РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

27.02.2023Справа № 910/10489/22

Господарський суд міста Києва у складі судді Ковтуна С.А., секретар судового засідання Мамонтова О.О., розглянувши матеріали справи

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Видавництво «Букшеф»

до товариства з обмеженою відповідальністю «Якабу трейд»

про стягнення 1943342,53 грн,

Представники:

від позивача Ширинос Є.В.

від відповідача Слюсар Т.І.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До суду звернулося з позовом товариство з обмеженою відповідальністю «Видавництво «Букшеф» до товариства з обмеженою відповідальністю «Якабу трейд» про стягнення 1943342,53 грн, в тому числі: 1307982,28 грн боргу, 286197,84 грн пені, 145550,52 грн штрафу, 204611,84 грн інфляційних втрат.

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідач не сплатив за отриманий за договором поставки № 12/04-2 від 12.04.2021 (далі - Договір) товар. Позивач стверджує, що ним на виконання Договору поставлено відповідачу друкованої продукції на суму 6435734,84 грн, яку відповідач оплатив частково на суму 5125520,46 грн та повернув продукції на суму 2232,1 грн, борг у розмірі 1307982,28 грн не сплачено. Не оплаченою або частково оплаченою є продукція, щодо якої сформовані відповідачем звіти товару від 22.02.2022 на суму 1116028,77 грн, від 26.04.2022 на суму 247443,26 грн, від 07.03.2022 на суму 17197,64 грн та від 19.09.2022 на суму 74835,99 грн.

Суд своєю ухвалою від 28.10.2022 відкрив провадження у справі № 910/10489/22, постановив розглядати справу в порядку загального позовного провадження.

Відповідач відхилив позовні вимоги у повному обсязі з таких підстав:

- розрахунок боргу позивача не відображає оплат на суму 498553,76 грн від 05.01.2022, та на суму 2600 грн від 28.07.2022;

- оплата на суму 145291,28 грн від 10.05.2022 не є свідченням визнання боргу;

- Договором не врегульований строк оплати продукції, а тому такий строк не наступив. Також Договором не покладено на відповідача обов`язку щодо складання звітів.

Відповідач подав клопотання про витребування доказів (т.2 а.с. 38-39), а саме:

оригіналів замовлень відповідача на поставку продукції та підтвердження продавцем вказаних замовлень,

оригіналів довіреностей на матеріально відповідальних осіб відповідача, які вказані у наданих до позовної заяви видаткових накладних, а також письмового повідомлення відповідача за підписом керівника та головного бухгалтера про зразок печатки (штампу), якою матеріально відповідальна особа має право завіряти видаткові накладні;

оригіналів звітів з продажів, вказаних позивачем у позовній заяві.

Суд відмовив у задоволенні клопотання, про що на місці 05.12.2022 постановив протокольну ухвалу. Відмовляючи у задоволенні цього клопотання суд виходив з такого.

Зокрема, в силу п. 4 ч. 2 ст. 81 ГПК України у клопотанні про витребування доказів повинні бути зазначені заходи, яких особа, яка подає клопотання, вжила для отримання цього доказу самостійно. Клопотання такої інформації не містить.

Також суд вважає, що клопотання не є обґрунтованим. Так, клопотання про витребування замовлень відповідача на поставку продукції, довіреностей на матеріально відповідальних осіб відповідача, а також письмового повідомлення відповідача за підписом керівника та головного бухгалтера про зразок печатки (штампу), якою матеріально відповідальна особа має право завіряти видаткові накладні, обґрунтовані необхідністю встановлення факту поставки продукції. Водночас, господарська операції щодо передачі позивачем продукції відповідачу супроводжувались оформленням інших документів - видаткової накладної, достовірність яких сторонами не ставиться під сумнів. З огляду на це суду вважає, що наведені вище документи не є такими, які встановлюють факт поставки продукції, а тому підстав для їх витребування відсутні.

19 грудня 2022 року позивач подав клопотання про долучення до матеріалів справи копій електронних доказів - податкових накладних та податкових декларацій.

Відповідач подав клопотання про призначення у справі судової експертизи, на вирішення якої поставити такі питання:

- чи правильно відображаються в бухгалтерському обліку відповідача операції з реалізації товару, поставленого по Договору поставки від позивача?

- чи відповідають надані позивачем документи (в т.ч. первинні) фактичному бухгалтерському обліку сторін щодо підтвердження (наявності) заборгованості відповідача перед позивачем по Договору? Якщо так, то в якому розмірі та коли саме ця заборгованість виникла?

- чи був відповідачем реалізований споживачам товар, поставлений позивачем по Договору, на суму боргу, що вказує позивач?

- чи був реалізований відповідачем саме той товар, що вказується позивачем у звіті за період 14.02.2022-20.02.2022 та звіті за період 21.02.2022-27.02.2022?

Суд відмовив у задоволенні клопотання, оскільки запропоновані для вирішення відповідачем питання не потребують спеціальних знань і відносяться до сфери права, вирішення спору у якій є компетенцією та завданням суду.

Розглянувши надані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, всебічно та повно з`ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення відповідача проти позову, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив:

12 квітня 2021 року товариство з обмеженою відповідальністю «Видавництво «Букшеф» (продавець) та товариство з обмеженою відповідальністю «Якабу трейд» (покупець) уклали договір поставки № 12/04-2 (далі - Договір), згідно з п. 1.1 якого продавець зобов`язався передавати у власність покупця друковану продукцію, а покупець приймати та оплачувати таку продукцію.

Продукція поставляється покупцеві окремими партіями відповідно до замовлень покупця, які визначають строк, місце поставки, асортимент (назву, автора, серію), кількість продукція. Замовлення надається електронною поштою або по факсу. Прийняття замовлення підтверджується продавцем (п. 1.2 Договору).

Відповідно до п. 2.4 Договору моментом поставки продукції вважається фактична передача продукції та підписання уповноваженими представниками сторін видаткових накладних. При передачі продукції видаткові накладні оформляються в двох примірниках (п. 3.1 Договору).

Перехід права власності на продукцію та ризик випадкової загибелі продукції відбувається в момент фактичної передачі продукції покупцю та підписання сторонами видаткових накладних (п. 4.1 Договору).

Порядок визначення ціни продукції та порядок розрахунків врегульовано сторонами у розділі 5 Договору. Зокрема, п. 5.1 Договору передбачено, що відпускна ціна одиниці продукції та загальна вартість продукції зазначається сторонами у відповідній видатковій накладній, що є невід`ємною частиною цього договору. Ціна договору складається з суми вартості окремих партій продукції, що поставляються відповідно до умов договору.

Оплата здійснюється раз на тиждень, сумарно за всі реалізовані покупцем товари протягом звітного (попереднього) тижня (п. 5.2 Договору). Оплата здійснюється шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок продавця, і днем здійснення платежу та днем виконання платіжного зобов`язання покупцем є день, в який сума, що підлягає оплаті, надійде на поточний рахунок продавця (п. 5.3 Договору).

Також сторони встановили, що щоквартально не пізніше 20-го числа першого місяця наступного кварталу продавець готує акт звірки взаєморозрахунків та направляє його покупцю, який протягом одного тижня, за відсутності зауважень, підписує його та направляє продавцю. Форма акту передбачена додатковим № 1 до Договору (п. 5.4 Договору)

Відповідно до п. 15.1 Договору всі повідомлення надсилаються сторонами за вказаними в договорі реквізитами. Повідомлення вважаються надісланими належним чином, якщо вони відправлені рекомендованим листом або телеграфом, вручені кур`єром під розписку, або надіслані електронною поштою, факсимільним зв`язком з обов`язковим зворотнім повідомленням про одержання.

Отже, виходячи з наведених вище умов, видаткова накладна є документом, який засвідчує вчинення господарської операції з передачі продукції, а також визначає її договірну вартість. Ця продукція підлягає оплаті відповідачем після її реалізації протягом тижня, який розпочинається після тижня, в який вона була реалізована. Тиждень, в якому продукція була реалізована, сторонами визначений як звітній період.

Реалізація відповідачем отриманої від позивача продукції є діяльністю першого поза межами дії Договору, і умовами останнього не врегульовано порядок вчинення дій стороною або сторонами Договору щодо встановлення даних про обсяг реалізованої продукції у звітному періоді.

Досліджуючи документи, суд доходить висновку, що при виконанні Договору, діючи спільно для досягнення його мети, сторони сформували певний діловий звичай в рамках Договору, спрямований на інформування продавця щодо реалізованої продукції у звітному періоді. Такий механізм полягав у складанні відповідачем звітів з продажу товарів за певний календарний період, що становив 7 календарних днів, у якому відображалась реалізована продукція у ці дні, її кількість та вартість, накладні, за якими вона була отримана відповідачем у позивача. Звіти надсилались відповідачем з електронної адреси ІНФОРМАЦІЯ_1 на електронну адресу позивача ІНФОРМАЦІЯ_2. Висновок суду щодо запровадження в рамках виконання Договору цього механізму визначення кількості і вартості реалізованої продукції ґрунтується на повній відповідності розміру оплат, здійснених відповідачем, даним про вартість реалізованої продукції, зазначених у звітах з продажу товарів. Суд вважає, що таке співпадіння даних звітів про вартість реалізованої продукції зі сплаченими сумами не може носити випадкового характеру, а отже, оскільки такі дії були систематичними, є більш вірогідними доводи позивача (ст. 79 ГПК України) про узгодження в рамках Договору наведеного механізму встановлення обсягу реалізованої продукції у звітному періоді.

Зокрема, у 2022 році відповідач, використовуючи наведений вище механізм, надіслав позивачу 30 звітів, які стосувались періоду постачання з 27.12.2021 по 18.09.2022. Відповідач здійснив 26 платежів, кожен з яких (платежів) відповідав наведеним у звітах даним про вартість проданого товару за звітній період. Не оплаченою є вартість продукції, щодо якої сформовані відповідачем звіти та надіслані:

22.02.2022 на суму 1116028,77 грн і стосується періоду реалізації з 14.02.2022 по 20.02.2022;

26.04.2022 на суму 247443,26 грн і стосується періоду реалізації з 21.02.2022 по 27.02.2022;

07.03.2022 на суму 17197,64 грн і стосується періоду реалізації з 28.02.2022 по 06.03.2022;

19.09.2022 на суму 74835,99 грн і стосується періоду реалізації з 12.09.2022 по 18.09.2022.

У зв`язку з цим постає питання щодо добросовісності дій відповідача, які полягають у схваленні та виконанні однієї частини (більшої) звітів, та запереченні інших з підстав відсутності договірного регулювання такої процедури, та обов`язковості звітів для сторін.

Суд констатує, що при оцінці дій сторін за критерієм добросовісності слід виходить з такого: чи вчинила кожна із сторін всі дії, спрямовані на полегшення виконання зобов`язання та на запобігання неможливості виконання; чи проявила кожна із сторін турботу щодо власності іншої сторони; чи дійсно сторони діяли спільно для досягнення мети зобов`язання; чи надавали сторони одна одній необхідну інформацію щодо виконання зобов`язання.

Добросовісність (пункт 6 статті 3 Цивільного кодексу України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки) базується на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці).

В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Наприклад, у статті 1.-1:103 Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права вказується, що поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

Суд вважає, що дії відповідача щодо оплати реалізованої продукції, наведеної у 26 звітах, та запереченні обов`язку з оплати такої продукції за даними 4 звітів з підстав їх необов`язковості за умовами Договору, суперечать його попередній поведінці і є недобросовісними.

За таких обставин, при визначенні строку оплати, відповідно до п. 5.2 Договору (раз на тиждень сумарно за всі реалізовані покупцем товари протягом звітного тижня), суд за основу бере дані звітів про реалізовану продукції, та дату їх надсилання відповідачем позивачу як дату, з якої розпочинається перебіг строку оплати.

Відповідач частину коштів за продукцію, яка була реалізована відповідно до звіту від 22.02.2022 (реалізовано на суму 1116028,77 грн), сплатив 10.05.2022 (платіжне доручення № 48149) у розмірі 145291,28 грн. Також у період з 02.05.2022 по 08.05.2022 відповідач повернув позивачу продукції на суму 2232,1 грн (відповідний звіт надіслано 09.05.2022). На суму поверненої продукції позивач зменшив заборгованість відповідача за реалізовану продукції відповідно до звіту від 22.02.2022.

Вартість продукції, щодо якої сформовані відповідачем звіти 26.04.2022 на суму 247443,26 грн, 07.03.2022 на суму 17197,64 грн та 19.09.2022 на суму 74835,99 грн, відповідачем не оплачена.

Доводи відповідача про те, що розрахунок боргу позивача не відображає оплат на суму 498553,76 грн від 05.01.2022 та на суму 2600 грн від 28.07.2022, не є підтвердженими, оскільки відповідно до підписаного відповідачем та позивачем акту звірки 233 за період 01.01.2022-22.09.2022 ці платежі враховані сторонами в загальному обсязі поставок за Договором і вони стосуються оплати продукції за інші, а не спірні, періоди.

Отже, борг відповідача становить 1307982,28 грн, складовими якого є:

борг за реалізовану продукцію за період з 14.02.2022 по 20.02.2022 (звіт надіслано 22.02.2022) у розмірі 968505,39 грн (1116028,77 грн - 145291,28 грн - 2232,1 грн);

борг за реалізовану продукцію за період з 21.02.2022 по 27.02.2022 (звіт надіслано 26.04.2022) у розмірі 247443,26 грн;

борг за реалізовану продукцію за період з 28.02.2022 по 06.03.2022 (звіт надіслано 07.02.2022) у розмірі 17197,64 грн;

борг за реалізовану продукцію за період з 12.09.2022 по 18.09.2022 (звіт надіслано 19.09.2022) у розмірі 74835,99 грн.

Станом на день розгляду справи в суді відповідач не сплатив 1307982,28 грн боргу.

Згідно з нормами ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Факт наявності боргу у відповідача перед позивачем на суму 1307982,28 грн належним чином доведений, документально підтверджений та відповідачем не спростований.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, відшкодування збитків, сплата неустойки (ст. 611 Цивільного кодексу України).

Відповідно до пункту 8.2 Договору у випадку порушення строків оплати партії продукції (п. 5.2) покупець сплачує продавцю пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожний день прострочення. У випадку, якщо покупець прострочив строк оплати партії продукції (п. 5.2) більше ніж на 10 днів, продавець має право вимагати від покупця сплати на свою користь штрафу в розмірі 10% від суми заборгованості (п. 8.3 Договору).

Позивач заявив вимогу про стягнення з відповідача 286197,84 грн пені.

Згідно з частиною 6 статті 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Отже, пеня підлягає нарахуванню тільки протягом шести місяців з дня прострочення зобов`язання.

З огляду на викладене нарахування пені є припиненим за період 21.02.2022-27.02.2022 (247443,26 грн) - з 07.09.2022, за період 28.02.2022-06.03.2022 (17197,64 грн) - з 14.09.2022.

За розрахунком суду до стягнення з відповідача підлягає 238536,04 грн пені. Суд відмовляє в частині стягнення 47661,80 грн пені.

За розрахунком позивача, перевіреним судом, до стягнення з відповідача підлягає 145550,52 грн штрафу .

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник на вимогу кредитора у випадку прострочення грошового зобов`язання повинен сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та три проценти річних з простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За розрахунком позивача, перевіреним судом, до стягнення з відповідача підлягає 204611,84 грн інфляційних втрат.

Відповідно до ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд встановлює наявність чи відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставини, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Приймаючи рішення, суд зобов`язаний керуватись наданими сторонами доказами.

Позивач належним чином довів порушення його прав зі сторони відповідача.

Обставини, на які посилається позивач як на підставу своїх вимог, належним чином доведені і відповідачем не спростовані, а тому позовні вимоги позивача до останнього підлягають задоволенню в частині стягнення 1307982,28 грн боргу, 238536,04 грн пені, 145550,52 грн штрафу, 204611,84 грн інфляційних втрат, а разом 1896680,68 грн. Суд відмовляє в частині стягнення 47661,80 грн пені.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на сторін пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись статтями 129, 232, 233, 236, 237, 238, 240, 248 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

Задовольнити частково позов товариства з обмеженою відповідальністю «Видавництво «Букшеф» до товариства з обмеженою відповідальністю «Якабу трейд».

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Якабу трейд» (вул. Кирилівська, 160 літера Ю, м. Київ, 04073, код 41112852) на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Видавництво «Букшеф» (вул. Вербова, 17-А, м. Київ, 04073, код 42514,28 грн боргу, 238536,04 грн пені, 145550,52 грн штрафу, 204611,84 грн інфляційних втрат, 28450,21 грн судового збору.

Відмовити в іншій частині позову.

Відповідно до ст. 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Згідно з ч. 1 ст. 256 Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга може бути подана до Північного апеляційного господарського суду.

Повний текст рішення складено 26.04.2023.

Суддя С. А. Ковтун