товариством з обмеженою відповідлаьністю "Підволочиськ Зерно" та Приватним підприємством «Агрошанс-2014».

3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Підволочиськ Зерно" (21034, м. Вінниця, Немирівьске шосе, 26, ідентифікаційний номер 33649096) на користь Адвокатського об`єднання "Лоялті" (65045, м. Одеса, вул. Троїцька,45, офіс 511, ідентифікаційний номер 42655901) 1240 (одна тисяча двісті сорок) грн.50коп. витрат зі сплати судового збору.

4. Стягнути з Приватного підприємства «Агрошанс-2014»(65014, м. Одеса, Деволанівський узвіз, 12, прим. 15Н, ідентифікаційний номер 39311000) на користь Адвокатського об`єднання "Лоялті" (65045, м. Одеса, вул. Троїцька,45, офіс 511, ідентифікаційний номер 42655901) 1240 (одна тисяча двісті сорок) грн.50коп. витрат зі сплати судового збору.

5. Видати накази.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 04.05.2023

Суддя Мандичев Д.В.