ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.05.2023 року м. Дніпро Справа № 904/8014/21

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Кощеєва І.М. ( доповідач ),

суддів: Орєшкіної Е.В., Дарміна М.О.

секретар судового засідання: Манець О.В.

представники сторін:

від позивача: Комиза Г.Г., посвідчення № ЗП002189 від 16.05.2019 р., адвокат

від відповідача-1: Гринь І.В., посвідчення № 3251 від 11.02.2022 р., адвокат

від відповідача-2: не з`явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу

Товариства з обмеженою відповідальністю "Дніпротрансавто"

на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 22.11.2022 р.

( суддя Рудь І.А., м. Дніпро, повний текст рішення складено 02.12.2022 р.)

по справі

за позовом:

Акціонерного товариства "ПроКредит Банк",

м. Київ

до відповідача-1:

Товариства з обмеженою відповідальністю "Дніпротрансавто",

м. Дніпро

до відповідача-2:

ОСОБА_1 ,

смт. Обухівка Дніпропетровської області

про солідарне стягнення кредитної заборгованості

у загальній сумі 2 425 998 грн. 07 коп.

ВСТАНОВИВ:

1. Короткий зміст позовних вимог.

Акціонерне товариство "ПроКредит Банк" звернулося до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом, в якому просить стягнути солідарно з Товариства з обмеженою відповідальністю "Дніпротрансавто" та ОСОБА_1 заборгованість за кредитними договорами у загальному розмірі 2 425 998 грн. 07 коп., з яких: заборгованість за договором про надання траншу від 05.02.2016 р. № 1501.45669/FW1501.699, який є невід`ємною частиною рамкової угоди від 05.02.2016 р. № FW1501.699, в сумі 1 321 424 грн. 84 коп., з яких: 1 039 647 грн. 45 коп. - капітал, 120 150 грн. 83 коп. - проценти, 159 542 грн. 62 коп. - проценти за неправомірне користування кредитом, 2 083 грн. 94 коп. - пеня; заборгованість за договором про надання траншу від 16.09.2016 р. № 1501.45941/FW1501.699, який є невід`ємною частиною рамкової угоди від 05.02.2016 р. № FW1501.699, в сумі 1 104 573 грн. 23 коп., з яких: 863 400 грн. 33 коп. - капітал, 150 255 грн. 85 коп. - проценти, 90 488 грн. 30 коп. - проценти за неправомірне користування кредитом, 428 грн. 75 коп. - пеня.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням Відповідачем-1 умов рамкової угоди та кредитних договорів в частині повного та своєчасного повернення кредитних коштів.

Вимога про стягнення з Відповідача-2 обґрунтована посиланням на договір поруки від 05.02.2016 р. № 296422-ДП2.

Відповідач -1, правову позицію якого підтримав Відповідач -2, не заперечував факт порушення Позичальником умов рамкової угоди, договору про надання траншу та кредитного договору, а Поручителем - умов договору поруки, в частині своєчасного повернення отриманих кредитних коштів та сплати заборгованості на вимогу банку, проте, не погоджується з виконаним банком розрахунком суми боргу, зокрема, порядком нарахування банком процентів за користування кредитом. Відповідач -1 вважає, що сторонами у спірних договорах не погоджувався розмір відсотків за неправомірне користування кредитними коштами, у зв`язку із чим, відповідно до умов ст. 1048 ЦК України, банк позбавлений права такого нарахування з моменту, коли зобов`язання з повернення кредиту вважаються простроченими, а натомість з вказаного моменту повинен нараховувати відсотки у розмірі, визначеному нормами ст. 625 ЦК України. З урахуванням такої позиції Відповідач -1 стверджує, що банком невірно зараховувалися здійснені позичальником платежі в рахунок погашення нарахованих відсотків за неправомірне користування кредитом, у зв`язку із чим Відповідачем -1 у контррозрахунку такі виплати зараховані в рахунок погашення тіла кредиту. Крім того, Відповідач -1 посилається на п. 10 договору про внесення змін до рамкової угоди № 1, яким визначено черговість погашення боргу, але не передбачено погашення процентів, нарахованих на прострочену заборгованість. Тому, за твердженням відповідача-1, такі проценти не мають пріоритету погашення порівняно з тілом кредиту. З огляду на визначений відповідачем-1 порядок зарахування платежів, змінюється розмір основної заборгованості за кредитом та, відповідно, розмір нарахованої пені. За розрахунком Відповідача -1, з яким погодився Відповідач -2, до солідарного стягнення з відповідачів підлягає борг у загальному розмірі 2 016 086 грн. 85 коп., з яких: за договором 1 1 071 652 грн. 36 коп. ( основний борг 1 039 647 грн 45 коп., борг по процентам за користування кредитом 32 004 грн. 91 коп. ); за договором 2 944 434 грн 49 коп. ( основний борг 863 400 грн. 33 коп., борг по процентам за користування кредитом 81 034 грн. 16 коп. ) В обґрунтування своєї позиції Відповідач -1 посилається, зокрема, на висновки Верховного Суду, викладені у постановах по справам № 910/1238/17, № 444/9519/12, № 202/4494/16-ц.

2. Короткий зміст оскаржуваного судового рішення у справі.

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 22.11.2022 р. позов задоволено частково. Стягнуто солідарно з Товариства з обмеженою відповідальністю "Дніпротрансавто" та ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства "ПроКредит Банк" 1 321 149 грн. 11 коп. заборгованості за договором про надання траншу від 05.02.2016 р. № 1501.45669/FW1501.699, який є невід`ємною частиною рамкової угоди від 05.02.2016 р. № FW1501.699, з яких: 1 039 647 грн. 45 коп. - капітал, 120 150 грн. 83 коп. - проценти, 159 542 грн. 62 коп. - проценти за неправомірне користування кредитом, 1 808 грн. 21 коп. - пеня; 1 104 573 грн. 23 коп. заборгованості за кредитним договором від 16.09.2016 р. № 1501.45941/FW1501.699, який є невід`ємною частиною рамкової угоди від 05.02.2016 р. № FW1501.699, з яких: 863 400 грн. 33 коп. - капітал, 150 255 грн. 85 коп. - проценти, 90 488 грн. 30 коп. - проценти за неправомірне користування кредитом, 428 грн. 75 коп. - пеня.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Дніпротрансавто"н а користь Акціонерного товариства "ПроКредит Банк" - 18 192 грн 92 коп. витрат зі сплати судового збору. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства "ПроКредит Банк" - 18 192 грн 92 коп. витрат зі сплати судового збору. У решті позову відмовлено.

3. Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Не погодившись із зазначеним рішенням суду, до Центрального апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою звернулось Товариство з обмеженою відповідальністю "Дніпротрансавто", в якій просить суд скасувати рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 22.11.2022 р. в частині солідарного стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Дніпротрансавто" та ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства "ПроКредит Банк" - 249 496 грн. 74 коп. заборгованості за договором про надання траншу від 05.02.2016 р. № 1501.45669/FW1501.699, який є невід`ємною частиною рамкової угоди від 05.02.2016 р. № FW1501.699, з яких: 88 145 грн. 91 коп. - проценти, 159 542 грн. 62 коп. - проценти за неправомірне користування кредитом, 1 808 грн. 21 коп. - пеня; 160 138 грн. 74 коп. заборгованості за кредитним договором від 16.09.2016 р. № 1501.45941/FW1501.699, який є невід`ємною частиною рамкової угоди від 05.02.2016 № FW1501.699, з яких: 69 221 грн. 69 коп. - проценти, 90 488 грн. 30 коп. - проценти за неправомірне користування кредитом, 428 грн. 75 коп. - пеня. В іншій частині рішення залишити без змін.

Від Скаржника надійшла заява про уточнення прохальної частини, в якій Товариство з обмеженою відповідальністю "Дніпротрансавто" просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині: стягнення заборгованості за кредитним договором про надання траншу від 05.02.2016 р. №1501.45669/FW1501.699, який є невід`ємною частиною рамкової угоди від 05.02.2016 р. №FW1501.699: по процентам у розмірі 88 145 грн. 91 коп., по процентам за неправомірне користування кредитом у розмірі 159 542 грн. 62 коп., заборгованості за пенею в сумі 1 808 грн. 21 коп.; стягнення заборгованість за кредитним договором від 16.09.2016 р. № 1501.45941/FW1501.699, який є невід`ємною частиною рамкової угоди від 05.02.2016 р. № FW1501.699: по процентам у розмірі 69 221 грн. 69 коп.; по процентам за неправомірне користування кредитом у розмірі 90 488 грн. 30 коп., заборгованості за пенею в сумі 428 грн. 75 коп.. З іншою частиною рішення Апелянт згодний, зокрема: Стягнути солідарно з товариства з обмеженою відповідальністю "ДНІПРОТРАНСАВТО" та ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 , дата народження ІНФОРМАЦІЯ_1 ) на користь Акціонерного товариства "ПроКредит Банк" 1 071 652 грн. 36 коп. заборгованості за договором про надання траншу від 05.02.2016 №1501.45669/FW1501.699, який є невід`ємною частиною рамкової угоди від 05.02.2016 №FW1501.699, з яких: 1 039 647 грн. 45 коп. - капітал, 32 004 грн.91 коп. - проценти; 944 434 грн. 49 коп. заборгованості за кредитним договором від 16.09.2016 р. № 1501.45941/FW1501.699, який є невід`ємною частиною рамкової угоди від 05.02.2016 № FW1501.699, з яких: 863 400 грн. 33 коп. - капітал, 81 034 грн. 16 коп. - проценти. Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю "ДНІПРОТРАНСАВТО" на користь Акціонерного товариства "ПроКредит Банк" 15 120 грн. 63 коп. витрат зі сплати судового збору. Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства "ПроКредит Банк" - 15 120 грн 63 коп. витрат зі сплати судового збору.

4. Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, Скаржник посилається на те, що не згодний з рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 22.11.2022 р. в частині стягнутих коштів в сумі 409 635,49 грн., й рішення оскаржується саме у вказаній частині. Скаржник вважає, що рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 22.11.2022 р. в частині стягнення процентів, нарахованих на прострочену заборгованість, в розмірі, що дорівнює процентам за правомірне користування кредитом в межах строку кредитування за відсутності погодженого сторонами розміру та порядку обчислення, нарахування та виплати таких процентів, є незаконним, ухваленим з порушення норм матеріального права, й таким, що суперечить сталій судовій практиці Великої Палати Верховного Суду, викладеній у постановах по справах № 910/1238/17, № 444/9519/12, № 202/4494/16-ц, № 703/2718/16-ц, № 646/14523/15-ц, № 912/1120/16, й підлягає скасуванню у вказаній частині, й ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

При цьому Скаржник зазначає, що сторонами не погоджено розмір процентів, нарахованих на прострочену заборгованість за кредитом після закінчення строку кредитування, визначеного графіком платежів, та направлення Кредитором вимоги про дострокове повернення усієї кредитної заборгованості у порядку передбаченому ст. 1050 ЦК України, а тому відсутні підстави нараховувати проценти на рівні, що дорівнює процентам за правомірне користування кредитом в межах строку кредитування за відсутності погодженою сторонами розміру та порядку обчислення, нарахування та виплати таких процентів відповідно до умов ст. 1048 ЦК України, й Банк позбавлений права такого нарахування процентів з моменту, коли зобов`язання з повернення кредиту вважаються простроченими, а натомість з вказаного моменту повинен нараховувати відсотки у розмірі, визначеному нормами ст. 625 ЦК України.

Водночас, на думку Скаржника, судом не враховано норми матеріального права та сталу судову практику, що стало підставою для задоволення вимог про стягнення прострочених процентів поза межами кредитування й неправильне обчислення процентів за користування кредитом в межах строку кредитування та пені, оскільки невірно здійснено зарахування здійснених позичальником платежі в рахунок погашення нарахованих відсотків за неправомірне користування кредитом, тоді як такі платежі мають бути зараховані в рахунок погашення тіла кредиту та процентів за правомірне користування кредитом, відповідно п. 10 договору про внесення змін до рамкової угоди № 1, яким визначено черговість погашення боргу.

Скаржник наголошує на тому, що судом неправомірно задоволено позовні вимоги про стягнення заборгованості в сумі 409 635 грн. 49 коп., з яких: заборгованість за кредитним договором про надання траншу від 05.02.2016 р. № 1501.45669/FW 1501.699, який є невід`ємною частиною рамкової угоди від 05.02.2016 р. №FW 1501.699 ( далі Договір -1 ) в розмірі 249 496 грн. 74 коп., з яких: 88 145 грн. 91 коп. - проценти, 159 542 грн. 62 коп. - проценти за неправомірне користування кредитом, 1 808 грн. 21 коп. - пеня; заборгованість за кредитним договором від 16.09.2016 р. № 1501.45941/FW1501.699, який є невід`ємною частиною рамкової угоди від 05.02.2016 р. № FW1501.699 ( далі Договір -2 ) в розмірі 160 138 грн. 74 коп., з яких: 69 221 грн. 69 коп. - проценти; 90 488 грн. 30 коп. - проценти за неправомірне користування кредитом, 428 грн. 75 коп. - пеня.

Скаржник вважає, що сторони погодили розмір процентів за правомірне користування кредитними коштами в межах строку кредитування. Проте сторони не погодили нарахування та сплату процентів за неправомірне користування кредитними коштами поза межами кредитування, й зі спливом строку кредитування, визначеного графіком, припинилося право Позивача нараховувати процента за правомірне користування кредитом, й виникло право отримати проценти за неправомірне користування кредитом. Саме такий висновок зазначено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 р. по справі № 444/9519/12.

Крім того, як зазначено в позові кредит повертається частинами ( з розстроченням платежу ) й кінцевий строк повернення всієї суми кредиту по Договору - 1 є 07.04.2021 р. й відповідно після настання строку повернення частини кредиту закінчується строк кредитування по вказаній частині, й строк дії договору в цій частині припиняється. Відповідно по Договору -2 строк дії договору припинився 09.08.2021 р. шляхом зажадання Позивачем дострокового погашення кредитного зобов`язання шляхом направлення вимоги про дострокове погашення кредиту, й з 09.08.2021 р. строк дії договору припинився. Отже, строк кредитування Відповідача є таким, що закінчився після настання строку погашення чергової частини кредиту, як і його право законно користуватися позиченими коштами, а тому рішення суду в частині стягнення процентів за користування кредитом за період з 05.02.2016 р. по 07.04.2021 р. по Договору -1 є обґрунтованим та законним, проте суд неправильно визначив суму таких процентів, оскільки помилково вважав правомірними дії Банку по списанню коштів на погашення процентів, нарахованих на прострочену заборгованість, на рівні поточних процентів, за відсутності такої домовленості між сторонами, правильною сумою таких процентів є сума 32 004,92 грн.. По Договору -2 судом правомірно стягнуто проценти за користування кредитом за період з 16.09.2016 р. по 09.08.2021 р., але неправильно визначено суму таких коштів. Водночас судом неправомірно стягнуто проценти за користування кредитними коштами поза межами кредитування, обґрунтовуючи таке право ч. 2 ст. 1048 ІДК України, оскільки право нараховувати такі проценти припинилось відповідно Графіку платежів, а вимога про стягнення проценти за кредитом, нарахованих поза межами строку кредитування на підставі частини другої ст. 625 ЦК України Позивачем не заявлялась, й про стягнення проценти за кредитом, нарахованих поза межами строку кредитування за ставкою, що діяла за правомірне користування кредитом суперечить правовим позиціям Великої Палати Верховного Суду наведеним в постановах но справам № 910/1238/17, № 444/9519/12, № 202/4494/16-ц, № 703/2718/16-ц, № 646/14523/15-ц, № 912/1120/16.

Відтак, на думку Скаржника, сторони не погодили нарахування процентів на інші платежі окрім чергових та виплату їх поза межами строків та обсягів, визначених графіком, й право Позивача на отримання процентів, нарахованих на залишок простроченого кредиту поза межами строків обсягів графіку, а право Позивача обчислювати такі проценти до повного погашення кредиту не є тотожнім праву на їх отримання, а інша домовленість відсутня та не може застосовуватись, бо порядок обчислення, нарахування та виплати визначається виключно кредитними зобов`язаннями, оскільки сторони дійшли такої згоди відповідно п. 5 рамкової угоди в редакції договору про внесення змін № 1 та ч. 3 ст. 6 ЦК України. А тому твердження суду, про те, що розмір процентів повинен сплачуватися Відповідачем за весь час прострочення і до моменту погашення заборгованості на рівні визначеним кредитним договором в силу положень абзацу 2 ч. 1 ст. 1048 ЦК України є необгрунтованим та таким, що не відповідає умовам договору, бо сторони погодили лише обчислення, нарахування та сплату процентів на залишок непогашеного кредиту згідно графіку, а не фактичного погашення кредиту, й виключили умову про сплату процентів за неправомірне користування кредитом ( п. 4.4. Рамкової угоди ), як отримання плати за користування кредитом.

5. Узагальнений виклад позиції інших учасників справи.

Від Акціонерного товариства "ПроКредит Банк" до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому Банк просить суд залишити рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 22.09.2022 р. у справі № 904/8014/21 без змін, а апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Дніпротрансавто" без задоволення.

В обгрунтування своїх заперечень, Позивач посилається на те, що право Банку на стягнення процентів, нарахованих на прострочену заборгованість, визначено кредитними договорами. За користування Кредитними послугами Позичальник зобов`язаний сплатити Банку проценти у розмірі та порядку, визначених Рамковою угодою та Кредитними договорами у межах максимального розміру процентів, встановлених Рамковою угодою. Проценти обчислюються у валюті кредиту за процентною ставкою, встановленою відповідним Кредитним договором, від суми залишку кредиту за кожен календарний день користування залишком кредиту, виходячи із 360 календарних днів у році, з моменту видачі кредиту до моменту повного погашення кредиту.

Крім того, у відзиві Банк посилається на висновки Конституційного Суду України, зроблені в рішенні Другого сенату Конституційного Суду України від 22.06.2022 р. № 6-р(ІІ)/2022 від 22.06.2022 р.. Згідно з домовленістю сторін в кредитних договорах, Банк очікує на отримання процентів як плати за користування кредитом з моменту видачі кредиту і до дня його фактичного повернення. Тому, Банк має право на отримання процентів за весь час користування кредитними коштами. Зазначене повністю узгоджується зі статтями 1048, 1054 ЦК України і відображено в наданих Банком розрахунках (проценти розподілені на «Проценти» і «Проценти за неправомірне користування кредитом»). Право Банку на отримання процентів за весь час користування кредитом, в тому числі простроченим кредитом, є правомірними очікуваннями і не є заходом цивільної відповідальності за неналежне виконання позичальником грошових зобов`язань. Разом з тим, в своїй апеляційній скарзі Відповідач -1 зміщує фокус виключно на проценти по графіку за кредитними договорами, намагаючись уникнути плати за користування простроченим кредитом. В обґрунтування своєї позиції Відповідач -1 посилається на висновки Верховного Суду, викладені у постановах по справам № 910/1238/17, № 444/9519/12, № 202/4494/16-ц. Проте, застосовувати зазначені вище правові висновки необхідно враховуючи критерії Верховного Суду щодо подібності правовідносин (однакове нормативно-правове регулювання, склад учасників, підстави виникнення правовідносин тощо).

А тому Банк повністю погоджується з позицією суду першої інстанції в рішенні про залишення поза увагою висновки Верховного Суду, на які посилається Відповідач -1, оскільки кожна кредитна справа має свої ознаки, характеристики та особливості, які її відрізняють. В зазначених судових справах Банк не був учасником, а також в цих справах не розглядалися договори, які використовуються Банком.

Крім того, Банк зазначає про те, що суд першої інстанції, керуючись принципом pacta snnt servanda (договорів слід додержувати), ураховуючи приписи ч. 1 ст. 190, абзацу 2 ч. 1 ст. 1048 ЦК України, дійшов вірного і справедливого висновку про те, що як на момент укладення кредитних договорів, так і протягом строку кредитування Банк мав правомірні очікування на отримання процентів за користування грошовими коштами до дня повернення кредиту, а відтак право вимоги Банку щодо сплати йому таких процентів є майном та відповідно об`єктом права власності, захист якого гарантує ст. 41 Конституції України.

У запереченнях на заяву Скаржника про уточнення прохальної частини апеляційної скарги, Банк посилається на те, що у справі № 910/17048/17 Велика Палата Верховного Суду визнала правомірним нарахування процентів за користування кредитом по день фактичного повернення кредиту, незалежно від закінчення строку дії кредитних договорів. Схожих висновків дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду в постанові від 01.11.2022 р. в справі № 910/638/20. Таким чином, у випадку з кредитними договорами АТ «ПроКредит Банк» передбачено право нараховувати і вимагати від Позичальника сплати процентів за правомірне і неправомірне користування кредитом, а також нараховувати і вимагати проценти вже після закінчення строку кредитування. Це також повністю узгоджується з висновками Конституційного Суду України, зроблені в рішенні від 22.06.2022 р. у справі № 3- 188/2020(455/20).

Також, Банк зазначає, що ТОВ "Дніпротрансавто" посилається на судову практику Верховного Суду, згідно якої право кредитодавця нараховувати на підставі частини першої ст. 1048 ЦК України передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку чи у зв`язку з пред`явленням до Позичальника вимоги згідно з частиною другою ст. 1050 ЦК України. Проте такий підхід не узгоджується з розрахунками заборгованості за кредитними договорами, які були додані представником ТОВ "Дніпротрансавто" до заяви про уточнення, оскільки в цих розрахунках заборгованості заперечуються проценти за неправомірне користування кредитом, які були нараховані Банком до дати спливу визначеного договором строку. В своїх розрахунках заборгованості представник ТОВ "Дніпротрансавто" зробив перерозподіл сум, які списувалися Банком на погашення процентів за неправомірне користування кредитом. Тобто, надані ТОВ "Дніпротрансавто" розрахунки заборгованості суперечать їх доводам і судовій практиці Верховного Суду, на яку вони посилаються, а тому розрахунки заборгованості ТОВ "Дніпротрансавто" не підлягають для їх застосування.

Від Відповідача -2 надійшло клопотання про призначення по справі № 904/8014/21 судової економічної експертизи, на вирішення якої поставити наступне питання: Яка дійсна заборгованість ТОВ «Дніпротрансавто» ( сума простроченої заборгованості за кредитом, сума заборгованості за процентами по кредиту, сума прострочених процентів, пені ), що існувала за договором про надання траншу від 05.02.2016 р. № FW1501.699, та кредитними договором від 16.09.2016 р. № 1501.45941/FW1501.699, який є не від`ємною частиною рамкової угоди від 05.02.2016 р. № FW1501.699. станом на день звер нення до суду?

В обгрунтування свого клопотання Заявник посилається на те, що в апеляційній скарзі він навів норми, котрими обґрунтовано неправомірність судового рішення в частині стягнення прострочених процентів на підставі ст. 1048 ЦК України, тоді як прострочені проценти мають стягуватись на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України. Але Апелянт орієнтовно визначив суму прострочених процентів в розмірі 409 635,49 грн., з котрими не погодився та подав апеляційну скаргу, оскільки Апелянт та його представник не є фахівцями в галузі економічних знань та розрахунків, і суд першої інстанції не перевіряв правильність розрахунків Апелянта, не надавав їм оцінку, а при кожному перерахунку суми боргу Апелянт отримував нові суми, що підтверджується декількома розрахунками, котрі наявні в матеріалах справи, а при перевірці розрахунку Банку, Апелянт знайшов помилку в розрахунку боргу, щодо нарахування та погашення пені, при цьому суд не здійснив перерахунок боргу Банку з урахуванням необхідності зарахування такої пені в рахунок погашення тіла кредиту, а лише відмовив в задоволенні такої суми, також суд не здійснював детального дослідження розрахунку Банку, що підтверджується мотивувальною частиною рішення.

Таким чином, Відповідач -2 зазначає, що оскільки перевірити суму, яка підлягає стягненню з урахуванням сталої судової практики та умов кредитних угод, неможливо простими арифметичними діями, а у разі переві рки таких дій в судовому засіданні така перевірка займе значну кількість часу, то в даному випадку потрібні спеціальні знання для з`ясування всіх обставин, що складають предмет доказування. Й з огляду на правову при роду та тривалість спірних правовідносин, зокрема, обсяг та порядок нарахування процентів за користування кредитними коштами та процентів за неправомірне користування грошовими коштами, а також фактичні обсяги основної заборгованості необхідно призначити у справі експе ртизу.

АТ «ПроКредит Банк» не погоджується з клопотанням Відповідача -2 про проведення судової економічної експертизи розрахунку заборгованості, вважає його необґрунтованим та поданим з пропущенням строку для подачі такого клопотання, а тому в задоволенні клопотання необхідно відмовити.

Позивач зазначає, що в даному випадку висновок експерта міг бути замінений іншими засобами доказування, а саме отриманими Відповідачем -2 власними розрахунками заборгованості, які Відповідач -2 міг подати разом з відзивом, як це зробив Відповідач -1. Але чомусь Відповідач -2 не зробив цього. До того ж, в даній справі заборгованість за кредитами частково визнана Позичальником ( Відповідач -1 ), а предмет апеляційної скарги стосується стягнення процентів на прострочений кредит, нарахованих відповідно до ст. 1048 ЦК та умов кредитних договорів. В своєму клопотанні Відповідач -2 не надав пояснень і обґрунтування в чому саме невірні розрахунки заборгованості, які були подані Банком, окрім посилання на статті законодавства, на підставі яких на його думку мають стягуватися проценти.

З огляду на викладене, Позивач вважає що дії Відповідача -2 з подачі клопотання про призначення судової експертизи спрямовані на затягування справи, оскільки Відповідач -2 не був позбавлений можливості подати до суду разом з відзивом власні розрахунки заборгованості.

6. Рух справи в суді апеляційної інстанції.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22.12.2022 р. для розгляду справи визначена колегія суддів у складі: головуючого судді - Кощеєв І.М. (доповідач), судді - Орєшкіна О.В., Дармін М.О..

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 26.12.2022 р. витребувано у Господарського суду Дніпропетровської області матеріали справи/копії матеріалів справи № 904/8014/21. Розгляд питання про залишення апеляційної скарги без руху, про повернення апеляційної скарги, відмову у відкритті апеляційного провадження або про відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Дніпротрансавто" на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 22.11.2022 р. по справі № 904/8014/21 відкладено до надходження матеріалів оскарження до суду апеляційної інстанції.

28.12.2022 р. матеріали справи № 904/8014/21 надійши до Центрального апеляційного господарського суду.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 02.01.2023 р. апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Дніпротрансавто" на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 22.11.2022 р. у справі № 904/8014/21 залишено без руху, надано апелянту строк для усунення недоліків, а саме, для надання суду доказів сплати судового збору, у розмірі 9 216,80 грн..

Після усунення недоліків апеляційної скарги, ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 18.01.2023 р. відкрито апеляційне провадження у справі та призначено апеляційну скаргу до розгляду в судове засідання на 16.02.2023 р..

15.02.2023 р. в систему "Діловодство спеціалізованого суду" внесено інформаційну довідку, відповідно до якої та з урахуванням п. 2.4.6 Засад використання автоматизованої системи документообігу суду у Центральному апеляційному господарському суді, у зв`язку з перебуванням у відпустці члена колегії - судді Дарміна М.О. розгляд справи № 904/8014/21 в судовому засіданні не відбувся.

У зв`язку із усуненням обставин, пов`язаних з відпусткою члена колегії - судді Дарміна М.О. та неможливістю проведення судового засідання 16.02.2023 р., ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 20.02.2023 р. розгляд апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Дніпротрансавто" на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 22.11.2022р. по справі № 904/8014/21 призначено в судове засідання на 16.03.2023 р..

В судовому засіданні 16.03.2023 р. по справі оголошено перерву до 06.04.2023 р.

В судовому засіданні 06.04.2023 р. по справі оголошено перерву до 26.04.2023 р.

В судовому засіданні 26.04.2023 р. по справі оголошено перерву до 09.05.2023 р.

Відповідач-2 не скористався своїм правом участі в судовому засіданні та не забезпечив явку уповноваженого представника, хоча про час та місце судового засідання був повідомлений належний чином.

Беручи до уваги, що неявка вказаного учасника провадження у справі, належним чином повідомленого про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, матеріали справи є достатніми для розгляду апеляційної скарги, апеляційний господарський суд дійшов висновку про розгляд справи за відсутності представника Відповідача-2.

У судовому засіданні 09.05.2023 р. була оголошена вступна та резолютивна частини постанови Центрального апеляційного господарського суду.

7. Встановлені судом обставини справи.

05.02.2016 р. між Публічним акціонерним товариством "ПроКредит Банк", правонаступником якого є Акціонерне товариство "ПроКредит Банк" ( Кредитор ) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Дніпротрансавто" ( Позичальник ) укладено рамкову угоду № FW1501.699 ( надалі - рамкова угода ).

Кредитор на підставі угоди зобов`язується здійснювати кредитування Позичальника у межах лімітів умов кредитування у порядку і на умовах, визначених угодою та кредитними договорами, а позичальник зобов`язується належно виконати усі умови, необхідні для отримання кредитів, своєчасно і належно, здійснювати погашення грошових зобов`язань, а також належно виконувати усі інші зобов`язання, передбачені угодою та кредитними договорами ( п. 2.1. рамкової угоди ).

На підставі угоди встановлюються наступні ліміти умов кредитування Позичальника: ліміт суми кредитування: ліміт суми кредитування в еквіваленті 20 000 000,00; ліміт строку кредитування: 120 місяців; максимальний розмір процентів: 40 % річних. Максимальний розмір процентів застосовується лише при укладені нових кредитних договорів та видачі кредиту. Розмір процентів за користування, конкретним кредитом встановлюється у відповідних кредитних договорах при їх укладені та не може перевищувати максимальний розмір. Після укладення кредитних договорів та видачі кредитів, встановлені ними проценти можуть змінюватися тільки у випадках, що не суперечать законодавству. Якщо валюта кредиту відрізняється від валюти ліміту суми кредитування, то еквівалент кредиту визначається за офіційним курсом НБУ гривні до валюти ліміту суми кредитування та валюти кредиту, діючим на дату видачі кредиту. Дане правило застосовується виключно при і для видачі кредиту і не застосовується для інших цілей ( п. 2.2. рамкової угоди ).

За користування кредитом Позичальник зобов`язаний сплатити кредитору проценти у розмірі та порядку, визначених угодою та кредитними договорами у межах максимальних розмірів процентів, встановлених угодою ( п. 4.1. рамкової угоди ).

Проценти обчислюються у валюті кредиту за процентною ставкою, встановленою відповідним кредитним договором, від суми залишку кредиту за кожен календарний день користування залишком кредиту, виходячи із 360 календарних днів у році, з моменту видачі кредиту до моменту повного погашення кредиту ( п. 4.2. рамкової угоди ).

Проценти нараховуються у дні, визначені відповідним кредитним договором як дні погашення процентів, на суму залишку кредиту, існуючого на момент закриття кожного з операційних днів за кожен календарний день періоду між датою (включно), що передує поточному нарахуванню та датою (включно) останнього нарахування процентів (видачі кредиту - для першого нарахування). При цьому залишком кредиту у небанківські дні є залишок на кінець останнього операційного дня, що передував цим дням ( п. 4.3. рамкової угоди ).

У випадку прострочення погашення кредиту, Позичальник сплачує проценти за неправомірне користування кредитом у розмірі, що дорівнює визначеним відповідними кредитними договорами процентам за користування даним кредитом за кожен календарний день прострочення, які обчислюються за методом "факт/360" від суми залишку кредиту, строк погашення якого настав, з дати виникнення заборгованості до дати повного її погашення ( п. 4.4. рамкової угоди ).

За надання Кредитором послуг пов`язаних з кредитуванням Позичальника на підставі угоди та кредитних договорів Позичальник зобов`язується сплатити кредитору комісії, вид, розмір та порядок сплати яких встановлено угодою та/або кредитними договорами та/або тарифами кредитора ( п. 6.1. рамкової угоди ).

Погашення грошових зобов`язань здійснюється у строк, порядку, черговості, валюті та розмірі, встановлені угодою та кредитними договорами, шляхом зарахування коштів на визначений кредитором рахунок. Строк виконання зобов`язань по сплаті процентів, неустойки, комісій, витрат пов`язаних з укладенням, виконанням, припиненням договорів та погашенням заборгованості вважається таким, що настав з моменту їх нарахування. Погашення грошових зобов`язань відбувається відповідно до правил, встановлених угодою і кредитними договорами незалежно від зміни курсів валюти та будь-яких інших обставин, якщо інше прямо не передбачено законодавством ( п. 7.1. рамкової угоди ).

Грошові зобов`язання вважаються погашеними з моменту зарахування коштів у розмірі цих зобов`язань та у встановленій Угодою черговості на відповідний рахунок кредитора ( п. 7.2. рамкової угоди ).

Погашення кредиту та процентів здійснюється у валюті кредиту, а комісій, неустойки та інших платежів - у національній валюті, якщо інше не визначено угодою чи кредитним договором ( п. 7.3. рамкової угоди ).

Якщо інше не встановлено кредитним договором чи кредитором Позичальник здійснює дострокове погашення після подання відповідної письмової заяви, її погодження кредитором та сплати комісії за дострокове погашення ( п. 8.1. рамкової угоди ).

Відповідно до п. 8.2. рамкової угоди Кредитор вправі вимагати дострокового погашення кредиту у наступних випадках: прострочення погашення грошових зобов`язань тривалістю більш ніж 3 (три) банківські дні ( п. 8.2.1. рамкової угоди ); наявності обставин вказаних п.п. 3.3.1. - 3.3.5. та/або порушення вимог п. 5.4, 9.2 угоди ( п. 8.2.2. рамкової угоди ); невиконання чи неналежне виконання у встановлений кредитором строк вимоги кредитора про приведення фінансового стану позичальника чи стану забезпечення до вимог кредитора, усунення порушень договорів ( п. 8.2.3. рамкової угоди ); перевищення залишком кредиту встановлених лімітів суми кредиту внаслідок зменшення розмірів лімітів, курсових коливань чи інших обставин. У даному випадку достроковому погашенню підлягає сума перевищення ліміту ( п. 8.2.4. рамкової угоди ); набуття кредитором чи іншими особами права звернення стягнення на майно, що є предметом забезпечення ( п. 8.2.5. рамкової угоди ); інших випадках, встановлених законодавством та/або договорами ( п. 8.2.6. рамкової угоди ).

Вимога Кредитора про дострокове погашення кредиту (надалі - вимога) здійснюється у письмовій формі та на вибір кредитора вручається або передається позичальникові у порядку, встановленому п. 12.2 угоди. У випадку неможливості надати вимогу позичальникові така вимога може бути пред`явлена його поручителям (п. 8.3. рамкової угоди).

Позичальник зобов`язаний достроково погасити весь залишок кредиту протягом п`яти банківських днів з дня відправлення (вручення, якщо кредитор вручив вимогу) Позичальнику чи поручителям вимоги, якщо інша сума чи строк дострокового погашення не будуть вказані у такій вимозі (п. 8.4. рамкової угоди).

Угода набирає чинності з моменту її підписання сторонами ( п. 11.1. рамкової угоди ).

Угода укладена на строк дії ліміту строку кредитування, встановленого п. 2.2. угоди. Закінчення строку дії угоди має наслідком лише припинення її умов щодо можливості укладання з позичальником нових кредитних договорів та видачі нових кредитів на підставі угоди. Усі інші умови угоди, зобов`язання сторін, що виникли на підставі угоди і були неналежно виконані чи не виконані, зобов`язання щодо відповідальності, а також права та обов`язки сторін продовжують діяти до повного належного виконання таких зобов`язань та реалізації прав (п. 11.2. рамкової угоди).

16.09.2016 р. сторони підписали договір про внесення змін до рамкової угоди № 1, в якому дійшли згоди змінити рамкову угоду та викласти її в новій редакції.

Банк встановлює для Позичальника наступні рамкові кредитні умови: максимальна сума - 15 000 000,00, максимальний строк - 120 місяців, максимальний розмір процентів - 40% річних. Ця Рамкова кредитна угода застосовується до таких кредитних послуг, які позичальник може одержати від банку згідно з умовами та положеннями, визначеними в цій угоді: овердрафт, строковий кредит, відновлювальна кредитна лінія, гарантії, акредитиви (документарні операції), кредитні картки (окремо - "кредитна послуга", разом - "кредитні послуги"). Використання будь-якої кредитної послуги в рамках цієї рамкової кредитної угоди можливе лише на підставі позитивного рішення компетентного внутрішнього органу банку і за умови укладення окремих кредитних договорів, які є невід`ємними частинами цієї угоди і не мають самостійного значення (окремо - "кредитний договір", разом - "кредитні договори"). Позичальник може отримувати кошти в межах ліміту, встановленого для наданої кредитної послуги ( п. 1. рамкової угоди в редакції договору про внесення змін № 1 ).

Цільове призначення кожної кредитної послуги вказується у відповідному кредитному договорі ( п. 2. рамкової угоди в редакції договору про внесення змін № 1).

Кошти за кредитною послугою видаються згідно з кредитним договором ( п. 4. рамкової угоди в редакції договору про внесення змін № 1 ).

За користування кредитними послугами Позичальник зобов`язаний сплатити Банку проценти у розмірі та порядку, визначених рамковою угодою та кредитними договорами у межах максимальних розмірів процентів, встановлених рамковою угодою. Проценти обчислюються у валюті кредиту за процентною ставкою, встановленою відповідним кредитним договором, від суми залишку кредиту за кожен календарний день користування залишком кредиту, виходячи із 360 календарних днів у році, з моменту видачі кредиту до моменту повного погашення кредиту ( п. 5. рамкової угоди в редакції договору про внесення змін № 1 ).

Проценти за користування кредитом встановлюються відповідним кредитним договором та не можуть перевищувати максимальний розмір, встановлений цією угодою. Проценти за користування кредитом обчислюються від суми кредиту, яка не є повернутою банку ( надалі - залишок кредиту ) за кожен календарний день користування кредитом до моменту його повного погашення та нараховуються щодо чергових платежів у строки, що зазначені в графіку як дні платежу ( п. 5.2. рамкової угоди в редакції договору про внесення змін № 1 ).

Усі платежі Позичальника на користь Банку здійснюються Позичальником самостійно у день настання дати їх оплати без відрахування будь-яких витрат, комісій чи податків і без необхідності пред`явлення банком вимоги до позичальника. Зобов`язання щодо платежів вважаються виконаними з моменту зарахування коштів у розмірі цих зобов`язань та у встановленій угодою черговості на відповідний рахунок банку. Платежі по кредиту здійснюються в валюті, в якій кредит був наданий, а комісії, неустойки та інші платежі у національній валюті, якщо інше не визначено цією угодою чи кредитним договором. Якщо здійснений платіж не є достатнім для повного погашення грошового зобов`язання, він спершу спрямовується на погашення заборгованості за пенею, витратами та комісіями; залишок після цього спрямовується на погашення процентів; а будь-яка решта коштів після цього спрямовується на погашення заборгованості за тілом кредиту ( п. 10. рамкової угоди в редакції договору про внесення змін № 1).

Ця угода набирає чинності з моменту її підписання сторонами та діє протягом дії строку кредитування, встановленого п. 1 рамкової угоди. Закінчення строку дії рамкової угоди має наслідком лише припинення її умов щодо можливості укладення з Позичальником нових кредитних договорів та видачі нових кредитних послуг на підставі цієї угоди. Усі інші умови рамкової угоди, зобов`язання сторін, що виникли на підставі рамкової угоди і були неналежно виконані чи не виконані, зобов`язання щодо відповідальності, а також права та обов`язки сторін продовжують діяти до повного належного виконання таких зобов`язань та реалізації прав ( п. 20 рамкової угоди в редакції договору про внесення змін № 1 ).

Умови кредитних договорів, які були укладені на підставі рамкової угоди до моменту набрання чинності цим договором, діють у частині, що не суперечить рамковій угоді у новій редакції.

Цей договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами, є невід`ємною частиною рамкової угоди та діє до моменту припинення дії рамкової угоди, якщо інше не буде встановлено сторонами.

05.02.2016 р. між Публічним акціонерним товариством "ПроКредит Банк", правонаступником якого є Акціонерне товариство "ПроКредит Банк" ( Кредитор ) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Дніпротрансавто" ( Позичальник ) укладено Договір про надання траншу № 1501.45669/FW1501.699 ( надалі кредитний договір-1 ).

Відповідно до кредитного договору-1 Кредитором надано кредит на наступних умовах: розмір кредиту 3 000 000,00 грн.; строк користування 60 місяців від дати видачі кредиту включно (відповідно до договору про внесення змін до договору траншу від 04.07.2018 р. № 1 62 календарні місяці від дати видачі кредиту включно); проценти: тип процентної ставки змінювана, розмір процентів - 23 % річних, виходячи з 360 календарних днів у році; цільове призначення кредиту: придбання основних засобів.

Через кожні 6 місяців, починаючи з дати видачі кредиту та до моменту його повного погашення розмір процентів за користування кредитом, виданим на підставі цього договору змінюється і встановлюється у розмірі, що зазначається за формулою: проценти = індекс UIRD 12+2,23% .

Розмір процентів, визначених відповідно до вищенаведеної формули, не може перевищувати максимальний розмір процентів, який дорівнює 40% річних, виходячи з 360 календарних днів у році, та бути меншим мінімального розміру процентів. Мінімальний розмір процентів за цим договором становить 18% річних, виходячи з 360 календарних днів у році. Якщо розмір процентів, розрахований за формулою, буде більшим ніж максимальний розмір процентів, або менший ніж мінімальний розмір процентів, то змінений розмір процентів встановлюється на рівні максимального чи мінімального розміру відповідно.

Відповідно до п. 8 кредитного договору-1 договір набирає чинності з моменту його підписання позичальником і однією уповноваженою особою кредитора і діє протягом усього строку користування кредитом до моменту повного і належного виконання сторонами своїх зобов`язань та реалізації прав за цим договором.

16.09.2016 р. між Публічним акціонерним товариством "ПроКредит Банк", правонаступником якого є Акціонерне товариство "ПроКредит Банк" ( Кредитор ) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Дніпротрансавто" ( Позичальник ) укладено кредитний договір № 1501.45941/FW1501.699 ( далі кредитний договір-2 ).

Відповідно до кредитного договору-2 Кредитором надано кредит на наступних умовах: сума кредиту 1 600 000 грн.; строк користування 60 місяців від дати видачі кредиту включно (відповідно до договору про внесення змін до кредитного договору від 04.07.2018 р. № 1 62 календарні місяці від дати видачі кредиту включно); проценти: тип процентної ставки змінювана, розмір процентів - 21% річних, виходячи з 360 календарних днів у році; цільове призначення кредиту: придбання основних засобів.

Через кожні 6 місяців, починаючи з дати видачі кредиту та до моменту його повного погашення розмір процентів за користування кредитом, виданим на підставі цього договору змінюється і встановлюється у розмірі, що зазначається за формулою: проценти = індекс UIRD 12+2,51% .

Розмір процентів, визначених відповідно до вищенаведеної формули, не може перевищувати максимальний розмір процентів, який дорівнює 40% річних, виходячи з 360 календарних днів у році, та бути меншим мінімального розміру процентів. Мінімальний розмір процентів за цим договором становить 18% річних, виходячи з 360 календарних днів у році. Якщо розмір процентів, розрахований за формулою, буде більшим ніж максимальний розмір процентів, або менший ніж мінімальний розмір процентів, то змінений розмір процентів встановлюється на рівні максимального чи мінімального розміру відповідно.

Позивач зазначає, що на виконання умов кредитних договорів надав Відповідачу -1 кредит, що підтверджується виписками з рахунку. Однак, Відповідач -1 в порушення умов рамкової угоди та кредитних договорів свої зобов`язання з повернення кредиту не виконав, Відповідачем -1 допущено неправомірне користування кредитом, у зв`язку із чим у нього виникла заборгованість:

1) за договором про надання траншу від 05.02.2016 р. № 1501.45669/FW1501.699, на загальну суму 1 321 424 грн. 84 коп., з яких: 1 039 647 грн. 45 коп. капітал; 120 150 грн. 83 коп. проценти; 159 542 грн. 62 коп. - проценти за неправомірне користування кредитом; 2 083 грн. 94 коп. - пеня;

2) за кредитним договором від 16.09.2016 р. № 1501.45941/FW1501.699 на загальну суму 1 104 573 грн. 23 коп., з яких: 863 400 грн. 33 коп. капітал; 150 255 грн. 85 коп. проценти; 90 488 грн. 30 коп. - проценти за неправомірне користування кредитом; 428 грн. 75 коп. - пеня.

Пунктом 16 рамкової угоди ( в редакції договору про внесення змін № 1 ) передбачено, що кредитор вправі вимагати негайного повного погашення кредиту з урахуванням усіх процентів та нарахувань у разі прострочення позичальником належних до сплати платежів більше ніж на 30 календарних днів.

Згідно з ч. 2. ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу.

Керуючись вказаними положеннями законодавства та договору, Позивач 09.08.2021 р. надіслав Відповідачу -1 вимоги про повне дострокове погашення кредиту, в якій вимагав погасити кредит та сплатити нараховані відсотки. Направлення вимог підтверджується описом вкладення у цінний лист, списками групованих поштових відправлень.

Пунктом 16 рамкової угоди ( в редакції договору про внесення змін № 1) передбачено, що Позичальник зобов`язується достроково погасити весь залишок кредиту протягом п`яти банківських днів з дня відправлення ( вручення, якщо банк вручив вимогу ) Позичальнику чи Поручителям вимоги про дострокове погашення кредиту, якщо інша сума чи строк дострокового погашення не будуть указані у такій вимозі.

Однак, як зазначає Позивач, Відповідач -1 вимогу і взяті на себе зобов`язання не виконав кредит не повернув, нараховані відсотки не сплатив.

Станом на час розгляду справи в суді першої інстанції, докази оплати Відповідачем -1 спірної заборгованості сторонами до матеріалів справи надано не було.

З метою належного виконання зобов`язань Позичальником за рамковою угодою та кредитними договорами, 05.02.2016 р. між Публічним акціонерним товариством "ПроКредит Банк", правонаступником якого є Акціонерне товариство "ПроКредит Банк" ( Кредитор ) та ОСОБА_1 ( Поручитель ) укладений договір поруки № 296422-ДП2.

У розділі 1 договору поруки наведено визначення термінів:

Позичальник - Товариство з обмеженою відповідальністю "Дніпротрансавто";

Рамкова угода - рамкова угода № FW1501.699 від 05.02.2016 р., з усіма діючими та такими, що можуть бути внесені у майбутньому змінами та доповненнями до неї.

Кредитні договори - наступні договори з усіма діючими та майбутніми змінами та/або доповненнями до них: рамкова угода, договори про надання траншу, овердрафту, кредитної лінії, гарантії та усі інші договори, які укладені та/або будуть укладені на підставі та в межах рамкової угоди як її невід`ємні частини;

Заборгованість позичальника - сума усіх грошових зобов`язань позичальника, строк виконання яких настав, але які на певну дату є невиконаними чи неналежно виконаними, а також зобов`язання пов`язані з порушенням кредитних договорів ( сплатити неустойку, компенсацію, відшкодувати збитки тощо ).

Зобов`язання Позичальника - усі існуючі та майбутні грошові зобов`язання позичальника перед кредитором, термін виконання яких настав або настане у майбутньому, враховуючи зобов`язання пов`язані з порушенням кредитних договорів ( сплатити неустойку, компенсацію, відшкодувати збитки тощо ), що виникають чи будуть виникати протягом усього часу дії рамкової угоди на підставі діючих чи, які будуть укладені у майбутньому кредитних договорів.

Вимоги кредитора - усі права вимоги Кредитора щодо виконання зобов`язань Позичальника та зобов`язань Поручителя за договором.

На підставі договору Поручитель поручається перед Кредитором за виконання усіх зобов`язань Позичальника у їх повному обсязі як солідарний із позичальником боржник ( п. 2.1. договору поруки ).

Розмір зобов`язань Позичальника визначається відповідно до кредитних договорів. При цьому розмір зобов`язань, які виникають з рамкової угоди і укладених на її підставі кредитних договорів, визначається з врахуванням усіх існуючих та майбутніх кредитів, виданих в межах лімітів умов кредитування, що на момент укладення договору становлять: ліміт суми кредитування еквівалент: 15 000 000,00 грн.; ліміт строку кредитування: до 05.02.2026 р.; максимальний розмір процентів: 40 % річних ( п. 2.2. договору поруки ).

Порука у повному обсязі поширюється на зобов`язання Позичальника із врахуванням усіх кредитних договорів, а також змін та/або доповнень до кредитних договорів з моменту набрання ними чинності. Якщо зміни та/або доповнення ( надалі зміни ) до рамкової угоди стосуватимуться збільшення вказаних п. 2.2 договору лімітів умов кредитування, то порукою будуть забезпечуватися зобов`язання Позичальника з врахуванням таких змін за умови отримання на те попередньої чи наступної згоди поручителя. Така згода може бути надана шляхом внесення змін до договору або вчинення поручителем погоджувального підпису на договорі про внесення змін до рамкової угоди або подання поручителем письмової згоди у формі листа. У випадку відсутності вказаної згоди порукою будуть забезпечуватися зобов`язання позичальника в межах лімітів умов кредитування, які діяли до внесення таких змін до рамкової угоди. Поручитель безумовно і безвідклично погоджується, що усі зміни кредитних договорів та/чи будь-які інші зміни до рамкової угоди (у т.ч. зміна структури платежів погашення кредиту, зміна змінюваної процентної ставки, зміна чи введення нових комісій, штрафних санкцій, прав та обов`язків сторін тощо), а також: укладення нових кредитних договорів на підставі рамкової угоди можуть здійснюватися без будь-якого погодження з поручителем, а тому порукою будуть забезпечуватися зобов`язання позичальника з врахуванням усіх таких змін і нових кредитних договорів без необхідності їх попереднього чи наступного ознайомлення чи погодження із поручителем ( п. 2.3. договору поруки ).

Поручитель зобов`язаний належно повністю виконати зобов`язання Позичальника у випадку та з моменту виникнення заборгованості позичальника у зв`язку із порушенням умов кредитних договорів чи неможливістю виконання ним його зобов`язань (смерть, тривала відсутність, хвороба, ліквідація, банкрутство тощо). Кредитор може вимагати від поручителя дострокового виконання усіх зобов`язань позичальника за наявності підстав для дострокового виконання, які встановлені умовами кредитних договорів ( п. 3.2. договору поруки ).

Достатнім документом про наявність заборгованості у позичальника є довідка кредитора, яка видається поручителю на його вимогу ( п. 3.4. договору поруки ).

Моментом виконання забезпечених договором зобов`язань є дата зарахування відповідної суми коштів на відповідний рахунок кредитора у черговості, визначеній кредитними договорами ( п. 3.6. договору поруки ).

Порука діє з моменту укладення договору протягам усього часу дії, встановленого рамковою угодою ліміту строку кредитування та до моменту, що наступить пізніше: припинення строку дії рамкової угоди чи належне виконання усіх вимог кредитора. Припинення окремих кредитних договорів чи погашення заборгованості позичальника до моменту припинення строку дії рамкової угоди, а також непред`явлення кредитором вимоги про погашення поручителем заборгованості позичальника не тягне за собою припинення поруки. Кредитор вправі пред`явити вимогу поручителю про погашення заборгованості позичальника протягом 3 років з моменту виникнення існуючої на момент такої вимоги заборгованості позичальника ( п. 4.1. договору поруки ).

Договір вступає в силу з моменту його укладення діє протягом усього часу дії, встановленого рамковою угодою ліміту строку кредитування та до моменту, що наступить пізніше: припинення строку дії рамкової угоди, належного виконання усіх зобов`язань позичальника за кредитними договорами та поручителя за договором ( п. 4.2. договору поруки ).

До усіх вимог, що випливають з договору, встановлюється позовна давність у 5 років, включаючи вимоги, щодо яких законодавством встановлена спеціальна чи обмежена позовна давність ( п. 4.5. договору поруки ).

09.08.2021 р. Позивач направив на адресу ОСОБА_1 ( Поручитель ) вимоги про виконання зобов`язань за договором поруки, в якій Банк вимагав сплатити заборгованість. Однак, Поручитель ( Відповідач -2 ) свої зобов`язання за договором поруки не виконав.

Станом на час розгляду справи у суді першої інстанції, докази оплати Відповідачем -2 спірної заборгованості сторонами до матеріалів справи надано не було.

Таким чином, відповідачі кредит не повернули, проценти не сплатили, у зв`язку із чим, утворилась спірна заборгованість.

Наведені обставини стали причиною звернення Позивачем з позовом та є предметом спору у даній справі.

За наслідками розгляду позову господарським судом прийнято оскаржуване рішення у даній справі, яким позов задоволено частково.

Рішення суду мотивоване тим, що вимоги Позивача в частині солідарного стягнення з відповідачів кредиту, процентів, процентів за неправомірне користування кредитом є правомірними та підлягають задоволенню, оскільки Відповідач -1 належним чином взяті на себе зобов`язання за кредитними договорами не виконав, допускав несвоєчасне внесення платежів за графіками, кредитні кошти повернув Позивачу частково, внаслідок чого у Відповідача -1 виникла заборгованість, в тому числі прострочена, за тілом кредиту: за кредитним договором-1 у сумі 1 039 647 грн. 45 коп., за кредитним договором -2 у сумі 863 400 грн. 33 коп.. Оскільки Поручитель поручився за зобов`язаннями Боржника у повному обсязі, Позивач набув право вимоги до Поручителя, як Відповідача, щодо погашення заборгованості за кредитними договорами.

Разом з тим, місцевий господарський суд зазначив, що розмір процентів, який встановлений кредитними договорами, повинен сплачуватися Відповідачем -1 за весь час прострочення і до моменту погашення заборгованості в силу положень абзацу 2 ч. 1 ст. 1048 ЦК України. Спірними кредитними договорами передбачено право Банку нараховувати і вимагати від Позичальника сплати процентів вже після закінчення строку кредитування. При цьому, розмір процентів тотожний тому, що діяв до зміни умов кредитного договору. Отже, доводи Відповідача -1 про припинення права Банку нараховувати проценти після закінчення строку кредитування не узгоджуються з умовами договорів, а тому підлягають відхиленню.

Посилаючись на висновки Конституційного Суду України у рішенні Другого сенату Конституційного Суду України від 22.06.2022 р. № 6-р(ІІ)/2022 та керуючись принципом расtа sипt sеrvaпdа ( договорів слід додержувати ), ураховуючи приписи ч. 1 ст. 190, абзацу 2 ч. 1 ст. 1048 ЦК України, господарський суд дійшов висновку, що як на момент укладення кредитних договорів, так і протягом строку кредитування Банк мав правомірні очікування на отримання процентів за користування грошовими коштами до дня повернення кредиту, а відтак право вимоги банку щодо сплати йому таких процентів є майном та відповідно об`єктом права власності, захист якого гарантує стаття 41 Конституції України.

З огляду на вищевикладене, враховуючи умови спірних кредитних договорів та обставини даного конкретного спору, місцевий господарський суд не прийняв до уваги висновки Верховного Суду, викладені у постановах по справах № 910/1238/17, № 444/9519/12, № 202/4494/16-ц, на які посилався Відповідач -1, в тому числі у постанові від 04.02.2020 р. по справі № 912/1120/16.

8. Оцінка аргументів учасників справи і висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч. 2). Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (ч. 3). Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 4).

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників Позивача та Відповідача -1, дослідивши доводи, наведені в апеляційній скарзі, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апеляційний господарський суд дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, а рішення господарського суду скасувати в частині, виходячи з наступного.

Щодо клопотання Відповідача -2 про призначення по справі № 904/8014/21 судової економічнуої експертизи, на вирішення якої поставити питання пов`язане із встановленням суми заборгованості ТОВ «Дніпротрансавто» за кредитом, суми заборгованості за процентами по кредиту, суми прострочених процентів, пені слід зазначити наступне.

Згідно з ст. 41 ГПК України для роз`яснення питань, що виникають при вирішенні господарського спору і потребують спеціальних знань, господарський суд призначає судову експертизу.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про судову експертизу" судова експертиза це дослідження експертом на основі спеціальних знань матеріальних об`єктів, явищ і процесів, які містять інформацію про обставини справи, що перебуває у провадженні, зокрема, суду.

Отже, з наведених норм випливає, що судова експертиза призначається лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування.

У даному випадку, клопотання сторини у справі ( яка не є Скаржником ) про призначення судової експертизи задоволенню не підлягає, у зв`язку з тим, що враховуючи суть спору, відсутня необхідність у спеціальних знаннях, у своєму клопотанні Відповідачем -2 конкретно не обґрунтована неможливість встановлення судом фактичних обставин справи за результатами оцінки наявних у справі доказів у їх сукупності.

Щодо предметом доказування у даній справі, то як вірно зазначив суд першої інстанції таким предметом доказування є встановлення обставин, пов`язаних з укладанням кредитних договорів, строку дії договорів, погодженого кредитного ліміту, строку користування кредитом, погодженого розміру процентів за кредитом, комісій та інших платежів, графіку погашення кредиту, штрафних санкцій, наявність прострочень з боку Відповідача-1; встановлення обставин, пов`язаних з укладенням договору поруки, строку дії договору, обсягу відповідальності поручителя перед позивачем за виконання Товариством з обмеженою відповідальністю "Дніпротрансавто" своїх обов`язків за кредитними договорами.

Беручи до уваги правову природу укладених між сторонами рамкової угоди та кредитних договорів, кореспондуючі права та обов`язки їх сторін, оцінка правомірності заявлених вимог має здійснюватися судом з урахуванням приписів законодавства, які регламентують правовідносини з позики.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей бо інших речей, визначених родовими ознаками.

Ст. 1047 ЦК України передбачено, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, і зли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

Ч. 1 ст. 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Ст. 1049 ЦК України встановлює, що позичальник, зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином ( ч. 1 ст. 599 ЦК України ).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) ( ст. 610 ЦК України ).

За змістом ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, порукою.

За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання частково або у повному обсязі. Поручителем може бути одна особа або кілька осіб ( ст. 553 ЦК України ).

У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя ( ч. 1 ст. 554 ЦК України ).

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки ( ч. 2 ст. 554 ЦК України ).

Викладене зумовлює погодження із доводами місцевого суду щодо визначення норм матеріального права, у світлі яких має вирішуватися питання відносно розглядуваного спору.

Беручи до уваги встановлену ст. 204 ЦК України та не спростовану в межах цієї справи в порядку ст. 215 цього Кодексу презумпцію правомірності означених договорів, апеляційний суд вважає їх належною у розумінні ст. ст. 11, 509 ЦК України та ст. ст. 173, 174 ГК України підставою для виникнення та існування обумовлених такими договорами кореспондуючих прав і обов`язків сторін.

Наразі, отримання коштів з повернення Позикодавцеві суми позики та процентів є належним об`єктом судового захисту у розумінні ст. 5 ГПК України та ст. 15 ЦК України правом Позивача, примушення відповідачів до сплати яких - є належним способом судового захисту у разі наявності порушення такого зобов`язання з боку останнього.

Відповідно до ч. 1 ст. 193 ГК України та ст. 526 ЦК України зобов`язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов закону, інших правових актів, договору, а за відсутністю таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). При цьому, приписи ч. 7 ст. 193 ГК України та ст. 525 ЦК України встановлюють загальне правило щодо заборони односторонньої відмови від зобов`язання або односторонньої зміни його умов, що кореспондується із вимогами ст. 629 ЦК України щодо обов`язковості договору для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 202 ГК України та ст. 598 ЦК України зобов`язання припиняються виконанням, проведеним належним чином.

Як встановлено судом та не спростовано Відповідачем-1, останнім прийняті на себе зобов`язання щодо повернення кредитних коштів, сплати процентів згідно графіку погашення кредиту у визначені договором-1 строки виконані не були, за договором-2 Відповідачем-1 допущене прострочення сплати платежів за графіком понад 30 днів, що стало підставою для звернення Позивача із відповідними вимогами до Відповідача-1 та у подальшому до господарського суду із даним позовом. Докази на підтвердження належного виконання Відповідачем-1 прийнятих на себе зобов`язань за кредитними договорами матеріали справи не містять.

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 22.11.2022 р. позов задоволено частково. Стягнуто солідарно з Товариства з обмеженою відповідальністю "Дніпротрансавто" та ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства "ПроКредит Банк" 1 321 149 грн. 11 коп. заборгованості за договором про надання траншу від 05.02.2016 р. № 1501.45669/FW1501.699, який є невід`ємною частиною рамкової угоди від 05.02.2016 р. № FW1501.699, з яких: 1 039 647 грн. 45 коп. - капітал, 120 150 грн. 83 коп. - проценти, 159 542 грн. 62 коп. - проценти за неправомірне користування кредитом, 1 808 грн. 21 коп. - пеня; 1 104 573 грн. 23 коп. заборгованості за кредитним договором від 16.09.2016 р. № 1501.45941/FW1501.699, який є невід`ємною частиною рамкової угоди від 05.02.2016 р. № FW1501.699, з яких: 863 400 грн. 33 коп. - капітал, 150 255 грн. 85 коп. - проценти, 90 488 грн. 30 коп. - проценти за неправомірне користування кредитом, 428 грн. 75 коп. - пеня. У решті позову відмовлено.

За приписами ч. 1 ст. 269 ГПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як вбачається із тексту апеляційної скарги Позичальника у цій справі, рішення суду першої інстанції ним оскаржуються лише в частині задоволення позовних вимог про стягнення заборгованості в сумі 409 635 грн. 49 коп., з яких: заборгованість за кредитним договором про надання траншу від 05.02.2016 р. № 1501.45669/FW 1501.699, який є невід`ємною частиною рамкової угоди від 05.02.2016 р. №FW 1501.699 ( Договір -1 ) в розмірі 249 496 грн. 74 коп., з яких: 88 145 грн. 91 коп. - проценти, 159 542 грн. 62 коп. - проценти за неправомірне користування кредитом, 1 808 грн. 21 коп. - пеня; заборгованість за кредитним договором від 16.09.2016 р. № 1501.45941/FW1501.699, який є невід`ємною частиною рамкової угоди від 05.02.2016 р. № FW1501.699 ( Договір -2 ) в розмірі 160 138 грн. 74 коп., з яких: 69 221 грн. 69 коп. - проценти; 90 488 грн. 30 коп. - проценти за неправомірне користування кредитом, 428 грн. 75 коп. - пеня, а відтак, враховуючи, що рішення в частині солідарного стягнення сум капіталу, решти сум процентів та процентів за неправомірне користування кредитом, пені сторонами не оскаржується, згідно з ч. 1 ст. 269 ГПК України в цій частині рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку не переглядається.

При цьому, колегія суддів зазначає про те, що під час апеляційного перегляду не встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права щодо винесення судом першої інстанції рішення в частині часткового задоволенні вимог, яка не оскаржується.

В оскаржуваній частині рішення, суд першої інстанції відхиляючи заперечення Відповідача, послався на те, що розмір процентів, що встановлений кредитними договорами, повинен сплачуватися Відповідачем -1 за весь час прострочення і до моменту погашення заборгованості в силу положень абзацу 2 ч. 1 ст. 1048 ЦК України, оскільки кредитними договорами передбачено право Банку нараховувати і вимагати від Позичальника сплати процентів вже після закінчення строку кредитування. При цьому, розмір процентів тотожний тому, що діяв до зміни умов кредитного договору. З огляду на викладене, враховуючи умови спірних кредитних договорів та обставини даного конкретного спору, місцевий господарський суд не прийняв до уваги висновки Верховного Суду, викладені у постановах по справах № 910/1238/17, № 444/9519/12, № 202/4494/16-ц, на які посилався Відповідач -1, в тому числі у постанові від 04.02.2020 р. по справі № 912/1120/16.

Суд апеляційної інстанції не погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції, а доводи викладені в апеляційній скарзі вважає частково обгрунтованими, виходячи з наступного.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти ( частина перша ст. 1054 ЦК України). Тобто позичальник (1) отримує від банку грошові кошти, власником яких він не був, та (2) отримує можливість певний час правомірно не повертати надані грошові кошти. Натомість у позичальника виникає зобов`язання (1) повернути грошові кошти у встановлений строк та (2) сплатити визначені договором проценти за користування кредитом.

Отже, позичальник отримує «чужі» грошові кошти в борг, який зобов`язується повернути в майбутньому.

Поняття «користування кредитом», яким послуговуються скаржники, є окремим випадком «користування чужими коштами». Термін «користування чужими коштами» Велика Палата Верховного Суду розтлумачила в постанові від 10.04.2018 р. у справі № 910/10156/17 (пункти 34, 35, 37 відповідно).

Термін «користування чужими коштами» може використовуватися у двох значеннях. Перше - це одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу. Друге значення - прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх.

Відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані законодавством. Зокрема, відповідно до частини першої ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом; розмір і порядок одержання процентів установлюються договором; якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Такі ж правила щодо сплати процентів застосовуються до кредитних відносин у силу частини другої статті 1054 ЦК України та до відносин із комерційного кредиту - в силу частини другої статті 1057 цього Кодексу.

Наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх, також врегульовані законодавством. У цьому разі відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, «користування кредитом» - це можливість позичальника за плату правомірно не повертати кредитору борг (кредит) протягом певного періоду часу, погодженого сторонами кредитного договору.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05.04.2023 р. по справі № 910/4518/16 ( провадження № 12-16гс22 ) наголошує, що проценти відповідно до ст. 1048 ЦК України сплачуються не за сам лише факт отримання позичальником кредиту, а за «користування кредитом» (тобто за можливість позичальника за плату правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу). Надання кредиту наділяє позичальника благом, яке полягає в тому, що позичальник, одержавши від кредитора грошові кошти, не повинен повертати їх негайно, а отримує можливість правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу (строку кредитування, у межах якого сторони можуть встановити періоди повернення частини суми кредиту), а кредитор, відповідно, за загальним правилом не вправі вимагати повернення боргу протягом відповідного строку (право кредитора достроково вимагати повернення всієї суми кредиту передбачає частина друга статті 1050 ЦК України). Саме за це благо - можливість правомірно не повертати кредитору борг протягом певного часу - позичальник сплачує кредитору плату, якою є проценти за договором кредиту відповідно до статті 1048 ЦК України. Уклавши кредитний договір, сторони мають легітимні очікування щодо належного його виконання. Зокрема, позичальник розраховує, що протягом певного часу він може правомірно «користуватися кредитом», натомість кредитор розраховує, що він отримає плату (проценти за «користування кредитом») за надану позичальнику можливість не повертати всю суму кредиту одразу. Разом з цим зі спливом строку кредитування чи пред`явленням кредитором вимоги про дострокове погашення кредиту кредит позичальнику не надається, позичальник не може правомірно не повертати кошти, а тому кредитор вправі вимагати повернення кредиту разом із процентами, нарахованими відповідно до встановлених у договорі термінів погашення періодичних платежів на час спливу строку кредитування чи пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту у межах цього строку. Тобто позичальник у цьому разі не отримує від кредитора відповідне благо на період після закінчення строку кредитування чи після пред`явлення кредитором вимоги про дострокове погашення кредиту, а тому й не повинен сплачувати за нього нові проценти відповідно до ст. 1048 ЦК України. Очікування кредитодавця, що позичальник повинен сплачувати проценти за «користування кредитом» поза межами строку, на який надається такий кредит (тобто поза межами існування для позичальника можливості правомірно не сплачувати кредитору борг), виходять за межі взаємних прав та обов`язків сторін, що виникають на підставі кредитного договору, а отже, такі очікування не можуть вважатись легітимними.

Велика Палата Верховного Суду зауважує, що зазначене благо виникає у позичальника саме внаслідок укладення кредитного договору. Невиконання зобов`язання з повернення кредиту не може бути підставою для отримання позичальником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу, а отже - і для виникнення зобов`язання зі сплати процентів відповідно до ст. 1048 ЦК України. За таких обставин надання кредитодавцю можливості нарахування процентів відповідно до ст. 1048 ЦК України поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту вочевидь порушить баланс інтересів сторін - на позичальника буде покладений обов`язок, який при цьому не кореспондує жодному праву кредитодавця.

Отже, припис абзацу другого частини першої ст. 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України.

Вказаних вище висновків Велика Палата Верховного Суду також дійшла у постановах від 28.03.2018 р. у справі № 444/9519/12 (пункти 53, 54) та від 04.02.2020 р. у справі № 912/1120/16 (пункт 6.19).

На період після прострочення виконання зобов`язання з повернення кредиту кредит боржнику не надається, боржник не може правомірно не повертати кредит, а тому кредитор вправі вимагати повернення боргу разом з процентами, нарахованими на час спливу строку кредитування. Тобто боржник у цьому разі не отримує від кредитора відповідне благо на період після закінчення кредитування, а тому й не повинен сплачувати за нього проценти відповідно до ст. 1048 ЦК України; натомість настає відповідальність боржника - обов`язок щодо сплати процентів відповідно до ст. 625 ЦК України у розмірі, встановленому законом або договором.

Так само якщо боржник не сплатив суму боргу, яка складається з тіла кредиту та процентів, нарахованих в певній сумі на час закінчення строку кредитування чи на час пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, то прострочення такого грошового зобов`язання не призводить до подальшої зміни його розміру, але в боржника виникає додатковий обов`язок щодо сплати річних процентів, нарахованих відповідно до ст. 625 ЦК України.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05.04.2023 р. по справі № 910/4518/16 зауважує, що підхід, за якого проценти за «користування кредитом» могли нараховуватися та стягуватися за період після закінчення строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, не тільки не відповідає правовій природі таких процентів, а й призводить до вочевидь несправедливих результатів. Так, неможливо розумно пояснити, чому, наприклад, замовник робіт або послуг, який прострочив їх оплату, має сплачувати проценти річних за статтею 625 ЦК України, розмір яких може бути зменшений судом, якщо він надмірно великий порівняно зі збитками кредитора, а за прострочення повернення кредиту в такій самій сумі позичальник має додатково сплачувати ще й проценти як плату за «користування кредитом», розмір якої не може бути зменшений судом.

Отже, у разі порушення позичальником зобов`язання з повернення кредиту настає відповідальність - обов`язок щодо сплати процентів відповідно до ст. 625 ЦК України у розмірі, встановленому законом або договором.

Тобто, твердження Позивача з яким погодився суд першої інстанції про те, що проценти за «користування кредитом» нараховуються не лише в межах строку кредитування, а й після спливу такого строку, тобто до моменту повного фактичного повернення кредитних коштів, свідчать про помилкове розуміння господарським судом правової природи процентів, які сплачуються Позичальником у випадку прострочення грошового зобов`язання. Проценти, які можуть бути нараховані поза межами строку кредитування ( чи після вимоги про дострокове погашення кредиту ), є мірою цивільно-правової відповідальності та сплачуються відповідно до положень статті 625 ЦК України.

Так, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду, зокрема, навів висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений в пункті 123 постанови від 18.01.2022 р. у справі № 910/17048/17, про те, що з огляду на умови кредитного договору нарахування процентів за користування кредитом припиняється у день фактичного повернення кредиту незалежно від закінчення строку дії кредитних договорів.

З огляду на мотивувальну частину цієї постанови Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05.04.2023 р. по чправі № 910/4518/16 ( провадження № 12-16гс22 ) уточнила вказаний вище висновок таким. У разі порушення виконання зобов`язання щодо повернення кредиту за період після прострочення виконання нараховуються не проценти за «користування кредитом» ( ст. 1048 ЦК України ), а проценти за порушення грошового зобов`язання ( ст. 625 ЦК України ) у розмірі, визначеному законом або договором.

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду на обґрунтування ухвали від 29.06.2022 р. також послався на Рішення Конституційного Суду України від 22.06.2022 р. у справі № 3-188/2020(455/20), у якому останній вказав, що приписи частини другої ст. 625 ЦК України, першого речення частини першої статті 1050 ЦК України та частини першої ст. 1048 ЦК України регулюють різні за змістом правовідносини, які не є взаємовиключними, адже за загальним правилом (частина перша ст. 622 цього Кодексу), якщо інше не встановлено в договорі або законі, застосування заходів цивільної відповідальності не звільняє боржника від виконання зобов`язань за договором у натурі.

Таке обґрунтування Рішення Конституційного Суду України збігається з висновками Великої Палати Верховного Суду. Саме тому, що приписи частини другої статті 625 та частини першої ст. 1048 ЦК України регулюють різні за змістом відносини, які не є взаємовиключними, кредитор після прострочення повернення кредиту може вимагати як сплати процентів за прострочення виконання грошового зобов`язання (які нараховуються за ст. 625 ЦК України як наслідок неправомірної поведінки боржника), так і сплати кредиту та процентів за наданий кредит, нарахованих до настання строку повернення кредиту (які нараховуються за ст. 1048 ЦК України як наслідок правомірної поведінки сторін).

Крім того, Конституційний Суд України у вказаному рішенні наголосив, що забезпечення сталості та єдності судової практики є основоположною функцією Верховного Суду (частина перша статті 36 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»), яку не може здійснювати інший орган державної влади, зокрема Конституційний Суд України (останній абзац пункту 8 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22.06.2022 р. у справі № 3-188/2020(455/20)). Виконуючи це завдання, саме Верховний Суд здійснює тлумачення та застосування норм ЦК України й інших Законів України, а Конституційний Суд України вирішує питання про конституційність цих норм, зокрема за конституційними скаргами, та здійснює офіційне тлумачення Конституції України (пункти 1, 2 частини першої статті 150, стаття 1511 Конституції України, пункти 1, 2, 9 частини першої статті 7 Закону України «Про Конституційний Суд України»).

Насамкінець Велика Палата Верховного Суду зазначила, що з метою забезпечення єдності та сталості судової практики для відступу від висловлених раніше правових позицій Велика Палата Верховного Суду повинна мати ґрунтовні підстави: її попередні рішення або підходи, застосовані в цих рішеннях, мають бути очевидно застарілими внаслідок розвитку в певній сфері суспільних відносин або їх правового регулювання, враховуючи зміни, що відбулися в суспільних відносинах, у законодавстві, практиці Європейського суду з прав людини; вади попереднього рішення чи групи рішень (їх неефективність, неясність, неузгодженість, необґрунтованість, незбалансованість, помилковість, зокрема внаслідок існування невідповідності критерію «якість закону» законодавчих норм, що призвело до різного тлумачення судами (колегіями, палатами) норм права. Однак у процесі розгляду цієї справи вказаних вище підстав виявлено не було. Натомість Велика Палата Верховного Суду акцентує увагуна сталості підходу до вирішення питання щодо нарахування процентів за «користування кредитом», сформульованого у постанові від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12 та підтвердженого у постанові від 04.02.2020 у справі № 912/1120/16.

Вищевикладений правовий висновок зазначений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.04.2023 р. по справі № 910/4518/16 ( провадження № 12-16гс22 ).

Згідно з частиною 1 ст. 36 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" Верховний Суд є найвищим судом у системі судоустрою України, який забезпечує сталість та єдність судової практики у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом.

За приписами частин 5, 6 ст. 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Відповідно до ч. 4 ст. 236 ГПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Враховуючи наведене, колегія суддів апеляційного суду вважає, що рішення суду першої інстанції в частині солідарного стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Дніпротрансавто" та ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства "ПроКредит Банк" - 159 542 грн. 62 коп. процентів за неправомірне користування кредитом за договором про надання траншу від 05.02.2016 р. № 1501.45669/FW1501.699, який є невід`ємною частиною рамкової угоди від 05.02.2016 р. № FW1501.699, та 90 488 грн. 30 коп. процентів за неправомірне користування кредитом за кредитним договором від 16.09.2016 р. № 1501.45941/FW1501.699, який є невід`ємною частиною рамкової угоди від 05.02.2016 р. № FW1501.699 - не відповадає вищенаведеним правовим позиціям Великої Палати Верховного Суду, а тому підлягає скасуванню з прийняттям у вказаній частині нового рішення про відмову у задоволені вказаних позовних вимг.

Приймаючи до уваги викладене, суд апеляційної інстанції вважає обгрунтованою та такою, що підлягає задоволенню апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Дніпротрансавто" лише в частині скасування рішення суду першої інстанції щодо стягнення - 159 542 грн. 62 коп. процентів за неправомірне користування кредитом за договором про надання траншу від 05.02.2016 р. № 1501.45669/FW1501.699, який є невід`ємною частиною рамкової угоди від 05.02.2016 р. № FW1501.699, та 90 488 грн. 30 коп. процентів за неправомірне користування кредитом за кредитним договором від 16.09.2016 р. № 1501.45941/FW1501.699, який є невід`ємною частиною рамкової угоди від 05.02.2016 р. № FW1501.699.

Решта вимог апеляційної скарги задоволенню не підлягає, оскільки ТОВ "Дніпротрансавто" заперечуються проценти за правомірне користування кредитом, які були нараховані Банком до дати спливу визначеного договором строку. В своїх розрахунках заборгованості представник ТОВ "Дніпротрансавто" зробив перерозподіл сум, які списувалися Банком на погашення процентів за неправомірне користування кредитом. Тобто, надані ТОВ "Дніпротрансавто" розрахунки заборгованості суперечать їх доводам і судовій практиці Верховного Суду, на яку посилається Скаржник.

З урахуванням наведеного апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а рішення суду - частковому скасуванню.

9. Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

У справі "Руїз Торіха проти Іспанії", ЄСПЛ вказав, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватися у світлі обставин кожної справи.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів Скаржника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" ( Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006 р. ).

Зокрема, ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

З огляду на приписи ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини від 23.02.2006 р." Конвенція застосовується судами України як частина національного законодавства, а практика ЄСПЛ, через рішення якого відбувається практичне застосування Конвенції, застосовується судами як джерело права.

Відповідно до ст. 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Рішення господарського суду в частині задоволення позовних вимог Позивача пов`язаних зі стягненням процентів за неправомірне користування кредитом - зазначеним вимогам не відповідає.

На підставі викладеного, колегія суддів Центрального апеляційного господарського суду вважає, що місцевим господарським судом в частині стягнення процентів за неправомірне користування кредитом допущено невірне застосування норм матеріального права та порушені норми процесуального права, що призвело до ухвалення помилкового рішення у вказаній частині, яке відповідно до ст. 277 ГПК України підлягає скасуванню та ухваленню нове рішення у відповідній частині про відмову у задоволені позовних вимог Позивача пов`язаних зі стягненням процентів за неправомірне користування кредитом.

Враховуючи наведене та з урахуванням меж розгляду апеляційної скарги в порядку ст. 269 ГПК України, апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а рішення місцевого господарського суду у даній справі в частині стягнення процентів за неправомірне користування кредитом має бути скасоване, а позовні вимоги задоволено частково.

10. Судові витрати.

Відповідно до п. б ч. 4 ст. 282 ГПК України, у зв`язку зі частковим скасуванням судового акту попередньої інстанції і ухваленням в цій частині нового рішення про відмову у задоволені позову щодо стягнення процентів за неправомірне користування кредитом, підлягають новому перерозподілу і судові витрати, понесені у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій.

Відповідно до ч. 4 ст.129 ГПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Зважаючи на часткове задоволення апеляційних скарг, судові витрати, понесені Скаржником, підлягають відшкодуванню та покладаються на Позивача пропорційно розміру задоволеної апеляційної скарги.

На підставі вищевикладеного, керуючись статтями 269, 270, 273, 275 - 285, 287 ГПК України, Центральний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Дніпротрансавто" задовольнити частково.

Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 22.11.2022 р. у справі № 904/8014/21 скасувати частково.

Викласти резолютивну частину рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 22.11.2022 р. у справі № 904/8014/21 в наступній редакції:

" Позов задовольнити частково.

Стягнути солідарно з Товариства з обмеженою відповідальністю "Дніпротрансавто" та ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства "ПроКредит Банк" 1 161 606 грн. 50 коп. заборгованості за договором про надання траншу від 05.02.2016 р. № 1501.45669/FW1501.699, який є невід`ємною частиною рамкової угоди від 05.02.2016 р. № FW1501.699, з яких: 1 039 647 грн. 45 коп. - капітал, 120 150 грн. 83 коп. - проценти, 1 808 грн. 21 коп. - пеня; 1 014 084 грн. 93 коп. заборгованості за кредитним договором від 16.09.2016 р. № 1501.45941/FW1501.699, який є невід`ємною частиною рамкової угоди від 05.02.2016 р. № FW1501.699, з яких: 863 400 грн. 33 коп. - капітал, 150 255 грн. 85 коп. - проценти, 428 грн. 75 коп. - пеня, про що видати наказ.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Дніпротрансавто" на користь Акціонерного товариства "ПроКредит Банк" 16 317 грн. 68 коп. витрат зі сплати судового збору, про що видати наказ.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства "ПроКредит Банк" 16 317 грн. 68 коп. витрат зі сплати судового збору, про що видати наказ.

У решті позову відмовити."

Сягнути з Акціонерного товариства "ПроКредит Банк" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Дніпротрансавто" 5 625,70 грн. судового збору за подання апеляційної скарги до Центрального апеляційного господарського суду, про що видати наказ.

Видачу відповідних наказів, з урахуванням всіх необхідних реквізитів доручити Господарському суду Дніпропетровської області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Право касаційного оскарження, строк на касаційне оскарження та порядок подання касаційної скарги передбачено ст.ст. 286-289 ГПК України.

Повний текст постанови складено 15.05.2023 р.

Головуючий суддя І.М. Кощеєв

Суддя Е.В. Орєшкіна

Суддя М.О. Дармін