РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.04.2023Справа № 910/12520/22

Господарський суд міста Києва у складі судді Щербакова С.О., за участю секретаря судового засідання Вершиніної Д.О., розглянувши матеріали господарської справи

за позовом Фізичної особи-підприємця Жупінаса Романа Анатолійовича

до Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк"

про визнання дій неправомірними та зобов`язання вчинити дії,

Представники:

від позивача: не з`явився;

від відповідача: Лопатнікова А.В. (в режимі відеоконференції)

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Фізична особа-підприємець Жупінас Роман Анатолійович (далі - позивач) звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" (далі - відповідач), в якому просить суд:

- визнати дії Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк", щодо не зарахування коштів та позбавлення права розпоряджатися коштами у розмірі - 1 433, 42 доларів США неправомірними;

- зобов?язати Акціонерне товариство Комерційний банк "ПриватБанк" зняти встановлені для Фізичної особи-підприємця Жупінаса Романа Анатолійовича обмеження права на розпорядження грошовими коштами у сумі - 1 433, 42 доларів США, та зарахувати зазначенні грошові кошти на банківський рахунок в іноземній валюті міжнародного стандарта IBAN НОМЕР_1 , шляхом негайного забезпечення можливості вільно користуватися та розпоряджатися власними грошовими коштами на цьому поточному рахунку.

Крім того, разом з позовною заявою позивачем подано клопотання про витребування доказів, в якому позивач просить суд витребувати у АТ КБ "ПриватБанк": інформацію чи звертались співробітники АТ КБ "ПриватБанк" із заявою до правоохоронних органів про незаконні дії позивача після прийняття рішення про відмову в зарахуванні платежу в сумі - 1 433, 42 доларів США у строки, передбачені Законом; підтверджуючі документи щодо звернення до правоохоронних органів із заявою про незаконні дії позивача.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 21.11.2022 позовну заяву Фізичної особи-підприємця Жупінаса Романа Анатолійовича залишено без руху. Встановлено позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви.

13.12.2022 через відділ автоматизованого документообігу суду від Фізичної особи-підприємця Жупінаса Романа Анатолійовича надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 19.12.2022 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи здійснюється в порядку загального позовного провадження. Підготовче засідання призначено на 02.02.2023.

Також, ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.12.2022 позовну заяву Фізичної особи-підприємця Жупінаса Романа Анатолійовича - залишено без руху. Встановлено позивачу строк протягом п`яти днів з дня вручення даної ухвали для усунення недоліків позовної заяви, а саме надати суду докази зарахування судового збору у розмірі 7 443, 00 грн. за квитанцією ID: 8881-6142-4689-5045 від 07.12.2022 до спеціального фонду Державного бюджету України.

18.01.2023 через відділ автоматизованого документообігу суду відповідач подав клопотання про закриття провадження, в якому повідомляє, що 13.01.2023 АТ КБ "ПриватБанк" було проведено платіж щодо зарахування грошових коштів у розмірі 1 433, 42 доларів США на розрахунковий рахунок позивача, у зв`язку з чим просить суд закрити провадження у даній справі.

20.01.2023 через відділ автоматизованого документообігу суду позивач подав заяву про усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.01.2023 продовжено розгляд справи № 910/12520/22 за позовом Фізичної особи-підприємця Жупінаса Романа Анатолійовича до Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" про визнання дій незаконними та зобов`язання вчинити дії, відповідно до ч. 12 ст. 176 ГПК України.

У судовому засіданні 02.02.2023 оголошено перерву до 16.02.2023.

16.02.2023 через відділ автоматизованого документообігу суду відповідач подав письмові пояснення, в яких зокрема зазначає, що враховуючи законодавчі та внутрішньобанківські вимоги фінансового моніторингу, оскільки перерахування коштів відповідачу було здійснено юридичною особою, яка зареєстрована в рф; реєстрація банка відправника в рф; оплата послуг, пов`язаних з транзитом через територію рф, відповідно грошові кошти у розмірі 1 433, 42 доларів США потрапили під заборону до зарахування.

Також, 16.02.2023 відповідач подав до суду клопотання про зменшення витрат правничої допомоги, в якому просить суд зменшити заявлені позивачем витрати правничої допомоги, виходячи із застосування порядку доказування та критеріїв реальності, справедливості та розумності витрат, їх обгрунтування та пропорційності до предмета спору.

Крім того, 16.02.2023 відповідач подав заперечення на клопотання про витребування доказів.

16.02.2023 до суду надійшло клопотання позивача про розгляд справи у відсутності позивача та представника позивача, в якому він зазначає, що позивач бажає продовжити розгляд справи № 910/12520/22, оскільки дії відповідача були незаконними та позивачу довелося понести витрати у зв`язку із зверненням до суду з позовною заявою, а тому просить суд проводити розгляд даної справи без участі позивача та його представника; позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

У судовому засіданні 16.02.2023, розглянувши клопотання позивача про витребування доказів, з метою встановлення всіх фактичних обставин справи, суд зобов`язав відповідача надати письмові пояснення з підтверджуючими документами щодо звернення АТ КБ "ПриватБанк" до правоохоронних органів про незаконні дії позивача після прийняття рішення про відмову в зарахуванні платежу в сумі 1 433, 42 доларів США.

Також, у судовому засіданні 16.02.2023, розглянувши клопотання відповідача про закриття провадження у даній справі, суд відмовив у його задоволенні, з огляду на заявлені позовні вимоги, зокрема про визнання дій АТ КБ "ПриватБанк" неправомірними, оскільки зарахування відповідачем грошових коштів у розмірі 1 433, 42 доларів США на рахунок позивача не свідчить про припинення існування предмета спору щодо визнання дій неправомірними.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.02.2023 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Судове засідання у справі № 910/12520/22 призначено на 23.03.2023.

01.03.2023 через відділ автоматизованого документообігу суду відповідач подав письмові пояснення, в яких на виконання вимог суду повідомляє, що співробітники відповідача не зверталися до правоохоронних органів про незаконні дії позивача, оскільки незарахування в певний період грошових коштів на користь позивача обумовлені законодавчими та внутрішньобанківськими положеннями.

09.03.2023 через відділ автоматизованого документообігу суду позивач подав клопотання про розгляд справи за відсутності позивача та його представника. відповідно до якої підтримує заявлені позовні вимоги та просить проводити розгляд справи без участі позивача та представника позивача.

Також, 09.03.2023 позивач подав до суду заяву про зменшення розміру позовних вимог та повернення частини сплаченого судового збору, в якому зменшує розмір позовних вимог та просить вважати їх наступними: визнати дії Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк", щодо не зарахування коштів та позбавлення права розпоряджатися коштами у розмірі - 1 433, 42 доларів США неправомірними. Повернути судовий збір у розмірі 5 368, 00 грн.

15.03.2023 до суду надійшли заперечення відповідача на заяву про зменшення позовних вимог, в яких відповідач, зокрема зазначає, що заява позивача подана без дотримання вимог норм процесуального законодавства.

У судовому засіданні 23.03.2023, суд дослідивши заяву позивача про зменшення розміру позовних вимог, відмовив у її задоволенні, оскільки відповідно до приписів ст. 46 Господарського процесуального кодексу України, позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог - до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження. Проте, заява позивача всупереч приписам процесуального законодавства, подана після закриття підготовчого провадження, на стадії розгляду справи по суті, що не допускається.

Також, у судовому засіданні оголошено перерву до 13.04.2023.

04.04.2023 до суду надійшла заява відповідача про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції.

У цьому судовому засіданні представник відповідача заперечив проти задоволення позовних вимог.

Представник позивача у судове ззасідання не з`явився, 03.04.2023 до суду надійшло клопотання позивача, відповідно до якого він підтримує заявлені позовні вимоги та просить суд проводити розгляд справи без участі позивача та його представника.

Відповідно до ст. 233 Господарського процесуального кодексу України, рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами та витребуваних судом.

У судовому засіданні 13.04.2023 відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника відповідача, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

25.04.2018 між Фізичною особою-підприємцем Жупінасом Романом Анатолійовичем (експедитор) та Товариством з обмеженою відповідальністю «ТехноНІКОЛЬ Будівельні системи» (клієнт) укладено договір № 52950/18 на перевезення вантажів автомобільним транспортом у міжнародному сполученні та транспортно-експедитерське обслуговування, відповідно до якого договір регулює взаємовідносини сторін при виконанні експедитором доручень клієнта щодо планування, організації перевезень та транспортно-еспедиційного обслуговування вантажів у міжнародному сполученні, а також при розрахунках за виконані послуги.

Відповідно до п. 5.3. договору, підставою для оплати перевезення клієнтом є оригінал СМR-накладної, оригінали рахунку, рахунки-фактури, заявки-договору та акту наданих послуг. Оплата послуг експедитора здійснюється клієнтом не пізніше 5 робочих днів з моменту надання вищезазначених документів.

Крім того, 25.12.2020 між Фізичною особою-підприємцем Жупінасом Романом Анатолійовичем (замовник) та Фізичною особою-підприємцем Гаврилюк Л.П. (експедитор) було укладено договір № 43 транспортного експедирування, умовами якого передбачено, що експедитор надає послуги від власного імені за дорученням замовника за плату з організації перевезення вантажів, наданих замовником, а замовник бере на себе зобов`язання сплачувати послуги експедитору в порядку і на умовах, викладених в даному договорі.

Конкретні умови перевезень вантажів, наданих замовником кількість та різновид вантажу, маршрути, вантажовідправники і вантажоодержувачі, графік подачі транспорту, строки виконання, вартість послуг експедитора зазначаються в заявках-замовленнях замовника або в рахунках експедитора на перевезення, які є невід`ємними частинами даного договору. Сторони визнають юридичну силу заявки-замовлення, рахунку на перевезення, переданих шляхом факсимільного зв`язку, по телефону в усній формі, чи по електронній пошті.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до заявки на здійснення міжнародного перевезення № 107 від 18.02.2022 проведено міжнародне перевезення за наступним маршрутом, адреса завантаження: росія, м. рязань, вул. восточний промвузел, буд. 21, стр. 58; адреса розвантаження: м. Київ, вул. Новопироговська, 60. Перевезення здійснювалось водієм ОСОБА_3 , за замовленням ФОП Гаврилюк Л.П ..

Здійснення вказаного перевезення за маршрутом м. рязань - м. Київ підтверджується також Інвойсом №РЖ-001 від 23.02.2022, СМR-накладною № 089239 від 23.02.2023 та актом № РЖ-001 від 23.02.2022 на суму 1 433, 42 доларів США, який підписаний Фізичною особою-підприємцем Жупінасом Романом Анатолійовичем та Товариством з обмеженою відповідальністю «ТехноНІКОЛЬ Будівельні системи» і скріплений їх печатками.

Як зазначає позивач, 24.02.2022 Товариством з обмеженою відповідальністю «ТехноНІКОЛЬ Будівельні системи» було перераховано на користь позивача грошові кошти у розмірі 1 433, 42 доларів США за надані послуги перевезення. Позивач вказує, що дані кошти є заборгованістю ТОВ «ТехноНІКОЛЬ Будівельні системи» за перевезення вантажу, яке відбулось у лютому 2022 року.

Проте, як вказує позивач, вказані кошти не були зараховані на його рахунок, у зв`язку з санкційною політикою банку, що стало підставою звернення позивача до банку з листом б/н від 26.07.2022, в якому він просив зарахувати кошти у сумі 1 433, 42 доларів США на його рахунок та надати йому офіційне письмове роз`яснення щодо неможливості зарахування цих коштів.

Листом № 29.07.2022 № 20.1.0.0.0/7-220726/20373 банк надав відповідь на вищезазначений лист позивача, в якому банк повідомив, що з огляду на положення Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення», банком було прийнято рішення про відмову в зарахуванні платежу у сумі 1 433, 42 дол. США.

З матеріалів справи також вбачається, що представник позивача звертався до Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" з адвокатським запитом від 25.08.2022, в якому зазначив, що ФОП Жупінас Р.А. було надано пояснення Акціонерному товариству Комерційний банк "ПриватБанк" щодо джерел походження коштів у розмірі 1433, 42 дол. США з наданням підтверджуючих документів, проте кошти не зараховані відповідачем, у зв`язку з чим просив банк повідомити чи звертались співробітники АТ КБ "ПриватБанк" до правоохоронних органів про незаконні дії позивача після прийняття рішення про відмову в зарахуванні платежу в сумі 1 433, 42 доларів США.

Проте, листом від 01.09.2022 № 20.1.0.0.0/7-220830/27235 банк відмовив у наданні запитуваної представником позивачем інформації, з огляду на банківську таємницю.

Крім того, листом від 29.09.2022 № 20.1.0.0.0/7-220920/23511 банком на запит позивача повторно повідомлено, що відповідно до внутрішніх документів банку, які регулюють питання фінансового моніторингу та управління ризиками, банком було прийнято рішення про відмову в зарахуваннї платежу у сумі 1 433, 42 дол. США.

Отже, обґрунтовуючи свої вимоги, позивач зазначає, що банком неправомірно було відмовлено позивачу у зарахуванні коштів на його рахунок, у зв`язку з чим позивач просить суд визнати дії Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк", щодо не зарахування коштів та позбавлення права розпоряджатися коштами у розмірі - 1 433, 42 доларів США неправомірними; зобов?язати Акціонерне товариство Комерційний банк "ПриватБанк" зняти встановлені для Фізичної особи-підприємця Жупінас Романа Анатолійовича обмеження права на розпорядження грошовими коштами у сумі - 1 433, 42 доларів США, та зарахувати зазначенні грошові кошти на банківський рахунок в іноземній валюті міжнародного стандарта IBAN НОМЕР_1 , шляхом негайного забезпечення можливості вільно користуватися та розпоряджатися власними грошовими коштами на цьому поточному рахунку.

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що в частині вимог провадження у справі підлягає закриттю, а в іншій частині вимог необхідно відмовити, виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно з частиною 1 статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

За змістом статті 2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням (частини 1, 2 статті 4 зазначеного Кодексу).

Отже, у розумінні наведених положень правом на пред`явлення позову до господарського суду наділені, зокрема, юридичні особи, а суд шляхом відкриття провадження у справах здійснює захист осіб, права та охоронювані законом інтереси яких порушені або оспорюються.

Установивши наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і, відповідно, ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачеві у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

Предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту.

Статтею 16 Цивільного кодексу України, положення якої кореспондують з положенням статті 20 Господарського кодексу України, встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Зазначеними нормами матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним. Отже, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Як захист права розуміють державно-примусову діяльність, спрямовану на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Згідно частини першої статті 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ст. 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. Основними видами господарських зобов`язань є майново-господарські зобов`язання та організаційно-господарські зобов`язання.

Статтею 174 Господарського кодексу передбачено, що господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Згідно статті 175 Господарського кодексу України, майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським Кодексом. Якщо майново-господарське зобов`язання виникає між суб`єктами господарювання або між суб`єктами господарювання і негосподарюючими суб`єктами - юридичними особами, зобов`язаною та управненою сторонами зобов`язання є відповідно боржник і кредитор.

Відповідно до ст. 179 Господарського кодексу України, майново-господарські зобов`язання, які виникають між суб`єктами господарювання або між суб`єктами господарювання і негосподарюючими суб`єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов`язаннями.

Господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Згідно ст. 181 Господарського кодексу України, господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 1066 Цивільного кодексу України за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші обмеження його права щодо розпорядження грошовими коштами, не передбачені законом, договором між банком і клієнтом або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку.

За приписами ч. 1, 3 ст. 1068 Цивільного кодексу України передбачено, що Банк зобов`язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка. Банк зобов`язаний зарахувати грошові кошти, що надійшли на рахунок клієнта, в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не встановлений договором банківського рахунка або законом.

За змістом ст. 1074 Цивільного кодексу України обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на рахунку, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов`язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму та фінансуванням розповсюдження зброї масового знищення, замороження активів, що пов`язані з тероризмом та його фінансуванням, розповсюдженням зброї масового знищення та його фінансуванням, передбачених законом. Банк не має права встановлювати заборону на встановлення обтяження, але може встановлювати розумну винагороду.

Статтею 626 Цивільного кодексу України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Суд зазначає, що в матеріаліах справи відсутній письмовий договір укладений між сторонами, зокрема щодо обслуговування рахунку позивача тощо, як і відсутні відомості стосовно того, який саме рахунок було заблоковано відповідачем, а саме рух коштів по такому рахунку. Проте, з урахуванням наданих відповідачем письмових пояснень у справі, суд приходить до висновку про наявність між сторонами правовідносин щодо обслуговування банківського рахунку позивача відкритого у відповідача.

Судом встановлено, що позивачем на підставі укладених договорів було здійснено 23.02.2023 міжнародне перевезення за маршрутом м. рязань (росія) - м. Київ (Україна), за виконання якого 24.02.2022 Товариством з обмеженою відповідальністю «ТехноНІКОЛЬ Будівельні системи», з яким у позивача укладений договір, було перераховано на користь позивача грошові кошти у розмірі 1 433, 42 доларів США за надані послуги перевезення.

В свою чергу, заперечуючи проти задоволення позовних вимог, Акціонерне товариство Комерційний банк "ПриватБанк" вказує наступне:

- відповідно до Указу Президента України № 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні" в Україні з 05 год. 30 хв. 24.02.2022 запроваджено воєнний стан строком на 30 діб на всій території України. Таке рішення було ухвалено у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України. Національним банком України в той же день 24.02.2022 було винесено постанову № 18 від 24.02.2022 "Про роботу банківської системи в період запровадження воєнного стану", відповідно до 17 якої було, зокрема заборонено уповноваженим установам здійснювати будь-які валютні операції, учасником яких є юридична або фізична особа, яка має місцезнаходження (зареєстрована/постійно проживає) в російській федерації або в республіці білорусь;

- з метою підвищення належної організації порядку дій щодо контролю санкційних вимог, відповідно, зокрема до вимог пунктів 6.5. та 6.6. Політики, з урахуванням вимог Національного банку України та ризик орієнтованого підходу, Наказом АТ КБ "ПриватБанк" СП-2022-6764504 від 23.03.2022 "Щодо роботи Банку з клієнтами, що є резидентами країн неприйнятно високого рівня ризику та поглибленого контролю", затверджено включення російської федерації (рф) до країн неприйнятно високого рівня ризику (НВР). Водночас, цим же Наказом визначені дії Банку з країнами неприйнятно високого рівня ризику та поглибленого контролю, відповідно до яких Банк в тому числі відмовляє: у проведенні будь-яких платежів, якщо банк відправника або банк кореспондент зареєстрований у країні неприйнятно високого рівня ризику; у зарахуванні будь-яких платежів, якщо товар/послуга походить, поставляється або транзитується через територію країни неприйнятно високого рівня ризику;

- відповідно до наданих позивачем документів перерахування коштів здійснювалося відправником за "Транспортно-еспедиційні послуги по доставці продукцїї по маршруту рязань (росія)-Київ (Україна)";

- надалі постановою Національного банку України № 68 від 04.04.2022 "Про внесення змін до постанови Правління Національного банку України від 24 лютого 2022 року № 18" викладено п. 17-2, яким передбачено, що заборони, визначені в пункті 17 цієї постанови, не поширюються зокрема на переказ коштів (крім російських рублів та білоруських рублів) на рахунки резидентів у банках за операціями з експорту товарів, повернення коштів за операціями з імпорту товарів. У разі надходження коштів із-за кордону в російських рублях/білоруських рублях за такими операціями банку дозволяється здійснити обмін цих коштів на міжнародному валютному ринку на іншу валюту (крім російських рублів/білоруських рублів) для її подальшого зарахування на рахунки клієнта.

Крім того, відповідач у відзиві посилається на те, що 10.10.2022 рішенням Наглядової ради АТ КБ "ПриватБанк", протокол № 55/22 було затверджено Санкційну політику банку та лише 28.10.2022 протоколом № 29 було дозволено зарахування коштів, що підпадають під виключення, що описані у пункті 17-2 Постанови Національного банку України № 18, в тому числі під виключення потрапив платіж здійснений на користь позивача за інвойсом № РЖ-001 від 23.02.2022. Враховуючи час, який був необхідний відповідачу для інформування співробітників валютного нагляду АТ КБ "ПриватБанк" щодо прийнятого рішення за Протоколом № 29 від 28.10.2022, виконання завдань щодо перегляду всіх платежів в АТ КБ "ПриватБанк", які обліковувалися на внутрішньобанківських рахунках, відкритих для обліку коштів, що раніше потрапили під дію законодавчих та внутрішньобанківських заборон, та які в подальшому потрапили під виключення пункту 17-2 Постанови Національного банку України № 18, відповідачем 13.01.2023 було проведено платіж щодо зарахування грошових коштів в розмірі 1433, 42 дол. США на розрахунковий рахунок позивача № НОМЕР_1 .

Частиною першою статті 2 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Верховний Суд неодноразово вказував на те, що, вирішуючи спір по суті, суд повинен установити наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов, тобто встановити, чи є особа, за позовом якої (або в інтересах якої) порушено провадження у справі, належним позивачем. Відсутність права на позов у матеріальному розумінні спричиняє прийняття рішення про відмову в задоволенні позову незалежно від інших установлених судом обставин, оскільки лише наявність права обумовлює виникнення в інших осіб відповідного обов`язку перед особою, якій таке право належить і яка може вимагати виконання такого обов`язку (вчинити певні дії або утриматись від їх вчинення) від зобов`язаних осіб. Тобто лише встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і, відповідно, приймає рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу в захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

Відповідно до частини другої статті 4 Господарського процесуального кодексу України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Порушенням уважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюється судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.

Здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 Господарського процесуального кодексу України).

Правові засади здійснення валютних операцій, валютного регулювання та валютного нагляду, права та обов`язки суб`єктів валютних операцій і уповноважених установ, встановлює відповідальність за порушення ними валютного законодавства в Україні визначає Закон України «Про валюту і валютні операції».

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про валюту і валютні операції», валютні операції - операція, що має хоча б одну з таких ознак: операція, пов`язана з переходом права власності на валютні цінності та (або) права вимоги і пов`язаних з цим зобов`язань, предметом яких є валютні цінності, між резидентами, нерезидентами, а також резидентами і нерезидентами, крім операцій, що здійснюються між резидентами, якщо такими валютними цінностями є національна валюта; торгівля валютними цінностями; транскордонний переказ валютних цінностей та транскордонне переміщення валютних цінностей;

валютне регулювання - діяльність Національного банку України та в установлених цим Законом випадках Кабінету Міністрів України, спрямована на регламентацію здійснення валютних операцій суб`єктами валютних операцій і уповноваженими установами;

уповноважені установи - банки, небанківські фінансові установи та оператори поштового зв`язку, які отримали ліцензію Національного банку України згідно з цим Законом.

Як зазначено у ч. 7 ст. 11 Закону України «Про валюту і валютні операції», уповноважені установи є агентами валютного нагляду, підзвітними Національному банку України. Порядок здійснення валютного нагляду агентами валютного нагляду встановлюються Національним банком України.

Відповідно до п. 14 ст. 7 Закону України «Про Національний банк України» до функції Національного банку України відноситься здійснення валютного регулювання, визначення порядку виконання операції в іноземній валюті, організація і здійснення валютного нагляду за уповноваженими установами.

24.02.2022 року Указом Президента України № 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні", у зв`язку з військовою агресію російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану", із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року введено воєнний стан. Зокрема, Указом Президента України №58/2023 від 06.02.2023 "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні", воєнний стан продовжено з 05 години 30 хвилин 19 лютого 2023 року строком на 90 діб, який затверджений Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні" від 07.02.2023 № 2915- IX.

Отже, станом на теперішній час строк дії воєнного стану в Україні продовжено до 20.05.2023.

За приписами п. 20 ч. 1 cт. 7 Закону України "Про Національний банк України", Національний банк визначає особливості функціонування банківської системи України, діяльності небанківських фінансових установ та інших осіб, які не є фінансовими установами, але мають право надавати окремі фінансові послуги, регулювання та нагляд за діяльністю яких здійснює Національний банк, здійснення нагляду, в тому числі валютного, за такими особами у разі введення воєнного стану чи особливого періоду, здійснює мобілізаційну підготовку системи Національного банку.

24.02.2022 року постановою Національного банку України № 18 "Про роботу банківської системи в період запровадження воєнного стану" встановлено правила роботи банків з урахуванням обмежень, визначених цієї Постановою (далі - постанова № 18).

Пунктом 2 Постанови № 18 встановлено заборону Банкам проводити операції, що порушують визначені цією постановою обмеження.

Так, пунктом 17 Постанови № 18 встановлено, що уповноваженим установам забороняється здійснювати будь-які валютні операції:

1) з використанням російських рублів та білоруських рублів;

2) учасником яких є юридична або фізична особа, яка має місцезнаходження (зареєстрована/постійно проживає) в російській федерації або в республіці білорусь;

3) для виконання зобов`язань перед юридичними або фізичними особами, які мають місцезнаходження (зареєстрована/постійно проживає) в російській федерації або в республіці білорусь.

Суд зазначає, що АТ КБ "ПриватБанк" є суб`єктом первинного фінансового моніторингу відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 6 Закону України "Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення".

Згідно з ст. 7 Закону України "Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення", суб`єкт первинного фінансового моніторингу зобов`язаний у своїй діяльності застосовувати ризик-орієнтований підхід, враховуючи відповідні критерії ризику, зокрема, пов`язані з його клієнтами, географічним розташуванням держави реєстрації клієнта або установи, через яку він здійснює передачу (отримання) активів, видом товарів та послуг, що клієнт отримує від суб`єкта первинного фінансового моніторингу, способом надання (отримання) послуг. Ризик-орієнтований підхід має бути пропорційний характеру та масштабу діяльності суб`єкта первинного фінансового моніторингу.

Застосування ризик-орієнтованого підходу здійснюється в порядку, визначеному внутрішніми документами з питань фінансового моніторингу суб`єкта первинного фінансового моніторингу, з урахуванням рекомендацій відповідних суб`єктів державного фінансового моніторингу, які згідно із цим Законом виконують функції державного регулювання і нагляду за такими суб`єктами первинного фінансового моніторингу.

Критерії ризиків визначаються суб`єктом первинного фінансового моніторингу самостійно з урахуванням критеріїв ризиків, встановлених відповідно: Національним банком України - для суб`єктів первинного фінансового моніторингу, щодо яких Національний банк України відповідно до статті 18 цього Закону виконує функції державного регулювання і нагляду; центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізацію державної політики у сфері запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення, - для інших суб`єктів первинного фінансового моніторингу.

Відповідно до ч. 1 ст. 8 Закону України "Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення", суб`єкт первинного фінансового моніторингу (крім спеціально визначених суб`єктів первинного фінансового моніторингу, що провадять свою діяльність одноособово, без утворення юридичної особи) з урахуванням вимог законодавства, результатів національної оцінки ризиків та оцінки ризиків, притаманних його діяльності, розробляє, впроваджує та оновлює правила фінансового моніторингу, програми проведення первинного фінансового моніторингу та інші внутрішні документи з питань фінансового моніторингу (далі - внутрішні документи з питань фінансового моніторингу) і призначає працівника, відповідального за його проведення (далі - відповідальний працівник).

Внутрішні документи з питань фінансового моніторингу повинні містити процедури, достатні для забезпечення ефективного управління ризиками, а також для запобігання використанню послуг та продуктів суб`єкта первинного фінансового моніторингу для легалізації (відмивання) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансування тероризму та фінансування розповсюдження зброї масового знищення.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем відповідно до вимог пунктів 6.5. та 6.5. Політики у сфері запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення (затвердженої рішенням Наглядової ради АТ КБ "ПриватБанк" протокол № 53/21 від 21.10.2021), з урахуванням постанови Національного банку України № 18 було видано наказ СП-2022-6764504 від 23.03.2022 "Щодо роботи Банку з клієнтами, що є резидентами країн неприйнятно високого рівня ризику та поглибленого контролю", яким затверджено включення російської федерації (рф) до країн неприйнятно високого рівня ризику (НВР).

Водночас, цим же Наказом визначені дії Банку з країнами неприйнятно високого рівня ризику та поглибленого контролю, відповідно до яких Банк в тому числі відмовляє: у проведенні будь-яких платежів, якщо банк відправника або банк кореспондент зареєстрований у країні неприйнятно високого рівня ризику; у зарахуванні будь-яких платежів, якщо товар/послуга походить, поставляється або транзитується через територію країни неприйнятно високого рівня ризику.

Крім того, 10.10.2022 рішенням Наглядової ради АТ КБ "ПриватБанк", протокол № 55/22 було затверджено Санкційну політику банку.

Тож, враховуючи законодавчі та внутрішньобанківські вимоги фінансового моніторингу, враховуючи перерахування коштів юридичною особою, яка зареєстрована в рф, країні НВР, реєстрацію банка відправника в рф та оплату послуг, пов`язаних з транзитом через територію рф, відтак грошові кошти отримані за інвойсом були зараховані відповідачем на внутрішньобанківський рахунок, що відкритий для обліку відповідних коштів.

Разом з тим, постановою Національного банку України № 68 від 04.04.2022 "Про внесення зміни до постанови Правління Національного банку України від 24 лютого 2022 року № 18" викладено п. 17-2 в такій редакції, заборони, визначені в пункті 17 цієї постанови, не поширюються на:

1) переказ коштів (крім російських рублів та білоруських рублів) на спеціальний рахунок Національного банку України для збору коштів на підтримку Збройних Сил України та/або на рахунки Кабінету Міністрів України, міністерств та інших державних органів України;

2) переказ коштів (крім російських рублів та білоруських рублів) на рахунки резидентів у банках за операціями з експорту товарів, повернення коштів за операціями з імпорту товарів. У разі надходження коштів із-за кордону в російських рублях/білоруських рублях за такими операціями банку дозволяється здійснити обмін цих коштів на міжнародному валютному ринку на іншу валюту (крім російських рублів/білоруських рублів) для її подальшого зарахування на рахунки клієнта;

3) переказ коштів (крім російських рублів та білоруських рублів) на території України з метою здійснення соціальних виплат, виплат заробітної плати, оплати комунальних послуг, сплати податків, зборів та інших обов`язкових платежів;

4) переказ коштів (крім російських рублів та білоруських рублів) за валютними операціями фізичних осіб, зазначених у підпункті 3 пункту 15 цієї постанови;

5) операції із зарахування надходжень коштів (уключаючи надходження коштів у російських рублях/білоруських рублях) із-за кордону на кореспондентський рахунок банку, відкритий в іншому банку на території України;

6) переказ коштів на території України з рахунку юридичної/фізичної особи, яка має місцезнаходження (зареєстрована/постійно проживає) у російській федерації або в республіці білорусь [поточного, вкладного (депозитного) рахунку, рахунку умовного зберігання (ескроу)], на інший власний поточний рахунок такої особи (крім коштів у російських рублях/білоруських рублях);

7) операції з продажу на території України юридичною/фізичною особою, яка має місцезнаходження (зареєстрована/постійно проживає) у російській федерації або в республіці білорусь, безготівкової іноземної валюти, крім російських рублів та білоруських рублів.

Відповідно до частини другої статті 56 Закону України «Про національний банк України» національний банк видає нормативно-правові акти з питань, віднесених до його повноважень, які є обов`язковими для органів державної влади і органів місцевого самоврядування, юридичних та для фізичних осіб.

Як вбачається з матеріалів справи, а саме витягу з Протоколу № 29 засідання Комітету з питань комплаєнсу та фінансової безпеки АТ КБ "ПриватБанк" від 28.10.2022, було дозволено зарахування коштів, що підпадають під виключення, що описані у пункті 17-2 Постанови Національного банку України № 18.

Тож, суд зазначає, що у даному випадку відповідачем з огляду на заборону встановлену постановою Національного банку України від 24.02.2022 № 18 "Про роботу банківської системи в період запровадження воєнного стану" було правомірно відмовлено позивачу у зарахуванні коштів у розмірі 1 433, 42 доларів США, які надійшли на рахунок позивача 24.02.2022 від юридичної особи- резидента рф.

Стаття 1 Закону України "Про зовнішньоекономічну діяльність" визначає експорт товарів як продаж товарів українськими суб`єктами зовнішньоекономічної діяльності іноземним суб`єктам господарської діяльності (у тому числі з оплатою в негрошовій формі) з вивезенням або без вивезення цих товарів через митний кордон України.

Імпорт (імпорт товарів) - купівля (у тому числі з оплатою в негрошовій формі) українськими суб`єктами зовнішньоекономічної діяльності в іноземних суб`єктів господарської діяльності товарів з ввезенням або без ввезення цих товарів на територію України, включаючи купівлю товарів, призначених для власного споживання установами та організаціями України, розташованими за її межами.

При цьому під терміном "товар" розуміється будь-яка продукція, послуги, роботи, права інтелектуальної власності та інші немайнові права, призначені для продажу (оплатної передачі).

Водночас, відповідно до Закону України "Про зовнішньоекономічну діяльність" та положень нормативно-правових актів Національного банку України, операції за договорами перевезення вантажів автомобільним транспортом у міжнародному сполученні та транспортно-експедитерське обслуговування не належать до операцій з експорту/імпорту товару.

В той же час, як вбачається з матеріалів справи, 13.01.2023 АТ КБ «ПриватБанк» було проведено платіж щодо зарахування грошових коштів в розмірі 1433,42 дол. США на розрахунковий рахунок Позивача № НОМЕР_1 , призначення платежу: «From 1/LIMITED LIABILITY COMPANY TECHNON 1/ICOL-CONSTRUCTION SYSTEMS 2/GILYAROVSKOGO D 47, STR 5, ET 5 P 3/RU/MOSCOW.129110 PJSC ROSBANK MOSCOW RUSSIAN FEDERATI», що підтверджується меморіальним ордером № .

Тож, станом на дату винесення рішення у даній справі банком зняті встановлені для Фізичної особи-підприємця Жупінаса Романа Анатолійовича обмеження права на розпорядження грошовими коштами у сумі - 1 433, 42 доларів США, та зазначенні грошові кошти зараховані на банківський рахунок позивача в іноземній валюті міжнародного стандарта IBAN НОМЕР_1 .

Так, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Господарський суд закриває провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, зокрема, у випадку припинення існування предмета спору (наприклад, сплата суми боргу, знищення спірного майна, скасування оспорюваного акта державного чи іншого органу тощо), якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань.

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку про наявність підстав для закриття провадження у справі № 910/12520/22 на підставі п. 2 ч. 1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України в частині зобов?язання Акціонерне товариство Комерційний банк "ПриватБанк" зняти встановлені для Фізичної особи-підприємця Жупінаса Романа Анатолійовича обмеження права на розпорядження грошовими коштами у сумі - 1 433, 42 доларів США, та зарахувати зазначені грошові кошти на банківський рахунок в іноземній валюті міжнародного стандарта IBAN НОМЕР_1 , шляхом негайного забезпечення можливості вільно користуватися та розпоряджатися власними грошовими коштами на цьому поточному рахунку, за відсутністю предмету спору, оскільки після відкриття провадження у справі грошові кошти були зараховані на рахунок позивача.

Крім того, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно із статтею 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, необхідно також зважати й на його ефективність з точки зору ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У п. 145 рішення від 15.11.1996 у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, суд указав на те, що за деяких обставин вимоги ст. 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

У кінцевому результаті ефективний спосіб захисту прав повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування, тобто такий захист повинен бути повним, та забезпечувати таким чином мету здійснення правосуддя та принцип процесуальної економії (забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту).

Аналогічні правові висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2018 у справі № 910/14144/17 та від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Слід зазначити, що предметом позову може бути матеріально-правова чи немайнова вимога позивача до відповідача, відносно якої суд повинен прийняти рішення. Предметом позову не можуть бути обставини, які виступають доказами у справі, зокрема, підписання актів приймання-передачі, оскільки такі акти підтверджують наявність або відсутність юридичних фактів, які входять до підстав позову. Захист майнового або немайнового права чи законного інтересу відбувається шляхом прийняття судом рішення про примусове виконання відповідачем певних дій або зобов`язання утриматись від їх вчинення.

Господарський суд розглядає справи, пов`язані з вирішенням спору про право, та в силу положень ст. 237, 238 Господарського процесуального кодексу України при вирішенні господарського спору по суті приймає рішення, у мотивувальній частині якого вказує, зокрема, встановлені ним обставини справи.

Тобто, встановлені господарським судом факти мають бути викладені саме в мотивувальній частині рішення.

Юридичними фактами є передбачені законом конкретні обставини, які тягнуть правові наслідки у вигляді виникнення, зміни або припинення правовідносин.

Вимога про встановлення факту не може бути предметом спору і самостійно розглядатись в окремій справі. Встановлення факту може лише бути елементом оцінки фактичних обставин справи та обґрунтованості вимог.

Тож, визнання в судовому порядку дій неправомірними вимагає подальше усунення порушених такими неправомірними діями прав та інтересів позивача шляхом зобов`язання відповідача вчинити певні дії, оскільки сама по собі вимога про визнання дій неправомірними за своєю суттю є встановленням факту, проте, у даному випадку відповідачем вже задоволено вимоги позивача шляхом зняття встановлених для позивача обмежень у розпорядженні грошовими коштами у сумі 1 433, 42 доларів США та зараховано зазначені грошові кошти на банківський рахунок позивача в іноземній валюті IBAN НОМЕР_1 .

Враховуючи викладене вище, вимога позивача про визнання дій Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк", щодо не зарахування коштів та позбавлення права розпоряджатися коштами у розмірі - 1 433, 42 доларів США неправомірними, що наразі є предметом розгляду у цій справі, по своїй суті є вимогою про встановлення обставин та надання їм правової оцінки.

Відповідно до статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст.ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За приписами статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст. 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Таким чином, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги Фізичної особи-підприємця Жупінаса Романа Анатолійовича до Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" в частині визнання дій Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк", щодо не зарахування коштів та позбавлення права розпоряджатися коштами у розмірі - 1 433, 42 доларів США неправомірними не підлягають задоволенню.

Витрати по сплаті судового збору відповідно до приписів ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на позивача.

Керуючись статтями 74, 76-80, 129, п. 2 ч. 1 ст. 231, 236-242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва.

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову Фізичної особи-підприємця Жупінаса Романа Анатолійовича в частині визнання дій Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк", щодо не зарахування коштів та позбавлення права розпоряджатися коштами у розмірі - 1 433, 42 доларів США неправомірними - відмовити.

2. Провадження у справі № 910/12520/22 в частині зобов?язання Акціонерне товариство Комерційний банк "ПриватБанк" зняти встановлені для Фізичної особи-підприємця Жупінаса Романа Анатолійовича обмеження права на розпорядження грошовими коштами у сумі - 1 433, 42 доларів США, та зарахувати зазначені грошові кошти на банківський рахунок в іноземній валюті міжнародного стандарта IBAN НОМЕР_1 , шляхом негайного забезпечення можливості вільно користуватися та розпоряджатися власними грошовими коштами на цьому поточному рахунку - закрити на підставі пункту 2 частини 1 статті 231 Господарського процесуального кодексу України, за відсутністю предмету спору.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Згідно з пунктом 17.5 розділу ХІ "Перехідні положення" Господарського процесуального кодексу України, апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду або через відповідний місцевий господарський суд.

Повний текст рішення складено: 24.04.2023

Суддя С. О. Щербаков