УХВАЛА

27 квітня 2023 року

м. Київ

cправа № 910/16671/19

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Колос І.Б. (головуючий), Малашенкової Т.М., Селіваненка В.П.,

за участю секретаря судового засідання Гибало В.О.,

представників учасників справи:

позивача - Міністерства оборони України - Матвіюк М.А. (в порядку самопредставництва),

відповідача - приватного акціонерного товариства «Айбокс Банк» - Мороз С.А., адвокат (довіреність від 27.03.2023 №7),

третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - товариства з обмеженою відповідальністю «Контейт» - не з`явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні

касаційну скаргу приватного акціонерного товариства «Айбокс Банк»

на рішення господарського суду міста Києва від 18.08.2021 (суддя Зеленіна Н. І.)

та постанову Північного апеляційного господарського суду від 29.06.2022 (головуючий суддя: Куксов В.В., судді: Шаптала Є.Ю., Поляков Б.М.)

у справі № 910/16671/19

за позовом Міністерства оборони України (далі - Міністерство, позивач)

до приватного акціонерного товариства «Айбокс Банк» (далі - ПАТ «Айбокс Банк», Банк, відповідач, скаржник),

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача- товариство з обмеженою відповідальністю «Контейт» (далі - ТОВ «Контейт», третя особа),

про стягнення 2 320 000 грн.,

ВСТАНОВИВ:

Міністерство звернулося до суду з позовом до ПАТ «Айбокс Банк» про стягнення суми гарантії №2549-1216/RIS3v від 13.12.2016, яка видана відповідачем та якою забезпечено належне виконання зобов`язань за договором на виконання будівельних робіт, у розмірі 2 320 000,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач безпідставно відмовив у виплаті банківської гарантії, тому позивач звернувся до суду із вимогою про стягнення суми банківської гарантії.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 22.01.2020, зокрема, залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - ТОВ «Ріст» (змінено найменування на ТОВ «Контейт»).

Рішенням господарського суду міста Києва від 18.08.2021 у справі №910/16671/19, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 29.06.2022, позовні вимоги Міністерства оборони України задоволено повністю. Стягнуто з ПАТ «Айбокс Банк» на користь Міністерства 2 320 000 грн суми банківської гарантії та 34 800 грн витрат по сплаті судового збору.

Судові рішення мотивовані тим, що гарантом не виконано взятих на себе безумовних та безвідкличних зобов`язань протягом 10 робочих днів сплатити бенефіціару за його письмовою вимогою суму у розмірі, що не перевищує визначеної банківською гарантією грошової суми забезпечення виконання договору підряду, у зв`язку із чим позовні вимоги про стягнення 2 320 000 грн. забезпечення за гарантією №2549-1216/RIS3v від 13.12.2016 є законними та обґрунтованими. При цьому суди встановили, що вимоги на виплату гарантії були підписані уповноваженою особою позивача, а отже відповідач , як банк-гарант, у зв`язку з порушенням принципалом свого зобов`язання, забезпеченого гарантією, зобов`язаний був сплатити кошти бенефіціару за його вимогою без виконання будь-яких інших умов.

Не погоджуючись з судовими рішеннями судів попередніх судових інстанцій Банк звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою (з урахуванням усунення недоліків), в якій просить Суд їх (судові рішення) скасувати, ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Обґрунтовуючи підставу касаційного оскарження скаржник посилається на пункт 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), вказує що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 24.01.2018 у справі № 910/7128/17, від 02.03.2018 у справі № 910/8297/17 щодо невірного застосування норм матеріального права, зокрема, приписів статей 563, 565 Цивільного кодексу України, пункту 37, підпункту 11 пункту 3 Положення про порядок здійснення банками операцій за гарантіями в національній та іноземних валютах, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 15.12.2004 № 639, а також судами не врахований висновок (щодо застосування приписів статей 51 та 75 ГПК України), викладений у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 18.03.2021 у справі № 902/608/19. Крім того скаржник вказує на порушення норм процесуального права, зокрема, положень статей 4, 7, 43, 76-79, 86, 162, 277, 300 ГПК України, що відповідно до приписів статті 311 ГПК України є підставою для їх скасування та ухвалення нового судового рішення про відмову у задоволенні позову повністю.

Ухвалою Верховного Суду від 23.03.2023, зокрема, відкрито касаційне провадження у справі.

Від Міністерства надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому останнє просить Суд залишити скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін.

Третя особа не скористалася своїм правом на подання відзиву на касаційну скаргу.

Причиною виникнення спору стало питання наявності/відсутності підстав для стягнення з ПАТ «Айбокс Банк» суми гарантії №2549-1216/RIS3v від 13.12.2016, яка видана відповідачем та якою забезпечено належне виконання зобов`язань за договором на виконання будівельних робіт, у розмірі 2 320 000,00 грн.

Позивач вважав, що відповідач безпідставно відмовив у виплаті банківської гарантії.

Разом з тим, відповідач, заперечуючи проти задоволення позову, зазначав, що вимога про виплату гарантії була підписана неповноважною особою. Крім того, відповідач зазначає, що невиконання принципалом умов договору мало місце з незалежним від волі принципала обставин.

Касаційне провадження у справі відкрито на підставі пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України, за змістом якого підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Отже, відповідно до положень цих норм касаційний перегляд з указаних мотивів може відбутися за наявності таких складових: (1) суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду; (2) спірні питання виникли у подібних правовідносинах.

Верховний Суд звертає увагу на те, що касаційне провадження у справах залежить виключно від доводів та вимог касаційної скарги, які наведені скаржником і стали підставою для відкриття касаційного провадження.

При цьому самим скаржником у касаційній скарзі з огляду на принцип диспозитивності визначаються підстава, вимоги та межі касаційного оскарження, а тому тягар доказування наявності підстав для касаційного оскарження, передбачених, зокрема, пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України (що визначено самим скаржником), покладається на скаржника.

Суд, забезпечуючи реалізацію основних засад господарського судочинства закріплених у частини третій статті 2 ГПК України, зокрема, ураховуючи принцип рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальності сторін, та дотримуючись принципу верховенства права, на підставі встановлених фактичних обставин здійснює перевірку застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.

Відповідно до імперативних приписів статті 300 ГПК України суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Для касаційного перегляду з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, наявності самих лише висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у певній справі не достатньо, обов`язковою умовою для касаційного перегляду судового рішення є незастосування правових висновків, які мали бути застосовані у подібних правовідносинах у справі, в якій Верховних Суд зробив висновки щодо застосування норми права, з правовідносинами у справі, яка переглядається.

Отже, підставою для касаційного оскарження є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції в обґрунтування мотивувальної частини постанови. Саме лише цитування у постанові Верховного Суду норми права також не є його правовим висновком про те, як саме повинна застосовуватися норма права у подібних правовідносинах.

Неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права, зокрема, має місце тоді, коли суд апеляційної інстанції, посилаючись на норму права, застосував її інакше (не так, в іншій спосіб витлумачив тощо), ніж це зробив Верховний Суд в іншій справі.

Колегія суддів враховує, що процесуальний кодекс та інші законодавчі акти не містять визначення поняття «подібні правовідносини», а також будь-яких критеріїв визначення подібності правовідносин з метою врахування відповідного висновку, тому для розуміння відповідних термінів звертається до правових висновків, викладених у судовому рішенні Великої Палати Верховного Суду.

Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.10.2021 у справі №233/2021/19 задля юридичної визначеності у застосуванні приписів процесуального закону, які зобов`язують визначати подібність правовідносин конкретизувала висновки Верховного Суду щодо тлумачення поняття «подібні правовідносини», що полягає у тому, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

При цьому, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що термін «подібні правовідносини» може означати як ті, що мають лише певні спільні риси з іншими, так і ті, що є тотожними з ними, тобто такими самими, як інші. Таку спільність або тотожність рис слід визначати відповідно до елементів правовідносин. Із загальної теорії права відомо, що цими елементами є їх суб`єкти, об`єкти та юридичний зміст, яким є взаємні права й обов`язки цих суб`єктів. Отже, для цілей застосування приписів процесуального закону, в яких вжитий термін «подібні правовідносини», зокрема пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України та пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України таку подібність слід оцінювати за змістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями.

З-поміж цих критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків учасників) є основним, а два інші - додатковими.

У кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів.

Ураховуючи наведені висновки щодо тлумачення поняття «подібні правовідносини», задля юридичної визначеності у застосуванні приписів процесуального закону, які зобов`язують визначати подібність правовідносин (подібність відносин), Велика Палата Верховного Суду визнала за потрібне конкретизувати раніше викладені Верховним Судом висновки щодо цього питання та зазначила, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що таку подібність суд касаційної інстанції визначає з урахуванням обставин кожної конкретної справи [див. постанови від 27 березня 2018 року у справі №910/17999/16 (пункт 32); від 25 квітня 2018 року у справі №925/3/17 (пункт 38); від 16 травня 2018 року у справі №910/24257/16 (пункт 40); від 5 червня 2018 року у справі №243/10982/15-ц (пункт 22); від 31 жовтня 2018 року у справі №372/1988/15-ц (пункт 24); від 5 грудня 2018 року у справах №522/2202/15-ц (пункт 22) і №522/2110/15-ц (пункт 22); від 30 січня 2019 року у справі №706/1272/14-ц (пункт 22)]. Це врахування слід розуміти як оцінку подібності насамперед змісту спірних правовідносин (обставин, пов`язаних із правами й обов`язками сторін спору, регламентованими нормами права чи умовами договорів), а за необхідності, зумовленої специфікою правового регулювання цих відносин, - також їх суб`єктів (видової належності сторін спору) й об`єктів (матеріальних або нематеріальних благ, щодо яких сторони вступили у відповідні відносини).

Пунктом 5 частини першої статті 296 ГПК України встановлено, що суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

Верховний Суд вважає безпідставними доводи скаржника про неврахування судами висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 02.03.2018 у справі №910/8297/17 та від 24.01.2018 у справі №910/7128/17 (щодо невірного застосування норм матеріального права, зокрема, приписів статей 563, 565 Цивільного кодексу України, пункту 37, підпункту 11 пункту 3 Положення про порядок здійснення банками операцій за гарантіями в національній та іноземних валютах, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 15.12.2004 № 639 ).

Так, у справах №910/7128/17 та №910/8297/17 предметом розгляду були позовні вимоги про стягнення заборгованості, яка виникла у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем взятих на себе зобов`язань згідно гарантійних листів, яким забезпечено виконання приватними суб`єктами господарювання договору про закупівлю товарів за державні кошти. Верховний Суд у зазначених справах залишив в силі судові рішення попередніх інстанцій про відмову в задоволенні позову з тих підстав, що позивачем під час звернення до відповідача із вимогами кредитора було порушено статтю 563 Цивільного кодексу України та умови гарантійних листів, оскільки з переліку документів, доданих до листів-вимог, вбачалося, що позивачем не надано відповідачеві оригінал картки із зразками підписів та належних документів на підтвердження факту наявності прострочення принципалом зобов`язання за договором закупівлі, які передбачені гарантійним листом.

При цьому, у справі №910/8297/17 Верховний Суд також виходив із того, що оскільки на відповідача поширюються обмеження, встановлені Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», з часу запровадження в ПАТ «Банк Михайлівський» тимчасової адміністрації не можуть бути задоволені вимоги позивача поза межами ліквідаційної процедури банку.

Натомість у справі, що розглядається, суди встановили факт порушення ТОВ «Ріст» (змінено найменування на ТОВ «Контейт») своїх зобов`язань, які забезпечені гарантією, а також на підставі оцінки доказів наявних в матеріалах цієї справи встановили, що вимоги на виплату гарантії були підписані уповноваженою особою позивача, а отже відповідач, як банк-гарант, у зв`язку з порушенням принципалом свого зобов`язання, забезпеченого гарантією, зобов`язаний був сплатити кошти бенефіціару за його вимогою без виконання будь-яких інших умов. При цьому суди встановили, що гарантія №2549-1216/RIS3v від 13.12.2016, видана в забезпечення належного виконання зобов`язань за договором на виконання будівельних робіт №303/3/12/344-16 від 28.12.2016, є безумовною та безвідкличною, і строк дії банківської гарантії - до 02.03.2019 включно; 22.12.2018 та 20.02.2019 позивач пред`явив відповідачу вимоги про сплату суми гарантії; у відповідь на зазначені претензії відповідач відмовив у виплаті гарантії, зокрема, у листі від 01.03.2019 відповідач повідомив позивача, що з вимогою звернулася неналежна юридична особа і що інтереси такої особи не представлені уповноваженим представником бенефіціара, та доказів настання гарантійного випадку.

З огляду на викладене вище, посилання скаржника на правові позиції, викладені в постановах Верховного Суду від 02.03.2018 у справі №910/8297/17 та від 24.01.2018 у справі №910/7128/17, не є підставою для скасування судових рішень, оскільки відповідні постанови були прийняті з огляду на інші встановлені фактичні обставини, ніж у справі №910/16671/19, які ґрунтувалися на індивідуальних умовах відповідних спірних правочинів.

Отже, проаналізувавши зміст наведених скаржником постанов, Верховний Суд відхиляє як помилкові доводи скаржника про те, що оскаржувані судові рішення прийняті без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, оскільки встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин у вказаних скаржником справах і у справі, яка переглядається, є різними; у кожній із зазначених справ суди виходили з обставин та умов конкретних правовідносин і фактично-доказової бази, тобто, дійшли певних конкретних висновків з урахуванням наданих сторонами усіх доказів, що виключає подібність правовідносин у вказаних справах за змістовним критерієм. При цьому, з`ясування подібності правовідносин у рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається з урахуванням обставин кожної конкретної справи.

З огляду на викладене, доводи скаржника про те, що оскаржувані судові рішення прийняті без урахування висновків щодо застосування норми права в подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 02.03.2018 у справі №910/8297/17 та від 24.01.2018 у справі №910/7128/17, не знайшли свого підтвердження.

Також не приймаються до уваги доводи скаржника про неврахування судами попередніх судових інстанцій висновку (щодо застосування приписів статей 51 та 75 ГПК України), викладеного у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 18.03.2021 у справі № 902/608/19.

Так, у справі №902/608/19 предметом позову стали вимоги про визнання договору іпотеки припиненим з підстав набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки за іпотечним договором на підставі статті 17 Закону України «Про іпотеку». При цьому суди, з урахуванням приписів частини четвертої статті 75 ГПК України, вказали проте, що: з набуттям відповідачем права власності на предмет будівлю магазину, а також на земельну ділянку площею 0,08 га під ним, передбачена договором іпотека припинились в силу прямої вказівки частини першої статті 17 Закону; у справах №127/20446/15-ц, 127/329/14 та №127/4302/15-ц, які набрали законної сили, встановлено, що земельна ділянка площею 0,0836 га не є предметом іпотеки; обставина не поширення іпотеки на земельну ділянку площею 0,0836 га є преюдиційною, обов`язковою для розгляду даної справи, а протилежні доводи скаржника фактично спрямовані на її повторний перегляд.

Разом з тим, у справі, що розглядається, предметом позову є стягнення суми гарантії №2549-1216/RIS3v від 13.12.2016, яка видана відповідачем та якою забезпечено належне виконання зобов`язань за договором на виконання будівельних робіт, у розмірі 2 320 000,00 грн. При цьому, розглядаючи справу №910/16671/19 судами, з посиланням на приписи частини четвертої статті 75 ГПК України, взято до уваги рішення господарського суду міста Києва від 20.04.2021 у справі № 910/16737/18 в частині встановлення факту невиконання ТОВ «Ріст» (змінено найменування на ТОВ «Контейт») зобов`язань, які забезпечені гарантією.

Отже, правовідносини у справі №902/608/19, на яку посилається скаржник та у справі, рішення в якій переглядаються, не є подібними, оскільки під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де подібними (тотожними, аналогічними) є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені судом фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин. З`ясування подібності правовідносин у рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається з урахуванням обставин кожної конкретної справи.

Тобто наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, не знайшла свого підтвердження.

Інші доводи касаційної скарги переважно стосуються питань, пов`язаних з встановленими обставинами справи та з оцінкою доказів у ній, що не узгоджується з правилами перегляду судових рішень судом касаційної інстанції як «суду права», а не «суду факту», повноваження якого визначені у статті 300 ГПК України. Перевірка відповідних доводів (аргументів) перебуває поза визначеними цією статтею межами розгляду справи судом касаційної інстанції.

При розгляді даної справи Верховний Суд бере до уваги, що однією із основних засад справедливого судочинства вважається принцип верховенства права, невід`ємною, органічною складовою, якого є принцип правової визначеності.

Одним з аспектів принципу правової визначеності є те, щоб у разі винесення судами остаточного судового рішення воно не підлягало перегляду. Сталість і незмінність остаточного судового рішення, що набуло чинності, забезпечується через реалізацію відомого принципу res judicata. Остаточні рішення національних судів не повинні бути предметом оскарження. Можливість скасування остаточних рішень, без урахування при цьому безспірних підстав публічного інтересу, та невизначеність у часі на їх оскарження несумісні з принципом юридичної визначеності. Тому категорію res judicata слід вважати визначальною й такою, що гарантує незмінність установленого статусу учасників спору, що визнано державою та забезпечує сталість правозастосовних актів. Правова визначеність також полягає в тому, щоб остаточні рішення судів були виконані.

Верховний Суд також зазначає, що право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 20.05.2010 у справі «Пелевін проти України»).

У рішенні ЄСПЛ від 02.03.1987 у справі «Monnell and Morris v. the United Kingdom» (§ 56) зазначалося, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них.

Отже, право на касаційне оскарження не є безумовним, а тому встановлення законодавцем процесуальних передумов щодо доступу до касаційного суду не є обмеженням в отриманні судового захисту, оскільки це викликано виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати сталість та єдність судової практики, а не можливість проведення «розгляду заради розгляду».

Верховний Суд виходить з того, що перегляд остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду не може здійснюватись лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі, адже повноваження Верховного Суду мають здійснюватися виключно для виправлення судових помилок і недоліків. Відхід від res judicate можливий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі й непереборні обставини, наявності яких у даній справі в касаційній скарзі з огляду на підставу оскарження скаржником не зазначено й не обґрунтовано.

У справі ЄСПЛ «Sunday Times v. United Kingdom» Європейський суд вказав, що прописаний у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) термін «передбачено законом» передбачає дотримання такого принципу права як принцип визначеності. ЄСПЛ стверджує, що термін «передбачено законом» передбачає не лише писане право, як-то норми писаних законів, а й неписане, тобто усталені у суспільстві правила та моральні засади суспільства.

До цих правил, які визначають сталість правозастосування, належить і судова практика.

Конвенція вимагає, щоб усе право, чи то писане, чи неписане, було достатньо чітким, щоб дозволити громадянинові, якщо виникне потреба, з належною повнотою передбачати певною мірою за певних обставин наслідки, що може спричинити певна дія.

Вислови «законний» та «згідно з процедурою, встановленою законом» зумовлюють не лише повне дотримання основних процесуальних норм внутрішньодержавного права, але й те, що будь-яке рішення суду відповідає меті і не є свавільним (рішення ЄСПЛ у справі «Steel and others v. The United Kingdom»).

За наведених обставин, згідно з пунктом 5 частини першої статті 296 ГПК України суд касаційної інстанції дійшов висновку про необхідність закриття касаційного провадження за касаційною скаргою приватного акціонерного товариства «Айбокс Банк» на рішення господарського суду міста Києва від 18.08.2021 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 29.06.2022 у справі № 910/16671/19, оскільки після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України Судом встановлено, що висновки щодо застосування норм права, які викладені у постановах Верховного Суду, на які посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

Керуючись статтями 234, 235, 296 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Закрити касаційне провадження за касаційною скаргою приватного акціонерного товариства «Айбокс Банк» на рішення господарського суду міста Києва від 18.08.2021 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 29.06.2022 у справі № 910/16671/19.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню не підлягає.

Суддя І. Колос

Суддя Т. Малашенкова

Суддя В. Селіваненко