ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.04.2023 Справа № 914/361/23

Господарський суд Львівської області у складі

Головуючого судді Фартушка Т.Б. за участю секретаря судового засідання Мельник Б.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи:

за позовом: Акціонерного товариства "Ідея Банк", Львівська область, м.Львів;

до Відповідача: Фізичної особи-підприємця Дубінецької Наталії Вікторівни , Рівненська область, смт.Зарічне;

про: стягнення заборгованості

ціна позову: 153862,85грн.

Представники:

Позивача: не з`явився;

Відповідача: не з`явився

ВСТАНОВИВ:

27.01.2023р. на розгляд до Господарського суду Львівської області надійшла позовна заява Акціонерного товариства "Ідея Банк" від 10.01.2023р. б/н (вх. №394) за позовом до Фізичної особи-підприємця Дубінецької Наталії Вікторівни про стягнення заборгованості; ціна позову: 153862,85грн.

Підставами позовних вимог Позивач зазначає неналежне виконання Відповідачем взятих на себе договірних зобов`язань з повернення кредитних коштів за Кредитним договором від 17.02.2022р. №КБ01.00610.009478506.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 31.01.2023р. у цій справі суд постановив позовну заяву Акціонерного товариства "Ідея Банк" від 10.01.2023р. б/н (вх. №394 від 27.01.2023р.) залишити без руху; надати Акціонерному товариству "Ідея Банк" десятиденний строк з моменту вручення ухвали для усунення недоліків поданої позовної заяви, а саме: надати обґрунтований розрахунок суми основного боргу, що заявляється до стягнення із врахуванням визначеної ціни позову та заявлених до стягнення сум; надати письмове пояснення, у якому навести попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які Позивач поніс і очікує понести у зв`язку з розглядом даної справи; надати належним чином посвідчені копії доданих до позовної заяви документів.

Ухвалою від 20.02.2023р. у цій справі суд постановив прийняти позовну заяву до розгляду та відкрити провадження у справі; здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження; призначити судове засідання з розгляду справи по суті на 21.03.2023р.; визнати явку повноважних представників Учасників справи в судове засідання для надання пояснень по суті справи обов`язковою; викликати в судове засідання повноважних представників Учасників справи.

Ухвалою від 21.03.2023р. у цій справі суд постановив відкласти судове засідання з розгляду спору по суті на 20.04.2023р.; явка повноважних представників Учасників справи в судове засідання визнається не обов`язковою.

Відповідно до ч.3 ст.222 ГПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою технічного засобу не здійснюється.

В порядку ст.205 ГПК України клопотання про роз`яснення прав та обов`язків до суду не надходили. Заяв про відвід головуючого судді чи секретаря судового засідання не надходило та не заявлялось.

Представник Позивача в судове засідання не з`явився, явка повноважних представників Учасників справи в судове засідання визнавалась судом обов`язковою.

У поданій 27.01.2023р. за вх.№394 позовній заяві від 10.01.2023р. б/н Позивачем викладено клопотання про розгляд справи без участі представника АТ "Ідея Банк".

Представник Відповідача в судове засідання не з`явився, причин неявки суду не повідомив, явка повноважних представників Учасників справи в судове засідання не визнавалась судом обов`язковою.

Позов пред`являється до господарського суду за місцезнаходженням чи місцем проживання відповідача, якщо інше не встановлено цим Кодексом. Для цілей визначення підсудності відповідно до цього Кодексу місцезнаходження юридичної особи та фізичної особи - підприємця визначається згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань (ч.ч.1 та 2 ст.27 ГПК України).

Згідно п.п.1, 2 ч.3 ст.2 ГПК України основними засадами (принципами) господарського судочинства є, зокрема, верховенство права та рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом.

Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, зокрема, керує ходом судового процесу; роз`яснює у разі необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом (п.п.1, 3, 4 ч.5 ст.13 ГПК України).

Згідно п.п.2, 3 ч.1 ст.42 ГПК України учасники справи мають право, зокрема, подавати докази; брати участь у судових засіданнях, якщо інше не визначено законом; брати участь у дослідженні доказів; ставити питання іншим учасникам справи, а також свідкам, експертам, спеціалістам; подавати заяви та клопотання, надавати пояснення суду, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб.

З врахуванням наведеного суд зазначає, і аналогічну правову позицію викладено в постанові Верховного Суду від 28.01.2020р. у справі №43/122, що учасник справи, керуючись принципами рівності учасників процесу перед законом і судом та змагальності сторін, вправі реалізувати своє процесуальне право участь в судовому процесі та подання письмових заяв по суті спору. Таке право реалізується учасником справи протягом строку, встановленого судом в ухвалі про відкриття провадження у справі.

Ухвалою від 20.02.2023 про відкриття провадження у цій справі встановлено Відповідачу 15-денний строк з дня вручення ухвали згідно ст.165 ГПК України надати відзив на позовну заяву і всі письмові та електронні докази (які можливо доставити до суду), висновки експертів і заяви свідків, що підтверджують заперечення проти позову; одночасно надіслати (надати) іншим Учасникам справи копію відзиву та доданих до нього документів, докази такого надіслання (надання) надати до початку підготовчого засідання.

Як встановлено судом та вбачається із матеріалів справи, ухвалу суду від 20.02.2023 надіслано 22.02.2023 на зазначену Позивачем у позовній заяві адресу місцезнаходження Відповідача: АДРЕСА_1, що підтверджується Списком розсилки поштової кореспонденції від 22.02.2023, проте, 09.03.2023 повернуто відділенням поштового зв`язку з відміткою (довідка ф.20): «адресат відсутній за вказаною адресою», що підтверджується витягом інформації відстеження пересилання поштового відправлення за ідентифікатором №645 "Трекінг" з інтернет-порталу АТ "Укрпошта" (https://track.ukrposhta.ua/tracking_UA.html).

15.03.2023р. поштовий конверт за ідентифікатором 645 повернувся до суду із довідкою відділення поштового зв`язку (ф.20): «адресат відсутній за вказаною адресою» та був зареєстрований в КП «ДСС» за вх.№6453/23.

Ухвалу суду від 21.03.2023 надіслано 22.03.2023 на адресу місцезнаходження Відповідача: АДРЕСА_1, що підтверджується Списком розсилки поштової кореспонденції від 22.03.2023р., та вручено Відповідачу 29.03.2023р., що підтверджується витягом інформації відстеження пересилання поштового відправлення за ідентифікатором №299 "Трекінг" з інтернет-порталу АТ "Укрпошта" (https://track.ukrposhta.ua/tracking_UA.html).

Згідно ч.ч.3, 7 ст.120 ГПК України виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень. Учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місцезнаходження чи місця проживання під час розгляду справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає.

Суд зазначає, і аналогічну правову позицію викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 25.04.2018 у справі №800/547/17 (П/9901/87/18), а також Верховного Суду від 27.11.2019 у справі №913/879/17, від 21.05.2020 у справі №10/249-10/19, від 15.06.2020 у справі №24/260-23/52-б та від 18.03.2021 у справі №911/3142/19, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, у даному випадку, суду.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція 1950 року) гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Розгляд, що гарантується статтею 6 Конвенції, має здійснюватися відповідно до норм закону, що передбачають наявність у сторін судового розгляду ефективного судового захисту з метою захисту їх цивільних прав (Белеш та інші проти Чеської Республіки).

У свою чергу, ЄСПЛ зазначив, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом. Зокрема, «право на публічний розгляд», передбачене п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, означає право на «усне слухання». І це право було б позбавлене смислу, якби сторона у справі не була повідомлена про слухання таким чином, щоб мати можливість брати участь у ньому, якщо вона вирішила здійснити своє право на явку до суду, встановлене національним законом. В інтересах здійснення правосуддя сторона спору повинна бути викликана до суду таким чином, щоб знати не тільки про дату і місце проведення засідання, але й мати достатньо часу, щоб встигнути підготуватися до справи.

Кожен має право на судовий розгляд справи, що стосується його цивільних прав та обов`язків. Порушенням права на справедливий суд визнавався судовий розгляд без повідомлення особи за її відомим місцем проживання («Schmidt v. Latvia»). У справі «Салов проти України» ЄСПЛ вказав, що принцип рівності сторін у процесі є лише одним з елементів більш широкого поняття справедливого судового розгляду, яке також включає фундаментальний принцип змагальності процесу («Ruiz-Mateos v. Spain»). Більш того, принцип рівності сторін у процесі - у розумінні «справедливого балансу» між сторонами - вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони («Dombo Beheer B.V. v. the Netherlands» та «Ankerl v. Switzerland»).

Принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом («Надточій проти України»).

Як видно із зазначеного вище, дотримання процесуального механізму належного повідомлення учасників справи є необхідною і важливою умовою для забезпечення та реалізації завдань та принципів правосуддя.

Судові рішення, пов`язані з рухом цієї справи надсилались судом на адресу Відповідача, отримувались нею (зокрема, ухвала від 21.03.2023р. у цій справі), а також були оприлюднені у Єдиному державному реєстрі судових рішень.

Відповідно до статті 2 Закону України "Про доступ до судових рішень" кожен має право на доступ до судових рішень у порядку, визначеному цим Законом. Усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі.

У рішеннях ЄСПЛ у справі "Надточій проти України" та "Гурепка проти України № 2" наголошується на принципі рівності сторін, одному із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом. На зацікавлену сторону покладається обов`язок проявляти належну увагу в захисті своїх інтересів та вживати необхідних заходів, щоб ознайомитись з подіями процесу ("Богонос проти Росії").

Сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження ("Пономарьов проти України").

З врахуванням наведеного суд приходить до висновків про повідомлення Учасників справи, в тому числі Відповідача, про відкриття провадження у справі, а також про дату, час та місце проведення судового засідання з розгляду спору по суті у встановлені чинним процесуальним Законом порядку та спосіб, а також надання Учасникам справи достатньо часу для реалізації ними процесуальних прав передбачених ГПК України. Аналогічна правова позиція у постанові Верховного Суду від 14.02.2018р. у справі №910/33054/15.

Згідно ст.129 Конституції України, ст.2 ГПК України одним із завдань судочинства є своєчасний розгляд справи, що відповідає ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою кожен має право на справедливий розгляд його справи у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.

ЄСПЛ неодноразово наголошував, що це роль національних судів організовувати судові провадження таким чином, щоб вони були без затримок та ефективними ("Шульга проти України").

Національним судам належить функція керування провадженнями таким чином, щоб вони були швидкими та ефективними ("Скордіно проти Італії"). Держави-учасниці мають організувати правові системи таким чином, щоб їх суди могли гарантувати право кожного на отримання остаточного рішення у справах, що стосуються цивільних прав і обов`язків упродовж відповідного терміну ("Скордіно проти Італії", "Сюрмелі проти Німеччини").

У свою чергу суд зауважує, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін учасників справи, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні (стаття 202 ГПК України).

Аналогічну правову позицію викладено, зокрема, в постанові Верховного Суду від 26.05.2020р. у справі №922/1200/18 та від 04.06.2020р. у справі №914/6968/16.

Окрім того, суд звертає увагу на те, що рішенням Вищої ради правосуддя від 01.04.2021р. №763/0/15-21 «Про надання уніфікованих рекомендацій для судів усіх інстанцій та юрисдикцій щодо безпечної роботи в умовах карантину» вирішено рекомендувати судам усіх інстанцій та юрисдикцій застосовувати у діяльності уніфіковані рекомендації щодо безпечної роботи в умовах карантину, що додаються.

Пунктом 4 уніфікованих рекомендацій щодо безпечної роботи в умовах карантину встановлено довести до відома учасників судових процесів можливість відкладення розгляду справ у зв`язку із карантинними заходами. При цьому відкладення розгляду справи можливе лише у крайньому разі, лише коли його проведення з використанням електронних засобів зв`язку неможливе через процедурні та технічні причини.

З врахуванням наведеного, а також вжиття судом всіх передбачених чинним законодавством заходів повідомлення Учасників справи про дату, час та місце розгляду спору по суті, беручи до уваги встановлені ст.248 ГПК України строки розгляду спору та викладене в позовній заяві клопотання Позивача про розгляд справи за відсутності повноважного представника Позивача, суд приходить до висновків про відсутність підстав до відкладення розгляду справи та можливість розгляду справи за відсутності повноважних представників Учасників справи за наявними у справі документами.

Позиція Позивача:

Позивач просить суд стягнути з Відповідача на користь Позивача 109116,66грн. основного боргу та 24242,47грн. простроченого боргу за Кредитним договором від 17.02.2022р. №КБ01.00610.009478506, а також 0,75грн. строкових процентів, 5,48грн. прострочених процентів, 3001,10грн. нарахованої плати за обслуговування кредиту та 17496,39грн. простроченої плати за обслуговування кредиту за Договором.

Позивач зазначає, що 17.02.2022 між АТ «Ідея Банк» та ФОП Дубінецькою Н. В. укладено Кредитний договір №КБ01.00610.009478506, згідно якого Позивач (Банк) надав Відповідачу (Позичальнику) 145480грн. кредитних коштів на поповнення обігових коштів зі сплатою фіксованих процентів 0,01 % річних, шляхом перерахування кредитних коштів на поточний рахунок Позичальника НОМЕР_1 , який відкривається автоматично з підписанням Кредитного договору, зі строком користування по 17.02.2025 включно. Перерахування коштів підтверджується Меморіальним ордером.

Відповідно п.3.1.1. Кредитного договору комісія за видачу кредитних коштів утримується Банком з суми кредиту в день видачі кредитних коштів.

Комісія за обслуговування кредитної заборгованості нараховується щомісяця, починаючи з дати надання кредиту та сплачується Позичальником щомісячно в терміни та в розмірах, вказаних у Графіку щомісячних платежів (Додаток №1 до Договору). Базою для нарахування комісії є початкова сума кредиту (п.3.1.2. Договору).

Проценти нараховуються два рази на місяць за методом «факт/факт». Базою для нарахування процентів є залишок заборгованості за кредитом (п.3.2., 3.3. Договору).

Графік платежів Позичальника за Договором кредиту в розрізі сумі погашення кредиту, процентів, комісії за обслуговування кредитної заборгованості є невід`ємною частиною Договору кредиту. Нарахування процентів і комісії за обслуговування кредитної заборгованості припиняється після повного повернення всієї заборгованості за Договором кредиту, а також у інших випадках, передбачених цим Договором або законом.

Позивач вказує, що згідно п.4.1. та 4.2. Договору Позичальник зобов`язаний повернути Банку Кредит у повному обсязі в порядку і в терміни, передбачені Договором. Позичальник повертає кредит разом з процентами та щомісячною комісією за обслуговування кредитної заборгованості до дня/числа кожного місяця, згідно з Графіком.

Банк має право відмовити у видачі Позичальнику Кредиту або його частини та/або вимагати дострокового повернення Кредиту, зокрема, у випадку невиконання/ неналежного виконання Позичальником зобов`язань, передбачених цим Договором; невиконання грошових зобов`язань за Договором.

При цьому датою, з якої у Банку виникає право вимагати у Позичальника погашення заборгованості за Договором в повному обсязі, є наступний банківський день за днем, коли Банку стало відомо про хоча б один з зазначених у п.5.2.5. Договору фактів. Банк письмово повідомляє Позичальника у випадку прийняття рішення про відмову від виплати Кредиту з зазначених вище підстав. Сторони домовилися, що виникнення зобов`язання Позичальника достроково повернути Кредитору всю заборгованість за Договором згідно п.5.2.5. Договору тягне за собою виконання всіх передбачених Договором платіжних зобов`язань Позичальника в строк або термін, що зазначений у вимозі Банку, яка направляється Позичальнику в порядку п.12.1. Договору. У випадку порушення Позичальником встановленого у вимозі строку або терміну для погашення всієї заборгованості за цим Договором кінцевий термін погашення кредиту вважається таким, що настав, та Позичальник зобов`язаний не пізніше наступного банківського дня після закінчення такого строку або терміну, зазначеного у відповідній вимозі, погасити кредит, нараховані проценти, комісії та інші платежі, встановлені цим Договором.

На адресу Відповідача Банком направлено вимогу на усунення порушення кредитних зобов`язань від 05.12.2022, яка вручена Відповідачу особисто 12.12.2022. Позивач вимагав терміново протягом 30 календарних днів з дня направлення Вимоги виконати зобов`язання по Договору, а саме достроково повернути кредит, сплатити проценти за кредитними коштами до дня фактичного користування погашення всієї заборгованості за кредитом, а також суму пені, нараховану по день повного погашення заборгованості та інші платежі за Договором. Також, Відповідачу було повідомлено, що у випадку непогашення заборгованості за Кредитним договором в тридцятиденний строк з дня направлення цієї вимоги АТ «Ідея Банк» будуть здійснені заходи щодо примусового стягнення із Відповідача заборгованості за Кредитним договором на власний вибір Банку.

Підсумовуючи Позивач вказує, що він повністю виконав свої зобов`язання згідно Кредитного договору, що підтверджується меморіальним ордером. Станом на дату подання цієї заяви Відповідач не повернув отриманий кредит в встановлений Кредитним договором термін та не сплатив нараховані інші платежі, у тому числі проценти за Кредитним договором, у зв`язку з чим Позивач був змушений звернутися до суду. Остання сплата Відповідачем/зарахування по Кредитному договору здійснена 17.06.2022р.

Позивач наводить попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які поніс та очікує понести у зв`язку із розглядом справи, у якому вказує, що Позивачем понесено у зв`язку із розглядом справи судові витрати на сплату 2684грн. судового збору.

Позиція Відповідача:

Відповідач не скористалась своїм правом подання відзиву на позовну заяву та надання доказів в порядку статті 80 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до ч.ч.1, 3 ст.13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін; кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Стаття 43 Господарського процесуального кодексу України зобов`язує сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами.

Відповідно до ч.1 ст.76 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч.10 ст.81 ГПК України у разі неподання учасником справи витребуваних судом доказів без поважних причин або без повідомлення причин суд, залежно від того, яка особа ухиляється від їх подання та яке ці докази мають значення, може визнати обставину, для з`ясування якої витребовувався доказ, або відмовити у її визнанні, або розглянути справу за наявними в ній доказами, а у разі неподання таких доказів позивачем - також залишити позовну заяву без розгляду.

Згідно ч.1 ст.86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Враховуючи наведене, суд зазначає, що згідно вимог ГПК України Учасникам справи надавалась в повному обсязі можливість щодо обґрунтування їх правової позиції по суті справи та подання доказів, чим забезпечено принцип змагальності.

Враховуючи те, що норми ст.81 ГПК України щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом Учасників справи подавати докази, а п.4 ч.3 ст.129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства - свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом створені належні умови для надання сторонами доказів в обґрунтування своєї правової позиції.

Відповідно до ч.9 ст.165 ГПК України у разі ненадання Відповідачем відзиву у встановлений строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. З огляду на відсутність підстав для відкладення розгляду справи, передбачених ст.ст.202, 216 та 252 ГПК України, надання Відповідачу можливості для подання відзиву на позов та викладене в позовній заяві клопотання Позивача про розгляд справи за відсутності повноважного представника Позивача, суд вважає за можливе розглянути справу по суті без участі представників Учасників справи за наявними у справі матеріалами.

За результатами дослідження наведених Позивачем доводів, поданих доказів та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення повністю з огляду на наступне.

17.02.2022р. між Акціонерним товариством «Ідея Банк» (надалі - Позивач, Кредитор) та Фізичною особою-підприємцем Дубінецькою Наталією Вікторівною (надалі - Відповідач, Позивальник) укладено Кредитний договір №КБ01.00610.009478506 (надалі - Договір), за умовами якого (п.1.1. Договору) Кредитор надає Позичальнику грошові кошти (надалі Кредит) у розмірі та на умовах, обумовлених Договором, а Позичальник зобов`язується повернути Кредит і сплатити проценти та комісії за користування ним.

Згідно п.2.1. Договору Банк видає Позичальнику Кредит, а Позичальник приймає його на умовах: розмір та валюта кредиту - 145480грн.; ціль кредиту - поповнення обігових коштів; процентна ставка - фіксована, 0,01%; комісія за видачу кредитних коштів - 0,99% від суми кредиту; комісія за обслуговування кредитної заборгованості - 2,2% від суми кредиту; термін повернення Кредиту - по 17.02.2025 (включно); порядок видачі кредиту - перерахунок коштів на поточний рахунок Позичальника НОМЕР_2 ; графік повернення Кредиту (Додаток №1 до Договору).

Кредитор надає кредит у день підписання Договору шляхом зарахування кредитних коштів на поточний рахунок Позичальника НОМЕР_1 (п.2.3. Договору).

Пунктом 2.4. Договору Сторонами передбачено, що кредит видається на умовах поворотності, строковості, платності та цільового характеру використання.

Датою видачі Кредиту вважається день списання коштів з позичкового рахунку Позичальника (п.2.5. Договору).

Відповідно до п.3.1. Договору Позичальник сплачує Банку вказані у п. 2.1. комісії в наступному порядку: комісія за видачу кредитних коштів утримується Банком з суми кредиту в день видачі кредитних коштів; комісія за обслуговування кредитної заборгованості нараховується щомісяця, починаючи з дати надання кредиту та сплачується Позичальником щомісячно в терміни та в розмірах, вказаних у Графіку щомісячних платежів, який наведений в Додатку №1 доданого Договору (далі - «Графік»). Базою для нарахування комісії є початкова сума кредиту.

Згідно п.3.2., 3.3. Договору проценти нараховуються два рази на місяць за методом «факт/факт». Базою для нарахування процентів є залишок заборгованості за кредитом.

Графік платежів Позичальника за Договором кредиту в розрізі сум погашення кредиту, процентів і комісії за обслуговування кредитної заборгованості є невід`ємною частиною Договору кредиту. Нарахування процентів і комісії за обслуговування кредитної заборгованості припиняється після повного повернення всієї заборгованості за Договором, а також у інших випадках, передбачених цим Договором або законом (п.3.4. Договору).

Відповідно до п.3.5. Договору Банк вправі припинити нарахування за Договором, включаючи проценти, неустойки (штрафу, пені) з моменту звернення до Позичальника із вимогою про дострокове виконання кредитних зобов`язань.

Згідно п.4.1. Договору Позичальник зобов`язаний повернути Банку Кредит у повному обсязі в порядку і терміни, передбачені цим Договором.

Пунктом 4.2. Договору Сторонами встановлено Позичальник повертає кредит разом з процентами та щомісячною комісією за обслуговування кредитної заборгованості до дня/числа кожного місяця, згідно з Графіком.

Позичальник забезпечує наявність на своєму поточному рахунку НОМЕР_2 грошових коштів у сумі, необхідній для сплати щомісячних платежів згідно Графіку (п.4.4. Договору).

Банк має право наявності обставин, які свідчать про те, що наданий Позичальникові Кредит не буде повернуто у строки, визначені цим Договором; надання для здійснення платежів документів, що відповідають вимогам законодавства та встановленим в Банку правилам; надання Позичальником для отримання Кредиту документів/інформації, що виявились недостовірними; невиконання/неналежного виконання Позичальником зобов`язань, передбачених Договором; наявності арешту грошових коштів Позичальника на його поточних рахунках в Банку; нецільового використання Кредиту або його частини; невиконання грошових зобов`язань за Договором; порушення проти Позичальника справи про банкрутство або прийняття рішення про його припинення/ліквідацію; у випадку незгоди зі зміною процентної ставки на умовах Договору (п.5.2. Договору).

При цьому датою, з якої у Банку виникає право вимагати у Позичальника погашення заборгованості за Договором в повному обсязі, є наступний банківський день за днем, коли Банку стало відомо про хоча б один з зазначених у п.5.2.5. Договору фактів. Банк письмово повідомляє Позичальника у випадку прийняття рішення про відмову від виплати Кредиту з зазначених вище підстав. Сторони домовилися, що виникнення зобов`язання Позичальника достроково повернути Кредитору всю заборгованість за Договором згідно п.5.2.5. Договору, тягне за собою виконання всіх передбачених цим Договором платіжних зобов`язань Позичальника в строк або термін, що зазначений у вимозі Банку, яка направляється Позичальнику в порядку п.12.1. Договору. У випадку порушення Позичальником встановленого у відповідній вимозі строку або терміну для погашення всієї заборгованості за Договором кінцевий термін погашення кредиту вважаєтеся таким, що настав, та Позичальник зобов`язаний не пізніше наступного банківського дня після закінчення такого строку або терміну, зазначеного у вимозі, погасити кредит, нараховані проценти, комісії та інші платежі, встановлені Договором.

Сторони підтверджують, що Договір виконується за місцем знаходження Банку: 79008, м. Львів, Галицький р-н., вул. Валова, 11, та, у випадку спору між Сторонами за Договором, позов може пред`являтися за місцем виконання Договору (п.8.3. Договору).

Відповідно до п.9.1. Договору Договір набуває чинності з дня підписання його обома Сторонами та діє до сплину Терміну повернення Кредиту. Зобов`язання сторін за Договором діють до їх повного виконання.

Сторонами визначено Графік щомісячних платежів за Договором (Додаток №1).

Вказаний Договір та Додаток №1 до нього підписано повноважними представниками, їх підписи завірено відтисками печаток Сторін Договору.

17.02.2022р. Позивачем перераховано на користь Відповідача 145480грн., що підтверджується Меморіальним ордером від 17.02.2022р. №7273868. Призначення платежу: «Видача кредиту згідно кредитного договору №КБ01.00610.009478506» та Випискою з банківського рахунку Відповідача НОМЕР_4.

В обґрунтування заявленого Позову Позивач вказує, що Відповідачем взятих на себе договірних зобов`язань з повернення кредитних коштів та сплати передбачених Договором платежів за користування кредитними коштами належним чином не виконано.

З метою досудового врегулювання спору Вимогою про дострокове виконання зобов`язань від 05.12.2022 вих.12.4.2/КБ01.00610.009478506 Позивач 06.12.2022 звертався до Відповідача з повідомленням про існування станом на 05.12.2022 заборгованості за Договором, що підлягає достроковому погашенню, яка становить 155569,82грн., з яких: строковий основний борг - 113157,17грн.; прострочений основний борг - 20201,96грн.; прострочені проценти - 4,47грн.; строкові проценти - 1,76грн.; строкова плата за обслуговування кредиту - 6201,66грн.; прострочена плата за обслуговування кредиту - 16002,8грн.; пеня, дебіторська заборгованість, інші штрафні санкції - 0грн. З огляду на зазначене, в зв`язку з невиконанням Позичальником істотних умов Договору, керуючись ст.ст.610-612, 1050 ЦК України, ст.222 ГК України, Позивач вимагав в 30-денний термін від дня надіслання цієї вимоги виконати порушене зобов`язання та повернути достроково заборгованість за Договором в сумі 155569,82грн., а також в т.ч., але не виключно, всі нараховані платежі за Кредитним договором на дату погашення боргу, перерахувавши кошти на рахунок: № НОМЕР_2 у АТ «Ідея Банк».

У Вимозі Позивач попереджав Відповідача, що, в разі невиконання вимоги у встановлені строки, буде вживати заходів для примусового стягнення заборгованості, в т.ч. за рахунок майна Позичальника, обравши спосіб звернення стягнення на власний вибір та не заборонений законодавством на момент його застосування (здійснення) (в т.ч., але не виключно, шляхом звернення до суду, у тому числі до постійно діючого Третейського суду при Асоціації Українських Банків згідно третейського застереження, викладеного у Договорі, або до нотаріуса шляхом вчинення виконавчого напису).

Відповідачем Вимогу отримано 12.12.2022, що підтверджується витягом інформації відстеження пересилання поштового відправлення за ідентифікатором №610 "Трекінг" з інтернет-порталу АТ "Укрпошта" (https://track.ukrposhta.ua/tracking_UA.html), проте, залишено без відповіді та реагування. Докази повного або часткового задоволення Відповідачем Вимоги від 05.12.2022 в матеріалах відсутні, станом на час вирішення спору по суті Учасниками справи суду не заявлені та не подані.

З підстав наведеного Позивач просить суд стягнути з Відповідача 76984,24грн. заборгованості по тілу кредиту за Заявою-договором, а також 0,03грн. заборгованості по відсотках (в тому числі прострочених), 16900грн. заборгованості по комісії та 663,41грн. заборгованості по пені за період з 03.12.2021р. по 03.05.2022р.

Згідно поданої Позивачем Довідки-розрахунку заборгованості за Договором станом на 10.01.2023р. заборгованість Відповідача перед Позивачем за Договором становить: 109116,66грн. основного боргу; 24242,47грн. простроченого боргу; 0,75грн. строкових процентів; 5,48грн. прострочених процентів; 3001,10грн. нарахованої плати за обслуговування кредиту та 17496,39грн. простроченої плати за обслуговування кредиту.

З підстав наведеного Позивач просить суд стягнути з Відповідача 109116,66грн. основного боргу та 24242,47грн. простроченого боргу за Кредитним договором від 17.02.2022р. №КБ01.00610.009478506, а також 0,75грн. строкових процентів, 5,48грн. прострочених процентів, 3001,10грн. нарахованої плати за обслуговування кредиту та 17496,39грн. простроченої плати за обслуговування кредиту за Договором.

Згідно п.п.1, 3 ч.1 ст.129 Конституції України, основними засадами судочинства є: рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно ч.1 ст.74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч.2 ст.4 ГПК України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Згідно ст.3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства зокрема є свобода договору; свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; справедливість, добросовісність та розумність.

Відповідно до ч.1 ст.11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Згідно ч.1 ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Суд зазначає, і аналогічну правову позицію викладено у постанові Верховного Суду від 03.03.2021р. у справі №521/20937/16-ц, що для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем, і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Велика Палата Верховного Суду у своїх постановах неодноразово зазначала про те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (постанови від 05.06.2018 у справі №338/180/17, від 11.09.2018 у справі №905/1926/16, від 30.01.2019 у справі №569/17272/15-ц).

Відповідно до ч.1 ст.173 ГК України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

У відповідності до вимог ст.174 Господарського кодексу України господарські зобов`язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Згідно ч.1 ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно вимог ч.1 ст.510 ЦК України сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор.

Статтею 193 ГК України передбачено, що господарські зобов`язання повинні виконуватись належним чином відповідно до закону, інших правових актів і договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться; кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу; до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Згідно ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст.525 ЦК України).

Згідно ч.1 ст.527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок.

Статтею 530 ЦК України встановлено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Згідно ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до статті ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ч.2 цієї статті до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави ("Позика"), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Приписами ч.2 ст.1056-1 ЦК України визначено, що розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.

Суд зазначає, і аналогічну правову позицію викладено, зокрема у пункті 7 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань», що за відсутності інших підстав припинення зобов`язання, передбачених договором або законом, зобов`язання, в тому числі й грошове, припиняється його виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст.599 ЦК України).

Згідно ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Приписами ч.1 ст.612 ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ст.614 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Приписами ч.2 вказаної статті визначено, що відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання.

При цьому суд зазначає, що господарський суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення Позивачем розрахунку та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок Позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв`язку з порушенням грошового зобов`язання, не виходячи при цьому за межі визначеного Позивачем періоду часу, протягом якого, на думку Позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного Позивачем максимального розміру заборгованості.

Аналогічну правову позицію викладено в постановах Верховного Суду від 02.03.2018 у справі №927/467/17, від 21.05.2018 - №904/10198/15, від 22.01.2019 -№905/305/18, від 28.01.2019 - №922/3782/17, від 14.02.2019 - №922/1019/18, від 05.03.2019 - №910/1389/18, від 27.05.2019 - №910/20107/17.

Як передбачено ст.79 ГПК України, наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно з позицією Верховного Суду, висловленою у постанові від 11.09.2020р. у справі №910/16505/19, тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були. Стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Аналізуючи твердження та подані Позивачем на їх підтвердження докази, враховуючи відсутність заперечень Відповідача проти заявлених позовних вимог, керуючись наведеним критерієм доказування, суд доходить висновку, що зазначені вище докази, відповідають критеріям належності та вірогідності, тому вважаються такими, що підтверджують наведені Позивачем обставини щодо укладення між Сторонами кредитного договору та надання Позивачем Відповідачу кредитних коштів, а також неналежного виконання Відповідачем взятих на себе договірних зобов`язань з повернення таких коштів та сплати відсотків за користування кредитними коштами та інших передбачених Договором платежів, внаслідок чого станом на час проведення судового засідання з розгляду спору по суті утворився борг з 109116,66грн. основного боргу та 24242,47грн. простроченого боргу з повернення кредитних коштів за Договором, а також 0,75грн. строкових процентів, 5,48грн. прострочених процентів, 3001,10грн. нарахованої плати за обслуговування кредиту та 17496,39грн. простроченої плати за обслуговування кредиту за Договором.

З врахуванням встановлених в мотивувальній частині цього рішення обставин суд зазначає, що наявність очевидних ознак неспроможності Позичальника належним чином обслуговувати кредитне зобов`язання та/або порушення умов договору має наслідком виникнення у Банку права вимагати дострокового повернення суми кредиту, що також передбачено нормами ч. 2 ст. 1050, ч. 2 ст. 1054 ЦК України, у зв`язку із чим Відповідачу було надіслано Вимогу про дострокове виконання зобов`язань від 05.12.2022р. вих. 12.4.2/КБ01.00610.009478506 про дострокове погашення заборгованості.

Відтак право Позивача, за захистом якого він звернувся до суду, є порушеним, та підлягає захисту судом.

Доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів (ст.ст.73, 74 ГПК України).

Згідно з ст. 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Частиною 1 статті 77 ГПК України передбачено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

У відповідності до ст. 78 ГПК України, достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 79 ГПК України).

Зазначені вище норми процесуального закону спрямовані на реалізацію статті 13 ГПК України. Згідно з положеннями цієї статті судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до частини 5 статті 236 ГПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно ст.86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Трофимчук проти України» ЄСПЛ зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» суд нагадує, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення.

Вимога п.1 ст.6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. ЄСПЛ оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.

При цьому суд зазначає, що згідно вимог ч.1 ст.14 ГПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд враховує позицію ЄСПЛ (справи «Салов проти України», «Проніна проти України» та «Серявін та інші проти України»), де зазначено, що згідно з усталеною практикою Суду, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень. Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя.

Суд також враховує положення Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень, в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

За таких обставин суд дійшов висновку про те, що Відповідачем не спростовано доводів позовної заяви, хоч йому було створено усі можливості для надання заперечень, від жодного Учасника справи не надходило клопотання про витребування доказів, судом не виявлено на підставі наявних документів у справі інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору.

Враховуючи вищенаведене, в тому числі те, що матеріалами справи підтверджено обставину укладення між Позивачем та Відповідачем Договору, порушення Відповідачем взятих на себе договірних зобов`язань щодо повернення кредитних коштів та сплати відсотків за користування ними і інших передбачених Договором платежів у встановлені Договором порядку та строки, беручи до уваги відсутність доказів повернення Відповідачем кредиту, сплати Відповідачем відсотків за користування ним та інших передбачених Договором платежів, суд дійшов висновків про те, що позовні вимоги про стягнення з Відповідача на користь Позивача 109116,66грн. основного боргу з повернення кредитних коштів за Договором, 24242,47грн. простроченого боргу з повернення кредитних коштів за Договором, 0,75грн. строкових процентів, 5,48грн. прострочених процентів, 3001,10грн. нарахованої плати за обслуговування кредиту та 17496,39грн. простроченої плати за обслуговування кредиту є обґрунтованими та мотивованими підлягають до задоволення повністю.

Відповідно до ч.1 ст.123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Приписами частини другої вказаної статті встановлено, що розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Згідно частини 3 статті 123 ГПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу; витрати, пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; витрати, пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; витрати, пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Згідно ч.1 ст.4 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

За подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру ставка судового збору встановлюються у розмірі 1,5% ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (пп.1 п.2 ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір»).

Приписами статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» встановлено прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць у розмірі з 1 січня 2023 року для працездатних осіб в розмірі 2684 гривень.

Позивачем при поданні позовної заяви до господарського суду надано попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, згідно якого Позивачем понесено у зв`язку із розглядом справи судові витрати на сплату 2684грн. судового збору.

Як доказ сплати судового збору Позивачем подано Платіжну інструкцію від 11.01.2023р. №3421894 про сплату судового збору за подання позовної заяви до господарського суду в розмірі 2684грн., оригінал якої є додатком №1 до позовної заяви.

Окрім того, суд зазначає що Відповідач наданим чинним законодавством правом на відшкодування документально підтверджених судових витрат не скористався.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.129 ГПК України судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З підстав наведеного, а також недоведення Позивачем в порядку, визначеному главою 8 розділу І ГПК України іншого розміру судових витрат, окрім суми сплаченого за подання позовної заяви до господарського суду судового збору в розмірі 2684грн., недоведення Відповідачем розміру понесених судових витрат у справі, суд дійшов висновків про те, що судові витрати у справі, а саме сплачений Позивачем за подання позовної заяви до господарського суду судовий збір в розмірі 2684грн. слід покласти на Сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, стягнути з Відповідача на користь Позивача 2684грн. судового збору.

Враховуючи вищенаведене, керуючись ст. 42, п. 1, 3 ч. 1 ст.129 Конституції України, ст.ст.4, 13, 27, 42, 43, 46, 73, 74, 76,-79, 80, 81, 86, 129, 165, 205, 216, 222, 235, 236, 238, 241 Господарського процесуального кодексу України, ст.ст.173, 174, 179, 193 Господарського кодексу України, ст.ст.3, 6, 11, 15, 16, 509, 526, 527, 530, 543, 547, 549, 553, 554, 599, 610-612, 627, 629, 632, 1048, 1054-1056-1, 1066, 1067, 1069, п.п.15, 18 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, суд -

УХВАЛИВ:

1. Позов задоволити повністю.

2. Стягнути з Фізичної особи-підприємця Дубінецької Наталії Вікторівни ( АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний код: НОМЕР_3 ) на користь Акціонерного товариства «Ідея Банк» (79008, Львівська область, м.Львів, вул.Валова, буд.11; ідентифікаційний код: 19390819) 109116,66грн. основного боргу з повернення кредитних коштів за Договором, 24242,47грн. простроченого боргу з повернення кредитних коштів за Договором, 0,75грн. строкових процентів, 5,48грн. прострочених процентів, 3001,10грн. нарахованої плати за обслуговування кредиту та 17496,39грн. простроченої плати за обслуговування кредиту та 2684грн. судового збору.

3. Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

4. Рішення набирає законної сили в порядку та строк, передбачені ст.241 ГПК України.

5. Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку в порядку та строки, визначені главою І розділу IV Господарського процесуального кодексу України.

Веб-адреса Єдиного державного реєстру судових рішень, розміщена на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет: http://reyestr.court.gov.ua/.

Повний текст рішення складено 25.04.2023р.

Головуючий суддя Фартушок Т.Б.