ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" квітня 2023 р. Справа№ 910/13980/22

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Гаврилюка О.М.

суддів: Ткаченка Б.О.

Буравльова С.І.

розглянувши у порядку письмового провадження без виклику сторін апеляційну скаргу розглянувши апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України

на ухвалу Господарського суду міста Києва від 21.12.2022

у справі № 910/13980/22 (суддя Підченко Ю.О.)

за позовом Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробниче об`єднання "Теркурій"

про стягнення 550 794,92 грн,

За результатами розгляду апеляційної скарги Північний апеляційний господарський суд

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст ухвали місцевого господарського суду

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 21.12.2022 у справі № 910/13980/22 позовну заяву Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України до Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробниче об`єднання "Теркурій" про стягнення штрафу в розмірі 227 146,08 грн та пені в розмірі 323 648,84 грн за порушення строків поставки товару, визначеного договором направлено за підсудністю до Господарського суду Тернопільської області.

Ухвала мотивована тим, що у договорі не передбачено одного чіткого місця його виконання, а визначено альтернативу в залежності від конкретної заявки замовника. Суд дійшов висновку про необґрунтованість доводів позивача з приводу того, що місце виконання договору визначається у кожній заявці, оскільки це може призвести до того, що декілька спорів по одному договору, але за різними заявками будуть пред`явлені до різних судів. Більше того, предметом спору за позовом є стягнення штрафних санкцій, місце сплати яких у договорі №176/В33-2022 від 10.05.2022 не визначене. Таким чином, оскільки місце виконання договору в частині сплати штрафних санкцій договором не визначене, правила альтернативної підсудності у даному випадку не можуть бути застосовані.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погоджуючись із постановленою ухвалою, Військова частина НОМЕР_1 Національної гвардії України звернулась до Північного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просить прийняти до розгляду апеляційну скаргу на ухвалу Господарського суду міста Києва від 21.12.2022 у справі № 910/13980/22 та постановити ухвалу про відкриття апеляційного провадження; за результати апеляційної скарги скасувати ухвалу Господарського суду міста Києва від 21.12.2022 у справі № 910/13980/22; справу № 910/13980/22 передати за підсудністю на розгляд до Господарського суду міста Києва; судові витрати позивача із сплати судового збору за подання апеляційної скарги покласти на відповідача.

Підстави апеляційної скарги обґрунтовуються наступними доводами.

Скаржник зазначає, що заявкою від 15.07.2022 № 78/08/2-1030 про необхідність поставки товару чітко визначено, місцем постачання є склад позивача, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. Отже, умовами договору місцем його виконання визначено місто Київ.

Таким чином, з огляду на визначення сторонами у договорі місця виконання - м. Київ, та предмет дослідження у даній справі, суду апеляційної інстанції слід дійти висновку, що у позивача наявне право обирати суд, який має розглянути спір, або за місцезнаходженням відповідача відповідно до ч. 1 ст. 27 ГПК України, або за місцем виконання договору згідно з положеннями ч. 5 ст. 29 ГПК України, за таких обставин, позивач звернувшись з позовом до Господарського суду міста Києва, правомірно скористався наданим йому процесуальним правом щодо вибору суду.

Скаржник посилається на те, що в мотивувальних частинах постанов від 24.02.2020 у справі № 911/3144/19, від 12.03.2020 у справі № 910/17507/19 та від 11.11.2019 у справі № 910/12460/19, які подібні за підставами та предметом спору, Північний апеляційний господарський суд зробив висновки про помилковості висновку щодо необхідності передачі справи за територіальною підсудністю.

Узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу

Заперечуючи проти доводів апеляційної скарги, відповідач у відзиві на апеляційну скаргу, поданому до суду, вказав на те, що п. 5.2 договору передбачено, що передача (приймання-здача) товару здійснюється в пункті відвантаження за адресою: м. Київ, м. Львів, м. Одеса, м. Дніпро та інші міста згідно заявок замовника. Тобто, вбачається, що визначеного єдиного місця поставки (місця виконання договору) немає, оскільки передача товару здійснювалась у кожному випадку в різних місцях, згідно заявок позивача.

Відповідач звертає увагу суду, що предметом спору у даній справі є вимоги позивача про стягнення з відповідача пені та штрафу, заборгованості за договором № 176/ВЗЗ-2022 про закупівлю товару, тобто стягнення грошових коштів, тому вважає, що даний спір щодо стягнення заборгованості (збитків, штрафних санкцій) не пов`язаний з місцем виконання договору, оскільки предметом спору є вимога про стягнення грошових коштів, а не про фактичне виконання зобов`язань з поставки товару за умовами договору, крім того, умовами укладеного договору не передбачено особливостей щодо сплати заборгованості в чітко визначеному місці. Грошове зобов`язання зі сплати збитків та штрафних санкцій не є таким, що належить до виконання лише в певному місці.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу № 910/13980/22 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя - Гаврилюк О.М., судді: Ткаченко Б.О., Буравльов С.І.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 03.01.2023 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на ухвалу Господарського суду міста Києва від 21.12.2022 у справі № 910/13980/22. Призначено справу № 910/13980/22 на ухвалу Господарського суду міста Києва від 21.12.2022 у порядку письмового провадження без повідомлення учасників.

Враховуючи воєнний стан в Україні та обмеження, встановлені цим станом, перебування суддів у відпустках, тимчасову непрацездатність судді Гаврилюка О.М., з метою повного, всебічного та об`єктивного розгляду справи, з огляду на положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, справа № 910/13980/22 розглядалась протягом розумного строку.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

Військова частина НОМЕР_1 Національної гвардії України звернулася до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробниче об`єднання "Теркурій" про стягнення штрафу в розмірі 227 146,08 грн та пені в розмірі 323 648,84 грн за порушення строків поставки товару, визначеного договором.

Як вбачається з інформації з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, місцезнаходженням ТОВ "Виробниче об`єднання "Теркурій" є - 47365, Тернопільська обл., Тернопільський р-н, с. Цебрів, вул. Селянська, 11б.

Враховуючи викладене, ухвалою Господарського суду міста Києва від 21.12.2022 позовну заяву Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України до Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробниче об`єднання "Теркурій" про стягнення штрафу в розмірі 227 146,08 грн та пені в розмірі 323 648,84 грн за порушення строків поставки товару, визначеного договором направлено за підсудністю до Господарського суду Тернопільської області.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, викладеним в ухвалі Господарського суду міста Києва від 04.11.2022 у справі № 21/009-12, з огляду на наступне.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

Відповідно до вимог ч.ч. 1, 2, 4, 5 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України (надалі - ГПК України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Суд, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного судового рішення, дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржувана ухвала місцевого господарського суду не підлягає зміні чи скасуванню, виходячи з наступних підстав.

Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. При цьому, визначення предмета або підстав позову є процесуальним правом виключно позивача, передбаченим ст. 46 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України).

Як вбачається з позовної заяви, предметом позову визначено матеріально-правову вимогу про стягнення сум пені та штрафу, а підставою позову - порушення відповідачем умов укладеного між сторонами договору. Таким чином, предметом позову у даному спорі визначено стягнення сум штрафних санкцій у зв`язку із порушенням або неналежним виконанням відповідачем умов договору.

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 20 ГПК України, господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці.

Відповідно до ч. 1 ст. 27 ГПК України, позов пред`являється до господарського суду за місцезнаходженням чи місцем проживання відповідача, якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Згідно ч. 2 ст. 27 ГПК України для цілей визначення підсудності відповідно до цього Кодексу місцезнаходження юридичної особи та фізичної особи - підприємця визначається згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.

Відповідно до ст. 93 ЦК України, місцезнаходженням юридичної особи є адреса органу або особи, які відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступають від її імені.

У відповідності до положень ст. 1 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань" місцезнаходження юридичної особи - адреса органу або особи, які відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступають від її імені.

Місцезнаходження юридичної особи визначається на підставі відомостей, внесених до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (стаття 9 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань").

В силу положень статті 10 зазначеного Закону, якщо документи та відомості, що підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, внесені до нього, такі документи та відомості вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою.

Як вбачається з інформації з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, місцезнаходженням ТОВ "Виробниче об`єднання "Теркурій" є - 47365, Тернопільська обл., Тернопільський р-н, с. Цебрів, вул. Селянська, 11б.

Як вбачається зі змісту позовної заяви, звертаючись до Господарського суду міста Києва з даним позовом, позивач керувався приписами частини п`ятої статті 29 Господарського процесуального кодексу України, зазначаючи, що грошові вимоги виникли з правовідносин щодо поставки товару, місцем виконання (поставки) якого є м. Київ, а саме, що п. 5.2. договору №176/В33-2022 від 10.05.2022 визначено, що передача (приймання-здача) товару здійснюється в пункті відвантаження за адресою: АДРЕСА_1, м. Львів, м. Одеса, м. Дніпро та інші міста згідно заявок замовника, а згідно із заявкою позивача від 15.07.2022 № 78/8/2-1030 місцем виконання зобов`язання є місто Київ.

Згідно із ч. 5 ст. 29 ГПК України, позови у спорах, що виникають з договорів, в яких визначено місце виконання або виконувати які через їх особливість можна тільки в певному місці, можуть пред`являтися також за місцем виконання цих договорів.

Отже, правила цієї статті застосовуються до зобов`язань, виконання яких з урахуванням їх особливостей можливе лише у певному місці. У разі якщо така особливість не визначена і не вбачається зі специфіки спірних відносин, то підсудність справи визначається за загальними правилами підсудності.

При цьому, за загальним правилом, місце виконання зобов`язання є договірною умовою та узгоджується сторонами у договорі, та у даному випадку сторони можуть передбачити будь-яке місце виконання, яке буде зручне для сторін. Місце виконання договору, у випадку його визначення сторонами у договорі, є однією з умов договору, що зумовлює обов`язок виконання договору саме у погодженому сторонами місці.

Відповідно до п. 5.1 договору № 176/ВЗЗ-2022 від 10.05.2022 дата та місце поставки товару зазначається у письмовій заявці замовника.

Пункт 5.2. вказаного договору передбачає, що передача (приймання-здача) товару здійснюється в пункті відвантаження замовника за адресою: АДРЕСА_1, м. Львів, м. Одеса, м. Дніпро та інші міста згідно заявок замовника.

Відповідно до ч. 1 ст. 532 ЦК України, місце виконання зобов`язання встановлюється у договорі.

Згідно з ч. 1 ст. 197 ГПК України, господарське зобов`язання підлягає виконанню за місцем, визначеним законом, господарським договором, або місцем, яке визначено змістом зобов`язання.

В сил приписів п. 3 ч. 1 ст. 532 ЦК України, якщо місце виконання зобов`язання не встановлено у договорі, виконання провадиться, за зобов`язанням про передання товару (майна), що виникає на підставі інших правочинів, - за місцем виготовлення або зберігання товару (майна), якщо це місце було відоме кредиторові на момент виникнення зобов`язання.

Пунктом 3 ч. 2 ст. 193 ГК України передбачено, що у разі якщо місце виконання зобов`язання не визначено, зобов`язання повинно бути виконано, за іншими зобов`язаннями - за місцезнаходженням (місцем проживання) зобов`язаної сторони, якщо інше не передбачено законом.

Таким чином, судом встановлено, що сторони в договорі № 176/ВЗЗ-2022 від 10.05.2022 не визначили конкретне місце виконання даного договору, за змістом договору відсутні особливості за якими даний договір може виконуватися/бути виконаний в певному місці (в місті Києві в даному випадку), а згідно узгоджених домовленостей місцем виконання може бути будь-яка територія зазначена в заявці на поставку, що виключає підсудність справи саме Господарському суду міста Києва.

Тобто, у договорі не передбачено одного чіткого місця його виконання, а визначено альтернативу в залежності від конкретної заявки замовника.

За таких обставин, колегія суддів апеляційного господарського суду вважає, що не можливо встановити, що єдиним місцем виконання договору є саме місто Київ, що виключає можливість застосування до нього положень статті 29 Господарського процесуального кодексу України та зумовлює застосування положень щодо загальної підсудності справ.

При цьому, колегія суддів апеляційного господарського суду також зауважує на тому, що місце поставки у даному випадку є місцем виконання зобов`язань постачальника за договором. Однак, предметом позову у даній справі не є зобов`язання відповідача виконати умови договору в натурі (поставити товар в належної якості), а стягнення штрафних санкцій, що можливе фактично лише шляхом перерахування у безготівковій формі грошових коштів з одного банківського ранку на інший банківський рахунок, а зі змісту договору не вбачається інших особливостей, зокрема в частині місця притягнення відповідача до відповідальності (стягнення штрафних санкцій).

Також колегія суддів апеляційного господарського суду зазначає наступне.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 31 ГПК України суд передає справу на розгляд іншому суду, якщо справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду.

Частиною 3 ст. 31 ГПК України передбачено, що передача справи на розгляд іншого суду за встановленою цим Кодексом підсудністю з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої цієї статті, здійснюється на підставі ухвали суду не пізніше п`яти днів після закінчення строку на її оскарження, а в разі подання скарги - не пізніше п`яти днів після залишення її без задоволення.

Спори між судами щодо підсудності не допускаються. (ч. 6 ст. 31 ГПК України).

Справа, передана з одного суду до іншого в порядку, встановленому цією статтею, повинна бути прийнята до провадження судом, якому вона надіслана. (ч. 7 ст. 31 ГПК України).

Суд звертає увагу також на те, що ст. 279 ГПК України передбачено скасування судового рішення, яким закінчено розгляд справи у випадку прийняття такого рішення з порушенням правил територіальної юрисдикції.

Враховуючи викладене, передання справи за належною територіальною юрисдикцією не призводить до порушення прав позивача на доступ до суду та справедливий судовий розгляд, а є гарантією того, що рішення у справі буде ухвалене належним судом і законне та обґрунтоване рішення не буде в подальшому скасоване судом вищої інстанції, лише з підстав недотримання процесуальних норм щодо територіальної юрисдикції.

Окрім того, колегія суддів апеляційного господарського суду зазначає, що згідно із статтею 11 ГПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Пунктом 1 ст. 6 Конвенції гарантовано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Європейський суд з прав людини у справі "Устименко проти України" (заява № 32053/13) констатував, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін.

Європейський суд з прав людини у рішенні у справі "Сокуренко і Стригун проти України" від 20.07.2006 року (заяви № 29458/04, № 29465/04) зазначив, що фраза "встановленого законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У рішенні у справі "Zand v. Austria" від 12.10.1978 року (заява № 7360/76), висловлено думку, що термін "судом, встановленим законом" у частині 1 статті 6 Конвенції передбачає "усю організаційну структуру судів, включно з [...] питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів [...]".

Таким чином, складова верховенства права, закріплена у пункті 1 статті 6 Конвенції, передбачає, зокрема, розгляд справи належним судом, в даному випадку - судом, до територіальної юрисдикції якого відноситься поданий господарський позов.

Враховуючи викладене, матеріали позовної заяви Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України до Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробниче об`єднання "Теркурій" про штрафу в розмірі 227 146,08 грн та пені в розмірі 323 648,84 грн за порушення строків поставки товару, визначеного договором, підлягають передачі на розгляд до Господарського суду Тернопільської області за встановленою підсудністю, у зв`язку із чим відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України та скасування ухвали Господарського суду міста Києва від 21.12.2022 у справі № 910/13980/22.

З приводу решти доводів скаржника, викладених в його скарзі, колегія суддів звертає увагу, такі аргументи були почуті, враховані апеляційним судом, при цьому зазначає, що оскаржена ухвала є вмотивованою, місцевим судом зазначено з достатньою ясністю підстави, на яких ґрунтуються його висновки, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини (рішення у справах "Хаджинастасиу проти Греції", "Кузнєцов та інші проти російської федерації").

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Колегія суддів зазначає, що враховуючи положення частини 1 статті 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів № 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 № 3477-IV (3477-15) "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

У рішенні Суду у справі Трофимчук проти України № 4241/03 від 28.10.2010 Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод сторін.

У відповідності з пунктом 3 частини 2 статті 129 Конституції України та частини 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (частини 1 статті 86 Господарського процесуального кодексу України).

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статті 76 Господарського процесуального кодексу України).

Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, що їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї (частини 8 статті 80 Господарського процесуального кодексу України).

Таким чином, скаржником не надано до суду належних і допустимих доказів на підтвердження тих обставин, на які він посилається в апеляційній скарзі. Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на припущеннях та зводяться до намагань здійснити переоцінку обставин справи, вірно встановлених судом першої інстанції.

Отже, підсумовуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржувана ухвала суду прийнята відповідно до вимог процесуального права, підстав її скасовувати або змінювати не вбачається.

Таким чином, апеляційна скарга Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на ухвалу Господарського суду міста Києва від 21.12.2022 у справі № 910/13980/22 задоволенню не підлягає. Ухвалу Господарського суду міста Києва від 21.12.2022 у справі № 910/13980/22 слід залишити без змін.

З урахуванням відмови в задоволенні апеляційної скарги, судовий збір за розгляд справи в суді апеляційної інстанції покладаються на скаржника в порядку статті 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст.ст. 124, 129-1 Конституції України, ст.ст. 8, 11, 74, 129, 240, 267-270, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на ухвалу Господарського суду міста Києва від 21.12.2022 у справі № 910/13980/22 залишити без задоволення.

2. Ухвалу Господарського суду міста Києва від 21.12.2022 у справі № 910/13980/22 залишити без змін.

3. Судовий збір за розгляд апеляційної скарги покласти на скаржника.

4. Матеріали справи № 910/13980/22 направити до Господарського суду Тернопільської області.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у випадках, передбачених ст. 287-291 Господарського процесуального кодексу України, з урахуванням приписів п. 2 ч. 3 ст. 287 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя О.М. Гаврилюк

Судді Б.О. Ткаченко

С.І. Буравльов