РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

02.05.2023Справа № 906/1032/22
За позовом фізичної особи-підприємця Строкача Івана Григоровича

до фізичної особи-підприємця Бабич Марини Леонідівни

про розірвання договору,

Суддя Карабань Я.А.

Секретар судових засідань Федорова С.М.

Представники учасників справи:

від позивача: Строкач І.Г.;

від відповідача: Семенюк В.В.;

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Фізична особа-підприємець Строкач Іван Григорович (надалі - позивач) звернувся до Господарського суду Житомирської області з позовом до фізичної особи-підприємця Бабич Марини Леонідівни (надалі - відповідач) про розірвання договору оренди нежитлового приміщення №020120-46 від 02.01.2020.

Позовні вимоги, з посиланням на ст.509, 525, 526, 610, 611, 615, 629, 651, 759, 773, 782, Цивільного кодексу України, ст.188, 193, 206, 218, 283, 284 Господарського кодексу України, мотивовані тим, що відповідачем порушено умови договору оренди нежитлового приміщення №020120-46 від 02.01.2020 та між сторонами самостійно не досягнуто згоди щодо розірвання зазначеного договору.

Ухвалою Господарського суду Житомирської області від 21.11.2022 матеріали за позовом Строкача Івана Григоровича до Бабич Марини Леонідівни про розірвання договору передано за виключною підсудністю до Господарського суду міста Києва.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.12.2022 позовну заяву фізичної особи-підприємця Строкача Івана Григоровича залишено без руху, встановлено останньому строк для усунення недоліків позовної заяви протягом п`яти днів з дня вручення даної ухвали.

26.12.2022 представником позивача подано заяву про продовження процесуального строку для усунення недоліків визначених в ухвалі від 20.12.2022 до 31.12.2022.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 27.12.2022 продовжено позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви, які визначені ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.12.2022 до 31.12.2022 включно.

29.12.2022 від позивача надійшла заява про усунення недоліків, яка, в зв`язку з перебування у відпустці, отримана суддею Карабань Я.А. 06.01.2023.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 09.01.2023 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в справі №906/1032/22, постановлено розглядати справу за правилами загального позовного провадження та підготовче засідання призначено на 07.02.2023.

17.01.2023 від позивача на виконання вимог ухвали суду надійшла виписка банку про рух коштів між позивачем та відповідачем за період з 02.01.2020 по 16.01.2023.

06.02.2023 від відповідача надійшов відзив, у кому остання заперечує проти позову в повному обсязі, з посиланням на те, що договір припинив свою дію. Крім цього, просила суд закрити провадження в справі, в зв`язку з відсутністю предмета спору.

07.02.2023 від представника відповідача надійшло клопотання про приєднання додаткових доказів до матеріалів справи.

У підготовче засідання 07.02.2023 з`явились сторони, ухвалою Господарського суду міста Києва від 07.02.2023 відкладено підготовче засідання на 07.03.2023 та витребувано докази в порядку ст. 74 ГПК України.

16.02.2023 від позивача надійшла відповідь на відзив.

27.02.2023 від позивача на виконання вимог ухвали суду надійшло клопотання.

28.02.2023 від представника відповідача на виконання вимог ухвали суду надійшли пояснення.

У підготовче засідання 07.03.2023 з`явились сторони. Ухвалою Господарського суду міста Києва від 07.03.2023 продовжено строк підготовчого провадження на 30 днів та відкладено підготовче засідання на 21.03.2023.

13.03.2023 від представника відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив.

У підготовче засідання 21.03.2023 з`явився позивач, відповідач у засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив. Враховуючи, що судом під час підготовчого провадження та, зокрема, в підготовчому засіданні було вчинено всі дії, які необхідно вчинити до закінчення підготовчого провадження та початку судового розгляду справи по суті, суд закрив підготовче провадження і призначив справу до судового розгляду по суті на 02.05.2023.

19.04.2023 від позивача надійшло клопотання про долучення доказів.

У судове засідання 02.05.2023 з`явилися позивач та представник відповідача, судом, із урахуванням думки сторін, протокольною ухвалою залишено без розгляду клопотання позивача про долучення доказів, як таке, що подане з пропуском установленого законом строку та оскільки клопотання про поновлення строку на його подання позивачем не заявлялось. Позивач у судовому засіданні надав пояснення по суті позовних вимог та позов просив задовольнити, представник відповідача заперечував проти позову в повному обсязі.

У судовому засіданні 02.05.2023 відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши надані документи та матеріали, заслухавши пояснення сторін, з`ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

02.01.2020 між позивачем, як орендодавцем, та відповідачем, як орендарем, укладено договір оренди нежитлового приміщення № 020120-46 (надалі - договір), за умовами п.1.1. якого орендодавець зобов`язується передати орендарю в тимчасове платне користування нежитлове приміщення на строк встановлений договором, а орендар, у свою чергу, зобов`язується прийняти приміщення у користування та сплачувати орендну плату та інші платежі на умовах договору.

Відповідно до п.1.2. договору приміщення передається орендарю для використання за цільовим призначенням, а саме для розміщення магазину продовольчих товарів.

Пунктом 1.5. договору визначено, що орендодавець є власником приміщення на підставі договору купівлі-продажу приміщення від 19 травня 1998 року за реєстровим № 1417-П.

Відповідно до п.2.1. договору місце знаходження приміщення: м. Київ, вул. Білоруська, 30. Орендне приміщення розташоване на I поверсі і займає 94,0 кв.м. згідно поверхового плану будівлі (поверховий план будівлі додається до договору).

За змістом п.2.2. договору сторони домовились, що вартість об`єкта оренди з урахуванням індексації складає: 3 000 000,00 грн без ПДВ.

Відповідно до п.2.3. договору характеристика приміщення та його стан зазначається сторонами у актах приймання передачі на момент передачі приміщення в користування та його повернення.

Згідно з п.2.4. договору на момент підписання договору приміщення перебуває у технічно справному стані, придатному для використання за цільовим призначенням згідно договору.

Відповідно до п.3.1. договору строк договору починається з дня передачі приміщення орендарю та підписання сторонами акту приймання-передачі приміщення (додаток №1, який є невід`ємною частиною даного договору)

Пунктом 3.4. договору сторони погодили, що орендар має право, не пояснюючи причини, розірвати договір у односторонньому порядку, письмово попередивши орендодавця за два місяці до дати розірвання договору.

Строк дії договору припиняється в інших випадках, передбачених договором, або чинним законодавством (п.3.5. договору).

Пунктом 4 договору позивач та відповідач визначили розмір плати за користування приміщенням та порядок розрахунків. Зокрема, п.4.1. договору передбачено щомісячну орендну плату за користування приміщенням - 10 000,00 грн без ПДВ.

Відповідно до п.4.2. договору орендар протягом 5 (п`яти) робочих днів з дня підписання акту прийому-передачі нежитлових приміщень, перераховує в безготівковому порядку на поточний рахунок орендодавця авансом плату за останній місяць користування приміщенням, у розмірі 10 000,00 грн без ПДВ на підставі відповідного рахунку орендодавця.

Пунктом 4.3. договору визначено, що орендна плата сплачується за час фактичного користування приміщенням. Якщо час фактичного використання приміщення менше ніж календарний місяць, орендна плата сплачується пропорційно фактичному часу використання приміщення.

Відповідно до п. 4.4. договору орендна плата сплачується орендарем до 7-го числа кожного місяця на поточний рахунок орендодавця.

За умовами п.4.5. договору орендар зобов`язується відшкодувати орендодавцю суму витрат, пов`язаних з водопостачанням, споживанням теплової енергії, експлуатаційні витрати, щомісячно, шляхом перерахування на поточний рахунок орендодавця грошової суми, що розраховується пропорційно займаної площі орендарем, згідно наданих орендодавцем рахунків протягом 3 (трьох) банківських днів з моменту надання або надсилання такого рахунку. Один раз на рік сплачується податок на нерухоме майно - земельний податок в розмірі 1/3 від суми наданої в податковому повідомленні ГУ ДПС м. Києва.

Згідно з п.4.6. договору перегляд розміру орендної плати може бути змінений на протязі строку дії даного договору в разі зміни в податковому законодавстві України, що призводить до збільшення податкових платежів орендодавця у вигляді сплати їм податку з доходу, що надходить від орендаря у вигляді орендної плати, але не частіше одного разу на рік.

Відповідно до п.5.1. договору орендодавець зобов`язаний передати приміщення орендарю, а орендар прийняти його на протязі одного дня після підписання договору, про що сторони складають акт приймання-передачі приміщення.

Вступ орендаря у користування приміщенням настає одночасно із підписанням сторонами акту приймання-передачі приміщення. В акті зазначається: відповідність площі займаного приміщення згідно поверхового плану; технічний стан приміщення; показники лічильників (х/водопостачання, електроенергії) на час підписання договору (п.5.1. договору).

Відповідно до п.п.5.3., 5.4. договору орендар повинен повернути приміщення в 3-денний термін з дати закінчення строку дії договору, а орендодавець прийняти таке приміщення в стані не гіршому, що існував на день його передачі орендарю, з урахуванням нормального зносу. Сторони погоджуються, що у випадку, якщо після закінчення строку договору, орендодавець ігнорує повернення приміщення (відмовляється від зустрічі сторін, не відповідає на листи), електронні та телефонні зв`язки та інше), то орендар має право створити комісію у складі свого уповноваженого представника та незалежного представника від комунального підприємства «Центр обслуговування споживачів Шевченківського району» для складання відповідного акту. Цей акт комісії є підставою для: передання приміщення на зберігання третій особі; визнання договору оренди таким, що припинив свою дію.

У відповідності до п.8.1.4. договору орендар має право вимагати припинення цього договору у випадках і на підставах, визначених цим договором та чинним законодавством України.

За змістом п.8.1.5. договору орендар має право передавати в оренду приміщення без письмової згоди орендодавця на строк, що не перевищує строк дії цього договору, за умови дотримання положення даного договору.

Відповідно до п.12.1. договору договір набуває чинності з моменту підписання акту приймання-передачі приміщення повноважними представниками сторін та з моменту передачі приміщення за цим актом. Договір діє два роки одинадцять місяців з моменту набуття договором чинності.

Пунктом 13.1. договору передбачено, що випадками, що звільняють сторони від відповідальності, вважаються стихійні лиха природного характеру (повінь, пожежі, землетруси, сніжний занос, обвал і т.п.), суспільні явища (війна, збройний конфлікт, інтервенція, блокада і т.п.), а також акти органів влади і управління, що безпосередньо впливають на виконання сторонами договірних зобов`язань заборона експорту/імпорту, скасування раніше виданої ліцензії т.п.). Даний перелік не є вичерпним.

Згідно із 13.2. договору сторона, що посилається на будь-які обставини, зазначені в п. 13.1. цього договору, зобов`язана негайно (у продовж не більш трьох днів) сповістити іншу сторону по телефону, факсу, телеграфу тощо про настання і припинення дії цієї обставини з наведенням належних доказів. Належним доказом є документ, виданий Торгово-промисловою палатою чи іншим компетентним органом, що підтверджує настання таких обставин.

Відповідно до п.п.13.3., 13.4. договору сторона, що перебуває під впливом форс-мажорних обставин, не може посилатися на них, якщо своєчасно не повідомить про їх настання, хіба що самі ці обставини перешкоджали ввідправленню такого повідомлення. У випадку настання обставин, зазначених у п.13.1., дія цього договору може бути припинена в повному чи частковому обсязі на термін дії відповідних обставин.

Пунктом 13.5. договору в разі, якщо обставини, передбачені п.13.3. продовжуються протягом двомісячного терміну, кожна зі сторін має право розірвати цей договір (із одночасним проведенням взаєморозрахунків за ним) шляхом подачі, письмового повідомлення за 15 (п`ятнадцять) календарних днів до очікуваної дати дострокового розірвання. У випадку такого дострокового розірвання орендна плата, будь-які інші платежі, що підлягають сплаті за цим договором, вносяться по дату фактичного припинення дії цього договору і здачі приміщення орендарем орендодавцю за актом.

Зміни та доповнення до цього договору повинні бути складені у письмовій формі та підписані уповноваженими на те представниками сторін. Всі повідомлення, що направляються сторонами один-одному, відповідно до цього договору, повинні бути здійснені в письмовій формі і будуть вважатися направленими належним чином, якщо вони надіслані рекомендованим (цінним) листом, телеграфом, по телетайпу, або доставлені особисто за вказаними у реквізитах адресами сторін (п.14.2., 14.3. договору).

Пунктом 14.9. договору визначено, що орендар має право передавати об`єкт оренди в суборенду.

За актом прийому-передачі нежитлового приміщення від 02.01.2020 орендодавець прийняв, а орендар прийняв нежитлове приміщення площею 94 кв.м, яке розміщено на 1 поверсі згідно поверхового плану будинку (план за поверхами), за адресою: м. Київ, вул. Білоруська, 30.

Як зазначає позивач, починаючи з лютого 2022 року відповідач припинив виконувати зобов`язання по оплаті орендної плати та комунальних послуг, чим порушив умови договору.

23.05.2022 відповідач звернулася до позивача з листом за вих.№230522, у якому, в зв`язку з настанням форс-мажорних обставин, просила розірвати договір в односторонньому порядку, починаючи з 01.06.2022.

Листом від 06.06.2022 за вих.№5 позивач, у зв`язку із закінченням дії договору, просив відповідача направити представників для створення комісії по фіксації санітарно-технічного стану приміщення, яке має бути передано по акту прийому-передачі згідно договору. Зазначив, що проведення комісії призначено на 16.06.2022 о 12:00 год.

25.07.2022 відповідач направила позивачу лист за вих.№220722 від 22.07.2022, у якому, в зв`язку з настанням форс-мажорних обставин, просила розірвати договір в односторонньому порядку, починаючи з 01.06.2022. Направлення листа разом з актом приймання-передачі (повернення) від 01.06.2022 підтверджується описом вкладення в цінний лист та фіскальним чеком АТ «Укрпошта» №320 від 25.07.2022.

Так, предметом даного позову є вимоги позивача до відповідача про розірвання договору оренди нежитлового приміщення №020120-46 від 02.01.2020.

Згідно зі статтею 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Частинами 1, 3, 5 статті 626 Цивільного кодексу України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом, або не випливає із суті договору.

Згідно зі статті 628 Цивільного кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Укладений між сторонами договір за своєю правовою природою є договором суборенди.

Частина 1 статті 759 Цивільного кодексу України передбачає, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Як установлено ч. 1 ст. 283 Господарського кодексу України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

Згідно з ч. 6 ст. 283 Господарського кодексу України до відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Приписами статті 188 Господарського кодексу України передбачено, що зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором. Сторона договору, яка вважає за необхідне змінити або розірвати договір, повинна надіслати пропозиції про це другій стороні за договором. Сторона договору, яка одержала пропозицію про зміну чи розірвання договору, у двадцятиденний строк після одержання пропозиції повідомляє другу сторону про результати її розгляду. У разі якщо сторони не досягли згоди щодо зміни (розірвання) договору або у разі неодержання відповіді у встановлений строк з урахуванням часу поштового обігу, заінтересована сторона має право передати спір на вирішення суду.

Одностороння відмова від договору не потребує узгодження, та як самостійний юридичний факт зумовлює його розірвання. У випадках, коли право на односторонню відмову у сторони відсутнє, намір розірвати договір може бути реалізований лише за погодженням з іншою стороною, оскільки одностороннє розірвання договору не допускається, а у разі недосягнення сторонами домовленості щодо розірвання договору, - за судовим рішенням на вимогу однієї із сторін (частина 4 статті 188 Господарського кодексу України).

Згідно зі статтею 651 Цивільного кодексу України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

Відповідач (ФОП Бабич М.Л.), заперечуючи проти позову вказує, що договір є розірваним нею в односторонньому порядку з 01.06.2022, у зв`язку з настанням форс-мажорних обставин (війни), на підставі пункту 13 договору.

Так, пунктом 13.1. договору передбачено, що випадками, що звільняють сторони від відповідальності, вважаються стихійні лиха природного характеру (повінь, пожежі, землетруси, сніжний занос, обвал і т.п.), суспільні явища (війна, збройний конфлікт, інтервенція, блокада і т.п.), а також акти органів влади і управління, що безпосередньо впливають на виконання сторонами договірних зобов`язань (заборона експорту/імпорту, скасування раніше виданої ліцензії т.п.). Даний перелік не є вичерпним.

Згідно із 13.2. договору сторона, що посилається на будь-які обставини, зазначені в п. 13.1. цього договору, зобов`язана негайно (у продовж не більш трьох днів) сповістити іншу сторону по телефону, факсу, телеграфу тощо про настання і припинення дії цієї обставини з наведенням належних доказів. Належним доказом є документ, виданий Торгово-промисловою палатою чи іншим компетентним органом, що підтверджує настання таких обставин.

Відповідно до п.п.13.3., 13.4. договору сторона, що перебуває під впливом форс-мажорних обставин, не може посилатися на них, якщо своєчасно не повідомить про їх настання, хіба що самі ці обставини перешкоджали ввідправленню такого повідомлення. У випадку настання обставин, зазначених у п.13.1., дія цього договору може бути припинена в повному чи частковому обсязі на термін дії відповідних обставин.

Пунктом 13.5. договору в разі, якщо обставини, передбачені п.13.3. продовжуються протягом двомісячного терміну, кожна зі сторін має право розірвати цей договір (із одночасним проведенням взаєморозрахунків за ним) шляхом подачі, письмового повідомлення за 15 (п`ятнадцять) календарних днів до очікуваної дати дострокового розірвання. У випадку такого дострокового розірвання орендна плата, будь-які інші платежі, що підлягають сплаті за цим договором, вносяться по дату фактичного припинення дії цього договору і здачі приміщення орендарем орендодавцю за актом.

У матеріалах справи відсутні докази того, що відповідач (орендар) повідомляла позивача (орендодавця) про настання форс-мажорних обставин у строки передбачені пунктом 13.2. договору, а тому враховуючи умови пункту 13.3. договору не може посилатися на них.

Разом з тим, сторонами в пункті 3.4. договору погоджено, що орендар має право, не пояснюючи причини, розірвати договір у односторонньому порядку, письмово попередивши орендодавця за два місяці до дати розірвання договору.

Як убачається з матеріалів справи відповідач звернулася до позивача з листом за вих.№230522 від 23.05.2022, у якому, зокрема, просила розірвати договір в односторонньому порядку.

Отримання листа підтверджується позивачем у позові, а також у листі від 06.06.2022 за вих.№5.

Положеннями п. 3 ч. 1 ст. 3 Цивільного кодексу України закріплено принцип свободи договору.

Суд звертає увагу, що кожна сторона у відповідних правовідносинах має поводити себе добросовісно, обачливо й розумно, об`єктивно оцінювати ситуацію, що випливає зі ст.3 Цивільного кодексу України.

У відповідності до положень статтей 6, 627 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Верховний Суд у своїх постановах неодноразово посилався на принцип римського права venire contra factum proprium (заборона суперечливої поведінки), який базується ще на римській максимі "ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці" (постанови Верховного Суду в справах №910/19179/17, №914/2622/16, №914/3593/15, №237/142/16-ц, №911/205/18).

Отже, враховуючи умови пункту 3.4. договору він є розірваним з 23.07.2022.

Відповідно до частини 1 статті 631 Цивільного кодексу України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.

За змістом зазначених вище норм слідує, що розірвано може бути лише чинний (такий, що діє на час звернення до суду з позовом та прийняття відповідного судового рішення) договір. Відповідний висновок також міститься в постанові Верховного Суду від 07.08.2018 у справі № 910/7981/17.

Як указано судом вище, договір є розірваним з 23.07.2022, а тому суд позбавлений можливості повторно його розірвати.

Що стосується клопотання відповідача про закриття провадження в справі, в зв`язку з відсутністю предмета спору, так як договір є розірваним, суд зазначає таке.

Так, статтею 231 Господарського процесуального кодексу України визначено підстави для закриття провадження в справі.

Зокрема, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Відповідно до пункту 5.26 постанови Великої Палати Верховного Суду від 13.03.2019 року у справі № 916/3245/17 та в пункті 5.16 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.06.2019 року у справі № 916/542/18 сформульовано правовий висновок про те, що під предметом спору слід розуміти матеріально-правовий об`єкт, з приводу якого виник правовий конфлікт між позивачем і відповідачем.

Закриття провадження у справі - це форма закінчення розгляду господарської справи без прийняття судового рішення, у зв`язку з виявленням, після порушення провадження у справі обставин, з якими закон пов`язує неможливість судового розгляду справи.

Господарський суд закриває провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, зокрема у випадку припинення існування предмета спору (наприклад, сплата суми боргу, знищення спірного майна, скасування оспорюваного акта державного чи іншого органу тощо), якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань. Закриття провадження у справі, на підставі зазначеної норми ГПК України, можливе також у разі, коли предмет спору існував на момент виникнення останнього та припинив існування в процесі розгляду справи. Якщо ж він був відсутній і до порушення провадження у справі, то зазначена обставина зумовлює відмову в позові, а не закриття провадження у справі. Одночасно слід зазначити, що предмет спору - це об`єкт спірного правовідношення, з приводу якого виник спір. Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення (аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі №13/51-04.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд встановив, що станом на момент звернення позивача до суду з даним позовом (14.11.2022) та відкриття провадження в справі (09.01.2023) предмет спору вже був відсутній, оскільки як свідчать матеріали справи договір є розірваним з 23.07.2022.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про те, що вимога позивача про розірвання договору оренди нежитлового приміщення №020120-46 від 02.01.2020 є такою, що не підлягає задоволенню.

Надаючи оцінку іншим доводам учасників судового процесу судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч.5 ст.236 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до п.5 ч.4 ст.238 Господарського процесуального кодексу України у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 Європейського суду з прав людини у справі "Руїс Торіха проти Іспанії"). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах від 13.03.2018, від 24.04.2019, від 05.03.2020 Верховного Суду по справах №910/13407/17, №915/370/16 та №916/3545/15.

Відповідно до положень ст. 2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, згідно положень ст. 74 Господарського процесуального кодексу України. Згідно зі ст. 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно із ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З огляду на викладене вище, всі інші заяви, клопотання, доводи та міркування учасників судового процесу залишені судом без задоволення та не прийняті до уваги як необґрунтовані, безпідставні та такі, що не спростовують висновків суду.

Підсумовуючи наведене, суд у повному обсязі відмовляє в задоволенні позову фізичної фізичної особи-підприємця Строкача Івана Григоровича.

Судовий збір за розгляд справи відповідно до ст.129 Господарського процесуального кодексу України покладається на позивача.

Керуючись ст. 73, 74, 76-79, 86, 129, 232, 233, 237, 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову відмовити повністю.

2. Рішення набирає законної сили відповідно до ст. 241 ГПК України та може бути оскаржено у порядку і строк, встановлені ст. 254, 256, 257 ГПК України.

Повний текст складено та підписано 08.05.2023.

Суддя Я.А.Карабань