РІШЕННЯ

19 квітня 2023 року м. ТернопільСправа № 921/601/22

Господарський суд Тернопільської області

у складі судді Гирили І.М.

за участі секретаря судового засідання Коляска І.І.

розглянув матеріали справи

за позовом Фізичної особи - підприємця Рарок Марії Анатолівни, АДРЕСА_1

до відповідача Регіонального відділення Фонду державного майна України по Івано-Франківській, Чернівецькій та Тернопільській областях, вул. Василіянок, 48, м. Івано Франківськ, 76019

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Державне підприємство "Укрриба", вул. Тургенєвська, 82а, м. Київ, 04053

про зобов`язання Регіонального відділення Фонду державного майна України по Івано-Франківській, Чернівецькій та Тернопільській областях внести зміни до Договору оренди індивідуально визначеного (нерухомого) майна №1246 від 19.10.2017, шляхом викладення п. 10.1 цього договору у новій редакції: Цей договір укладено строком на 5 (п`ять) років, що діє з 19.10.2017 по 19.10.2022 включно, із можливістю подальшої пролонгації; скасування нарахування сплати неустойки у розмірі подвійної ставки за користування майном за час прострочення відповідно до п. 10.11. Договору № 1246 від 19.10.2017

За участі представників:

позивача: Півторака В. М.

відповідача: Ткач Р. М.

третьої особи: Книш О. М.

В порядку ст. 8, 222 Господарського процесуального кодексу України (далі ГПК України) здійснюється повне фіксування судового засідання за допомогою технічних засобів, а саме: за допомогою підсистеми відеоконференцзв`язку: vkz.court.gov.ua.

Заяв про відвід (самовідвід) судді та секретаря судового засідання з підстав, визначених ст. 35-37 ГПК України не надходило.

Суть справи:

Фізична особа - підприємець Рарок Марія Анатолівна (далі - позивач) звернулася до Господарського суду Тернопільської області з позовом до відповідача - Регіонального відділення Фонду державного майна України по Івано-Франківській, Чернівецькій та Тернопільській областях, про зобов`язання Регіонального відділення Фонду державного майна України по Івано-Франківській, Чернівецькій та Тернопільській областях внести зміни до Договору оренди індивідуально визначеного (нерухомого) майна №1246 від 19.10.2017, шляхом викладення п. 10.1 цього договору у новій редакції: Цей договір укладено строком на 5 (п`ять) років, що діє з 19.10.2017 по 19.10.2022 включно, із можливістю подальшої пролонгації"; скасування нарахування сплати неустойки у розмірі подвійної ставки за користування майном за час прострочення відповідно до п. 10.11. Договору № 1246 від 19.10.2017.

Позовні вимоги обґрунтовані набранням чинності Законом України "Про оренду державного та комунального майна" №157-ХІ від 03.10.2019 та наявністю підстав для продовження терміну дії договору оренди на підставі ч. 3 ст. 9 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" та п. 125 Порядку передачі в оренду державного та комунального майна, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.06.2020 № 483 (далі - Порядок №483) з метою приведення умов договору оренди у відповідність до вимог даних нормативно-правових актів. Підставою позову зазначено факт відмови відповідача вносити відповідні зміни до договору за згодою сторін договору.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17.11.2022 головуючим суддею для розгляду справи №921/601/22 визначено суддю Гирилу І. М.

Ухвалою Господарського суду Тернопільської області від 23.11.2022 позовну заяву б/н від 16.11.2022 (вх. № 669 від 17.11.2022) Фізичної особи - підприємця Рарок Марії Анатолівни залишено без руху; встановлено позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви - 10 (десять) днів з дня вручення копії ухвали про залишення позовної заяви без руху, шляхом подання до Господарського суду Тернопільської області: правових підстав та викладу обставин, якими позивач обґрунтовує позовну вимогу щодо скасування нарахування сплати неустойки у розмірі подвійної ставки за користування майном за час прострочення відповідно до п. 10.11. Договору № 1246 від 19.10.2017; доказів сплати судового збору у встановленому законом порядку та розмірі (2 481 грн).

07.12.2022 Фізичною особою - підприємцем Рарок Марією Анатолівною усунуто недоліки позовної заяви, які визначено в ухвалі про залишення позовної заяви без руху від 23.11.2022.

Ухвалою Господарського суду Тернопільської області від 12.12.2022 зазначену вище позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі 921/601/22; постановлено здійснювати її розгляд за правилами загального позовного провадження; призначено у справі № 921/601/22 підготовче засідання на 09:40 год. 04.01.2023; залучено до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Державне підприємство "Укрриба"; запропоновано учасникам справи подати/надіслати суду заяви по суті справи та з процесуальних питань (при наявності).

26.12.2022 на адресу суду від Регіонального відділення Фонду державного майна України по Івано-Франківській, Чернівецькій та Тернопільській областях надійшов відзив на позовну заяву за вих. № 10-05-01515 від 22.12.2022 (вх. № 8811), згідно з яким відповідач просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог. Зокрема, звертав увагу суду на те, що позивач просить винести рішення про зобов`язання Регіонального відділення внести зміни до Договору оренди в частині продовження договірних відносин на строк, який вже минув, що не передбачено чинним законодавством з питань оренди. Окрім того, обґрунтовуючи свою позицію по суті позовних вимог, зазначав, що 27.12.2019 набрав чинності Закон України "Про оренду державного та комунального майна" №157-ХІ від 03.10.2019, далі Закон №157-ХІ, який введений в дію з 01.02.2020. На підставі вказаного Закону, втратив чинність Закон України "Про оренду державного та комунального майна" №2269-ХІІ від 10.04.1992, далі Закон №2269-ХІІ, на підставі якого між сторонами було укладено спірний Договір оренди № 1246 від 19.10.2017. П. 10.1 вказаного правочину, за пропозицією Орендаря, визначено термін дії договору, а саме: з 19.10.2017 по 18.09.2020. Ч. 2 ст. 3 Закону №157-ХІ визначено, що не можуть бути об`єктами оренди, зокрема, гідротехнічні споруди та гідротехнічні захисні споруди. Листом №10-16-18982 від 22.09.2020 Фондом державного майна України на відповідне звернення Регіонального відділення надано роз`яснення, відповідно до яких зазначено, що згідно з ст. 3 Закону №157-ХІ не можуть бути об`єктами оренди гідротехнічні споруди та гідротехнічні захисні споруди. Просив врахувати, що внесення змін до договору оренди здійснюється з урахуванням установлених ч. 4 ст. 16 Закону №157-ХІ та Порядком передачі майна в оренду обмежень, за згодою сторін, до закінчення строку його дії, з урахуванням законодавства, статуту або положення балансоутримувача про погодження уповноваженим органом управління, до сфери управління якого належить балансоутримувач. Листами від 15.09.2020 за №18-112-01770 та від 23.09.2020 за №18-112-01827 регіональне відділення повідомляло Орендаря та балансоутримувача про припинення дії Договору оренди 19.09.2020 та необхідність повернення орендованого майна балансоутримувачу.

Просила врахувати, що на момент звернення позивача із заявами від 17.07.2020 та від 07.08.2020 про внесення змін до п. 10.1 Договору та встановлення строку його дії 5 років та закінчення терміну дії договору, відображені у виданому 10.07.2015 Тернопільським обласним управлінням водних ресурсів паспорті рибогосподарських технологічних водойм відомості, були неактуальними, а, відповідно, останній не може бути належним доказом на підтвердження того, що гідротехнічні споруди не є захисними та підтверджувати обґрунтованість позовних вимог.

Також відповідач зазначив, що Господарським судом Тернопільської області розглядалась справа №921/604/20 за позовом ФОП Рарок М. А. до Регіонального відділення Фонду державного майна України по Івано-Франківській, Чернівецькій та Тернопільській областях, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача ДП "Укрриба", про зобов`язання Регіонального відділення внести зміни до Договору оренди №1246 від 19.10.2017 індивідуально визначеного (нерухомого) майна, що належить до державної власності, шляхом викладення п.10.1 цього договору у новій редакції: "Цей договір укладено строком на 5 років, що діє з 19.10.2017 по 18.09.2020 включно, із можливістю подальшої пролонгації". За результатами розгляду даного спору позивачу відмовлено у задоволенні позову. Рішення Господарського суду Тернопільської області від 17.05.2022 у справі №921/604/20 залишено без змін постановою Західного апеляційного господарського суду від 08.11.2022. Вважає, що судове рішення у справі №921/604/20 є преюдиційним при розгляді даного спору.

Заявлена позивачем вимога про скасування нарахування сплати неустойки у розмірі подвійної облікової ставки за користування майном за час прострочення, на думку відповідача, є такою, що не передбачена ні законом, ні договором та ознакам ефективності не відповідає.

03.01.2023 від ДП "Укрриба" надійшли письмові пояснення за вих. № 11-09/54 від 26.12.2022 (вх. № 30), відповідно до яких третя особа позовні вимоги в частині внесення змін до Договору оренди індивідуально визначеного (нерухомого) майна №1246 від 19.10.2017 шляхом викладення п. 10.1 цього договору у новій редакції: "Цей договір укладено строком на 5 (п`ять) років, що діє з 19.10.2017 по 19.10.2022 включно, із можливістю подальшої пролонгації" вважає такими, що підлягають до задоволення. В обґрунтування своєї позиції вказує, що об`єкти оренди гідротехнічні споруди рибогосподарських технологічних водойм (ставу) Матвіївці 1, Матвіївці 2 та Піщатинці 1 не відносяться до захисних гідротехнічних споруд, не є об`єктами державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави, а тому можуть бути об`єктами оренди згідно з ч. 1 ст. 3 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" від 03.10.2019.

У підготовчому засідання 04.01.2023, яке відбулось за участі повноважних представників позивача та відповідача, суд оголоcив перерву до 14:00 год. 30.01.2023, про що постановив відповідну ухвалу, яку занесено до протоколу судового засідання. Присутніх в підготовчому засіданні 04.01.2023 повноважних представників сторін про підготовче засідання 30.01.2023 повідомлено під розписку (в матеріалах справи); третю особу відповідною ухвалою.

Ухвалою Господарського суду Тернопільської області від 25.01.2023 задоволено заяву ДП "Укрриба" за вих. № 11-09/10 від 17.01.2023 (вх. № 416) про участь його повноважного представника - Панасенко О. А. у підготовчому засіданні 30.01.2023 о 14:00 год. в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду.

В підготовчому засіданні 30.01.2023, яке відбулось за участі повноважного представника відповідача, суд відмовив у задоволенні клопотання представника позивача б/н від 30.01.2023 (вх. № 746) про відкладення підготовчого засідання, закрив підготовче провадження та призначив справу № 921/601/22 до судового розгляду по суті на 14:00 год. 20.02.2023, про що постановив відповідну ухвалу, яку занесено до протоколу судового засідання. Присутнього у підготовчому засіданні 30.01.2023 повноважного представника відповідача про судове засідання 20.02.2023 повідомлено під розписку (в матеріалах справи); позивача та третю особу - відповідною ухвалою суду.

Ухвалою Господарського суду Тернопільської області від 17.02.2023 задоволено заяву ДП "Укрриба" за вих. № 11-09/35 від 14.02.2023 (вх. № 1422) про участь його повноважного представника - Книш О. М. у судовому сіданні 20.02.2023 о 14:00 год. в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду.

В судовому засіданні 20.02.2023, яке відбулось за участі повноважного представника відповідача, суд відклав розгляд справи по суті на 14:00 год. 13.03.2023, про що постановив відповідну ухвалу, яку занесено до протоколу судового засідання. Представника відповідача про судове засідання 13.03.2023 повідомлено під розписку (в матеріалах справи); позивача та третю особу відповідною ухвалою.

У судовому засідання 13.03.2023, яке відбулось в режимі відеоконференції за участі повноважного представника третьої особи та відповідача, суд розпочав розгляд справи по суті, з огляду на відсутність у судовому засіданні повноважного представника позивача коротко оголосив зміст заявлених позовних вимог у справі № 921/601/22, заслухав вступне слово відповідача і третьої особи та оголосив перерву до 11:00 год. 22.03.2023. Окрім того, задоволив заяву третьої особи за вих. № 11-09/35 від 14.02.2023 (вх. № 1422) про участь її повноважного представника Книш О. М. у судовому засіданні 22.03.2023 о 11:00 год. в режимі відеоконференціїпоза межами приміщення суду. З даного приводу судом постановлено та занесено до протоколу судового засідання відповідні ухвали. Позивача про судове засідання 22.03.2023 повідомлено відповідною ухвалою.

21.03.2023 позивач згідно з супровідним листом б/н б/д (вх. №2433) надіслав на електронну адресу суду паспорт рибогосподарських технологічних водойм, розташованих на території Матвіївської та Піщанської сільських рад Шумського району.

З огляду на оголошену на території Тернопільської області 22.03.2023 о 09:10 год. повітряну тривогу, яка тривала до 11:10 год., призначене на 11:00 год. 22.03.2023 судове засідання у справі № 921/601/22 не відбулось.

Ухвалою Господарського суду Тернопільської області від 22.03.2023 судове засідання для розгляду справи № 921/601/22 по суті відкладено на 10.04.2023 о 11:30 год.

У судовому засідання 10.04.2023, яке відбулось за участі повноважних представників позивача та відповідача, суд, заслухавши пояснення представника позивача з приводу долучення ним до матеріалів справи паспорту рибогосподарських технологічних водойм, розташованих на території Матвіївської та Піщанської сільських рад Шумського району, який містить відмітку про продовження строку його дії до 10.07.2025, поновив позивачу строк для подання доказів, долучив останній до матеріалів справи та продовжив розгляд справи по суті, з`ясував обставини справи, дослідив наявні в матеріалах справи письмові докази та оголосив перерву до 12:00 год. 19.04.2023, про що постановив відповідну ухвалу, яку занесено до протоколу судового засідання. Присутніх у судовому засіданні 10.04.2023 повноважних представників сторін про судове засідання 19.04.2023 повідомлено під розписку (в матеріалах справи); третю особу відповідною ухвалою.

Ухвалою Господарського суду Тернопільської області від 17.04.2023 задоволено заяву ДП "Укрриба" за вих. № 11-09/57 від 13.04.2023 (вх. № 3251) про участь його повноважного представника - Книш О. М. у судовому сіданні 19.04.2023 о 12:00 год. в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду.

19.04.2023 від третьої особи надійшли письмові пояснення за №11-09/58 від 18.04.2023 (вх. №3345), які остання просила долучити до матеріалів справи.

Ухвалою від 19.04.2023, яка занесена до протоколу судового засідання, за наслідками заслуховування позицій учасників справи з приводу наданих третьою особою пояснень за №11-09/58 від 18.04.2023, враховуючи приписи ст. 118, 161 ч. 5 ГПК України, суд залишив останні без розгляду.

В судовому засіданні 19.04.2023, яке відбулось в режимі відеоконференції за участі повноважних представників сторін та третьої особи, суд продовжив розгляд справи по суті, заслухав заключне слово учасників справи та оголосив вступну та резолютивну частини рішення.

Повноважний представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі з підстав, наведених у позовній заяві та посилаючись на долучені до матеріалів справи письмові докази. Зокрема, вважає, що звернувшись до відповідача із заявою від 17.07.2020 про внесення змін до договору ФОП Рарок М. А. належним чином дотримано процедуру приведення у відповідність договору в частині збільшення строку його дії. До заяви додано усі необхідні документи. Примірний договір не надавався, оскільки, на лумку позивача, майно є державним, а постановою Кабінету Міністрів України №483 від 03.06.2020 передбачено укладення типового договору. Стверджує, що для з`ясування обставин, чи є гідротехнічні споруди захисними, чи ні відповідач мав би звернутись до Державного агентства рибного господарства з проханням надати відповідний висновок. Однак, в порушення наведеного, рішення про відмову відповідачем прийнято без відповідного висновку. Окрім того, зауважив, що звертаючись із відповідною заявою до відповідача, позивач просила внести зміни до договору, а Регіональне відділення листами від 21.08.2020 та від 16.07.2020 відмовило у продовженні дії Договору.

Обґрунтовуючи вимогу про скасування нарахування сплати неустойки в розмірі подвійної облікової ставки за користування майном, позивач стверджує, що оскільки станом на даний час тривають судові процедури, повернення майна не здійснено, вказана вимога є правомірною.

Повноважний представник відповідача позов заперечує. Просить відмовити у його задоволенні в повному обсязі з підстав, наведених у відзиві на позов. Стверджує, що на сьогоднішній день Законом заборонено передавати в оренду гідротехнічні споруди незалежно від того носять вони захисний характер чи ні. Зазначає, що матеріалами справи не підтверджено, що позивач звертався до Регіонального відділення із заявою про встановлення строку дії договору тривалістю у 5 років і викладення договору в цілому, а не лише п. 10.1 у новій редакції. В обґрунтування даної позиції покликається на рішення Господарського суду Тернопільської області від 17.05.2022 у справі №921/604/20, яке набрало законної сили. Просить врахувати, що ні Закон, ні Порядок про передачу в оренду державного та комунального майна не зобов`язують Регіональне відділення при отриманні заяви про продовження строку дії договору звертатись до Державного агентства рибного господарства з проханням надати висновок про те, чи мають гідротехнічні споруди захисний характер, чи ні.

Щодо вимоги позивача про скасування нарахування сплати неустойки зауважує, що в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження нарахування такої відповідачем. Чинним законодавством не передбачено обраного позивачем способу захисту.

Повноважний представник третьої особи позовні вимоги в частині внесення змін до Договору оренди індивідуально визначеного (нерухомого) майна №1246 від 19.10.2017 шляхом викладення п. 10.1 цього договору у новій редакції вважає такими, що підлягають до задоволення. В обґрунтування своєї позиції посилається на Закон України "Про аквакультуру", Порядок розроблення паспорта рибогосподарської технологічної водойми, Порядок передачі в оренду державного та комунального майна. Зауважує, що Орендодавець не є компетентним органом державної влади з питань визначення статусу гідротехнічних споруд рибогосподарських технологічних водойм.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши в судових засіданнях доводи та пояснення повноважних представників сторін та третьої особи, дослідивши норми чинного законодавства, оцінивши наявні у матеріалах справи письмові докази, суд встановив таке.

19.10.2017 між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Тернопільській області, як Орендодавцем, та Фізичною особою - підприємцем Рарок Марією Анатоліївною, як Орендарем, укладено Договір оренди №1246 індивідуально визначеного (нерухомого) майна, що належить до державної власності (далі - Договір), за умовами п. 1.1. якого Орендодавець передає, а Орендар приймає в строкове платне користування державне окреме індивідуально визначене (нерухоме) майно: гідротехнічні споруди ставу Матвіївці 1, інвентарний номер 0286, реєстровий номер 25592421.71.ААЕЖАЖ469 (у т. ч. контурна дамба, роздільна дамба, водовипуск, водонапуск); гідротехнічні споруди ставу Матвіївці 2, інвентарний номер 0317, реєстровий номер 25592421.71.ААЕЖАЖ470 (у т. ч. контурна дамба, роздільна дамба, водовипуск, водонапуск); гідротехнічні споруди ставу Піщатинці 1, інвентарний номер 0261, реєстровий номер 25592421.71.ААЕЖАЖ477 (в т. ч. контурна дамба, роздільна дамба, водовипуск, водонапуск, водопостачальний канал), розташовані у Тернопільській області Шумському районі на території Матвіївської та Піщатинської сільських рад, та які перебувають на балансі Держаного підприємства "Укрриба" (Балансоутримувач), вартість яких визначена згідно з висновком про вартість майна станом на 31.07.2017 і становить за незалежною оцінкою 422 580, 00 грн без ПДВ.

П. 1.2 - 1.3 Договору визначено, що майно передається в оренду з метою прісноводного рибництва (аквакультура). Стан майна на момент укладення Договору визначається в акті приймання-передачі за узгодженим висновком Балансоутримувача та Орендаря.

Відповідно до п. 2.1 Договору Орендар вступає у строкове платне користування майном у термін, зазначений у Договорі, але не раніше дати підписання цього Договору та акта приймання-передачі майна.

Згідно з п. 3.1, 3.6 Договору орендна плата визначена на підставі Методики розрахунку плати за державне майно та пропорції її розподілу, затвердженої Ппостановою Кабінету Міністрів України від 04.10.1995 № 786 (зі змінами та доповненнями), і становить без ПДВ за базовий місяць розрахунку оренди (вересень 2017 року) 3 588, 34 грн, яка перераховується до державного бюджету та балансоутримувачу у співвідношенні 70% до 30% щомісяця не пізніше 15 числа місяця відповідно до пропорцій розподілу, встановлених Кабінетом Міністрів України і чинних на кінець періоду, за який здійснюється платіж.

П. 10.1 Договору визначено, що його укладено строком на 2 роки і 11 місяців, що діє з 19.10.2017 по 18.09.2020 включно, із можливістю подальшої пролонгації у разі належного виконання вимог договору відповідно до встановленого порядку.

Зміни до умов цього Договору або його розірвання допускаються за взаємної згоди сторін. Зміни, що пропонуються внести, розглядаються протягом одного місяця з дати їх подання до розгляду іншою стороною.

У п. 10.4 Договору сторони передбачили, що у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення цього Договору або зміну його умов після закінчення строку його чинності протягом одного місяця Договір вважається продовженим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені Договором. Зазначені дії оформляються додатковим Договором, який є невід`ємною частиною Договору при обов`язковій наявності дозволу органу, уповноваженого управляти об`єктом оренди.

У разі припинення або розірвання цього Договору майно протягом 3-х робочих днів повертається Орендарем Балансоутримувачу. Майно вважається поверненим Балансоутримувачу з моменту підписання акта приймання-передавання. Обов`язок щодо складання акта приймання-передавання про повернення майна покладається на Орендаря (п.10.9, 10.10 Договору).

19.10.2017 між Регіональним відділенням ФДМ України (Орендодавець), ДП "Укрриба" (Балансоутримувач) та ФОП Рарок М.А. (Орендар) підписано Акт приймання-передачі нерухомого майна, яким підтверджено факт передачі Орендодавцем та прийняття Орендарем гідротехнічних споруд ставу Матвіївці 1, ставу Матвіївці 2 та ставу Піщатинці 1, розташованих у Тернопільській області Шумському районі на території Матвіївської та Піщатинської сільських рад, у строкове платне користування. Відповідно до вказаного акта стан майна на момент укладення Договору є придатним для риборозведення та потребує проведення поточних ремонтів за узгодженим висновком Балансоутримувача та Орендаря.

Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (витяги за індексними номерами 137348053, 137347449, 137348654 від 11.09.2018) гідротехнічні споруди ставу Матвіївці 1, загальною площею 8 525 м2 по вул. Центральна, 96, с. Гриньківці Шумського району Тернопільської області; гідротехнічні споруди ставу Матвіївці 2, загальною площею 5 756 м2 по вул. Шкільна, 64, Шумського району Тернопільської області; гідротехнічні споруди ставу Піщатинці 1, загальною площею 19 195 м2 по вул. Шкільна, 1а Шумського району Тернопільської області зареєстровано за Державним агентством рибного господарства України.

Згідно з наказом Фонду державного майна України від 06.03.2019 №231 «Про реорганізацію регіональних відділень» утворено Регіональне відділення Фонду державного майна України по Івано-Франківській, Чернівецькій та Тернопільській областях як юридичну особу публічного права, реорганізувавши шляхом злиття Регіональних відділень Фонду державного майна України по Івано-Франківській, Чернівецькій та Тернопільській областях. Регіональне відділення Фонду державного майна України по Івано-Франківській, Чернівецькій та Тернопільській областях є правонаступником майна, прав та обов`язків реорганізованих відділень.

Наказом Фонду державного майна України від 09.09.2020 №138-к визначено, що управління забезпечення реалізації повноважень у Тернопільській області є структурним підрозділом Регіонального відділення Фонду держаного майна України по Івано-Франківській, Чернівецькій та Тернопільській областях без права юридичної особи, яке наділене повноваженнями, пов`язаними з реалізацією повноважень Фонду державного мана України, зокрема державної політики у сфері оренди державного майна на території Тернопільської області (далі - Управління Регіонального відділення Фонду держмайна).

З метою пролонгації договору оренди майна № 1246 від 19.10.2017, до закінчення його дії, ФОП Рарок М. А. звернулась до Управління Регіонального відділення Фонду Державного майна із заявами від 17.07.2020, від 07.08.2020 з проханням внести зміни до п. 10.1 Договору №1246 від 19.10.2017 в частині збільшення строку оренди на 5 років та привести його у відповідність із вимогами ч. 3 ст. 9, ч. 4 ст. 16 Закону №157-ХІ та п. 125, 129 Порядку передачі в оренду державного та комунального майна, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 483 від 03.06.2020.

У заяві від 17.07.2020 ФОП Рарок М. А. звернула увагу, що гідротехнічні споруди, які орендуються, не є гідротехнічними спорудами захисного характеру.

У листі №18-112-01609 від 21.08.2020 Регіональне відділення повідомило ФОП Рарок М. А. про те, що гідротехнічні споруди та гідротехнічні захисні споруди, згідно з нормами Закону № 157-ХІ не можуть бути об`єктом оренди, а тому, з ціллю розблокування оренди гідротехнічних споруд рибогосподарської технологічної водойми Фондом державного майна України розроблено проект Закону щодо внесення змін до абз. 20 підп. 2 ч. 2 ст. 3 Закону. Також проінформовано ФОП Рарок М. А., що Регіональне відділення звернулося до Фонду з листом №01-112-01583 від 18.08.2020 щодо надання роз`яснень з приводу оренди гідротехнічних споруд з врахуванням вимог пп. 2 ч. 2 ст. 3 Закону №157-ХІ.

У відповідь на звернення Регіонального відділення, Фонд державного майна України листом №10-16-18982 від 22.09.2020 повідомив, що у ст. 3 Закону №157-ХІ визначено, які саме об`єкти не можуть бути об`єктами оренди, а саме: гідротехнічні споруди та гідротехнічні захисні споруди, а тому укладення нових та продовження чинних договорів оренди гідротехнічних споруд є неможливим. У листі також повідомлено про наявність проекту Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України стосовно удосконалення державної політики управління та приватизації об`єктів державної і комунальної власності, а також інституційних засад діяльності Фонду державного майна України», яким передбачено абз. 20 пп. 2 ч. 2 ст. 3 Закону №157-ХІ після слів «гідротехнічні захисні споруди» доповнити словами «(крім гідротехнічних споруд рибогосподарської технологічної водойми)».

Наказом РВ ФДМУ по Івано-Франківській, Чернівецькій та Тернопільській областях Управління забезпечення реалізації повноважень у Тернопільській області №91 від 15.09.2020 «Щодо прийняття рішення про відмову у продовженні договору оренди» ФОП Рарок М. А. відмовлено у продовженні Договору оренди №1246 від 19.10.2017 на користування державним майном, що перебуває на балансі ДП «Укрриба». При цьому підставою відмови у продовженні Договору визначено положення абз. 2 ч. 1 ст. 19, абз. 2 ч. 1 ст. 7, абз. 20 п. 2 ч. 2 ст. 3 Закону №157-ХІ та Порядок №483.

В подальшому Управління РВ ФДМУ по Івано-Франківській, Чернівецькій та Тернопільській областях звернулося до ФОП Рарок М. А. та до ДП «Укрриба» з листом-вимогою №18-112-01770 від 15.09.2020 про повернення у відповідності до п. 10.9, 10.10 Договору оренди №1246 від 19.10.2017 орендованого майна Балансоутримувачу по акту приймання-передачі протягом 3-х робочих днів з дня отримання листа, враховуючи закінчення терміну дії договору оренди 19.09.2020.

Зазначена вище відмова Регіонального відділення у задоволенні пропозиції Орендаря про внесення змін до Договору оренди № 1246 від 19.10.2017 щодо збільшення строку його дії на 5 років слугувала підставою для звернення ФОП Рарок М. А. до суду, зокрема, з даним позовом.

Згідно з ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Ч. 1 ст. 626 ЦК України унормовано, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору.

Відповідно до ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з врахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Підстави для зміни або розірвання договору визначені ст. 651 ЦК України і за загальним правилом, викладеним в частині першій цієї статті, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Про зміну або розірвання договору в порядку частини першої статті 651 ЦК України сторони вправі домовитися в будь-який час на свій розсуд (крім випадків, обумовлених законодавчо).

Разом з тим, ч. 2 ст. 651 ЦК України визначено, що договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Іншими підставами для зміни або розірвання договору в судовому порядку (крім істотного його порушення) відповідно до ч. 2 ст. 651 ЦК України є випадки, встановлені законом або договором, і настання таких випадків зумовлює право сторони ініціювати в судовому порядку питання зміни чи припинення відповідних договірних правовідносин.

Таким чином, підставами для виникнення юридичного спору про внесення змін у договір чи про його розірвання, який підлягає вирішенню судом є обставини, наведені у ч. 2 ст. 651 ЦК України, і ці обставини виникають в силу прямо наведених у цій нормі фактів та подій, що зумовлюють правову невизначеність у суб`єктивних правах чи інтересах. Такі підстави та умови виникнення юридичного спору у правовідносинах є однаковими незалежно від їх суб`єктного складу (за участі фізичних чи юридичних осіб) та змісту правовідносин (цивільні чи господарські).

Аналогічну правову позицію викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.02.2019 у справі № 914/2649/17.

Право особи на звернення до суду для внесення змін у договір (чи його розірвання) у передбаченому законом випадку відповідає визначеним ст. 16 ЦК України способам захисту та не може ставитися в залежність від поінформованості про позицію іншої сторони чи волевиявлення іншої сторони.

При цьому відповідно до положень ст. 654 ЦК України всі зміни та доповнення до договору вчиняються в такій самій формі, що й договір, який змінюється або розривається. За відсутності узгоджених та підписаних сторонами в письмовій формі ініційованих позивачем змін до договору оренди висновки суду про відсутність між сторонами спору про внесення таких змін є помилковими.

Разом з тим, на розгляд суду можуть передаватися вимоги про внесення змін до договору чи його розірвання не з будь-яких підстав, а у випадках, передбачених законом або договором.

За своєю правовою природою Договір № 1246 від 19.10.2017 є Договором найму (оренди) нерухомого майна.

Майнові відносини між орендодавцями та орендарями щодо господарського використання майна, яке перебуває в державній та комунальній власності, майна, що належить Автономній Республіці Крим, зокрема, регулює Закон N 157-IX.

Оренда речове право на майно, відповідно до якого орендодавець передає або зобов`язується передати орендарю майно у користування за плату на певний строк; орендар фізична або юридична особа, яка на підставі договору оренди бере майно у користування за плату на певний строк; орендодавець юридична особа, яка на підставі договору оренди передає майно у користування за плату на певний строк (ст. 1 Закону N 157-IX).

Відповідно до ч. 3 ст. 9 Закону N 157-IX строк договору оренди не може становити менше п`яти років, крім випадків, визначених Порядком передачі майна в оренду.

Водночас, за змістом ст. 16 Закону N 157-IX, яка визначає особливості укладення договору оренди державного і комунального майна та внесення змін до нього, договір оренди формується на підставі примірного договору оренди, що затверджується, зокрема, Кабінетом Міністрів України щодо майна державної власності. Договір оренди може відрізнятися від примірного договору оренди, якщо об`єкт оренди передається в оренду з додатковими умовами. Рішенням Кабінету Міністрів України можуть бути передбачені особливості договору оренди майна, що передається в оренду з додатковими умовами.

Ч. 4 ст. 16 Закону N 157-IX передбачено, що особливості визначення умов передачі майна в оренду, в тому числі пам`яток архітектури та містобудування, укладення договорів оренди встановлюються Порядком передачі майна в оренду та представницькими органами місцевого самоврядування щодо комунального майна. Порядком передачі майна в оренду встановлюються особливості внесення змін до умов договорів оренди та підстав для внесення таких змін, зокрема щодо зміни строку оренди, у разі якщо договір був укладений на строк, менший ніж мінімальний строк оренди, передбачений частиною третьою статті 9 цього Закону.

Внесення змін до договору оренди здійснюється з урахуванням установлених цією статтею та Порядком передачі майна в оренду обмежень за згодою сторін до закінчення строку його дії (п. 122 Порядку), з урахуванням законодавства, статуту або положення балансоутримувача про погодження уповноваженим органом управління, до сфери управління якого належить балансоутримувач.

Постановою Кабінету Міністрів України №483 від 03.06.2020 "Деякі питання оренди державного та комунального майна" затверджено Порядок передачі в оренду державного та комунального майна.

Примірний договір оренди нерухомого або іншого окремого індивідуально визначеного майна, що належить до державної власності затверджений постановою Кабінету Міністрів України № 820 від 12.08.2020.

Механізм передачі в оренду державного та комунального майна, включаючи особливості передачі його в оренду, відповідно до положень Закону України «Про оренду державного та комунального майна» визначено положеннями Порядку №483.

П. 125 Порядку N 483 структурно знаходиться в розділі "Внесення змін до договору оренди" та пов`язаний, насамперед, з положеннями ст. 16 Закону 157-ІХ. При цьому порядок та умови зміни строку оренди, у разі якщо договір був укладений на строк, менший ніж мінімальний строк оренди, передбачений ч. 3 ст. 9 Закону №157-ІХ, визначені саме п. 125 Порядку N 483.

Так, за змістом п. 125 Порядку N 483 не допускається внесення змін до договору оренди з метою збільшення строку його дії, крім випадків, коли договір був укладений на строк, що становить менш як п`ять років, та з моменту укладення не продовжувався, і заява орендаря стосується збільшення строку оренди з метою приведення його у відповідність із визначеним Законом мінімальним строком. Заява орендаря підлягає задоволенню, якщо право власності на об`єкт оренди зареєстровано за державою (відповідною територіальною громадою) у державному реєстрі речових прав станом на дату заяви орендаря або станом на дату закінчення строку, на який був укладений договір. У разі прийняття рішення про внесення змін до договору з метою приведення його строку у відповідність із мінімальним строком оренди, передбаченим Законом, договір оренди викладається в новій редакції згідно з примірним договором оренди, затвердженим відповідно до частини першої статті 16 Закону, але перебіг строку оренди визначається ретроактивно з дати підписання акта приймання-передачі майна за договором, до якого вносяться зміни шляхом викладення його у новій редакції.

Якщо це вимагається законом, договір оренди, викладений у новій редакції, підлягає нотаріальному посвідченню і державній реєстрації.

Системний аналіз положень п. 125 Порядку N 483 дозволяє дійти таких висновків:

1) вказаний пункт спрямований на уніфікацію умов договорів оренди державного та комунального майна, укладених до прийняття Закону 157-ІХ, а також договорів, що укладаються після його прийняття в частині строку його дії з метою забезпечення прав та гарантій учасників цих правовідносин;

2) у цьому пункті нормативно закріплено, як загальну заборону щодо збільшення строку дії договору оренди шляхом внесення змін до договору оренди державного та комунального майна, так і виключення з такої заборони для застосування якого необхідно дотримання наступних критеріїв: а) договір був укладений на строк, що становить менш як п`ять років; б) договір з моменту укладення не продовжувався; в) заява орендаря стосується збільшення строку оренди з метою приведення його у відповідність із визначеним Законом мінімальним строком; г) право власності на об`єкт оренди зареєстровано за державою (відповідною територіальною громадою) у державному реєстрі речових прав станом на дату заяви орендаря або станом на дату закінчення строку, на який був укладений договір;

3) відповідно до наведеного пункту можливість задоволення відповідної заяви орендаря кореспондує як його праву на внесення таких змін, так і обов`язку орендодавця розглянути зазначену заяву та, за умови відповідності вищенаведеним критеріям, внести зміни до укладеного договору з метою приведення його строку у відповідність із мінімальним строком оренди;

4) зазначеним вище пунктом встановлено порядок внесення відповідних змін: а) викладення договору оренди в новій редакції згідно з примірним договором оренди. При цьому, як зазначалося вище, за змістом ч. 1 ст. 16 Закону № 157-ІХ договір оренди формується на підставі примірного договору оренди, що затверджується Кабінетом Міністрів України щодо майна державної власності або представницькими органами місцевого самоврядування щодо майна комунальної власності, а якщо представницький орган місцевого самоврядування не затвердив примірний договір оренди комунального майна, застосовується примірний договір оренди державного майна; б) перебіг строку оренди визначається ретроактивно з дати підписання акта приймання-передачі майна за договором, до якого вносяться зміни шляхом викладення його у новій редакції. Тобто, строк зміненого договору фактично повинен дорівнювати встановленому у ч. 3 ст. 8 Закону 157-ІХ мінімальному п`ятирічному строку з моменту підписання відповідного акта; в) викладений у новій редакції договір оренди державного або комунального майна підлягає нотаріальному посвідченню і державній реєстрації у випадках передбачених законодавством.

Загальний порядок внесення змін до господарського договору встановлено ст. 188 ГК України.

Ч. 1, 2 ст. 188 ГК України передбачено, що зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором. Сторона договору, яка вважає за необхідне змінити або розірвати договір, повинна надіслати пропозиції про це другій стороні за договором.

Якщо судовим рішенням договір змінено або розірвано, договір вважається зміненим або розірваним з дня набрання чинності даним рішенням, якщо іншого строку набрання чинності не встановлено за рішенням суду (ч. 5 ст. 188 ГК України).

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

За приписами ст. 654 ЦК України зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

При цьому, у випадку якщо право на внесення змін передбачено договором або законом, застосування норм ст. 652 ЦК України щодо його зміни або розірвання у зв`язку з істотною зміною обставин не вимагається.

В аспекті спірних правовідносин, суд доходить висновку про те, що в даному випадку зміни до Договору оренди державного майна можуть бути внесені за взаємною згодою сторін або на підставі рішення суду, однак при умові: 1) об`єкт оренди не підпадає під заборону, визначену у ст. 3 Закону; 2) такі зміни повинні вноситися з дотриманням визначеного законом про оренду порядку внесення змін до договору, який передбачає, що в такому випадку договір оренди повинен викладатися в новій редакції згідно з примірним договором оренди, затвердженим відповідно до ч. 1 ст. 16 Закону.

Підстави для відмови у продовженні договору оренди визначено у ст. 19 Закону №157-ІХ. Зокрема, рішення про відмову у продовженні договору оренди може бути прийнято у випадках, передбачених ст. 7 названого Закону.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 7 №157-ІХ підставами для відмови у включенні майна до одного з Переліків або виключення майна із одного з Переліків є: неможливість передачі відповідного майна в оренду згідно з ч. 2 ст. 3 цього Закону.

Відповідно до ч. 2 ст. 3 Закону №157-ІХ, в редакції на момент звернення позивача із листами від 17.07.2020 та від 07.08.2020, надання Фондом відповіді та розгляду даного спору в суді, не можуть бути об`єктами оренди, зокрема, акваторії морських портів, гідротехнічні споруди, об`єкти портової інфраструктури загального користування, засоби навігаційного обладнання та інші об`єкти навігаційно-гідрографічного забезпечення морських шляхів, системи управління рухом суден, інформаційні системи, навчальний та гідрографічний флот, майнові комплекси судноплавних інспекцій (крім причалів морських та річкових портів, залізничних та автомобільних під`їзних шляхів (до першого розгалуження за межами території порту), ліній зв`язку, засобів тепло-, газо-, водо- та електропостачання, інженерних комунікацій); водосховища і водогосподарські канали комплексного призначення, гідротехнічні захисні споруди, об`єкти інженерної інфраструктури загальнодержавних та міжгосподарських меліоративних систем.

Матеріалами справи підтверджується, що об`єктами Договору оренди №1246 від 19.10.2017 є індивідуально визначене (нерухоме) майно - гідротехнічні споруди ставу Матвіївці 1, ставу Матвіївці 2 та Піщатинці 1, які перебувають на балансі ДП "Укрриба" та передаються в оренду з метою використання під ведення рибного господарства (п. 1.1. Договору).

Ч. 2 ст. 4 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" 1992 року було встановлено, що об`єктами оренди не можуть бути захисні споруди цивільного захисту, в т.ч. водосховища та водогосподарські канали комплексного призначення, міжгосподарські меліоративні системи, гідротехнічні захисні споруди (крім гідротехнічних споруд рибогосподарської технологічної водойми).

Відповідно до п. 1.9.18 Методики обстеження і паспортизації гідротехнічних споруд систем гідравлічного вилучення та складування промислових відходів та хвостів, затвердженої наказом Державного комітету України у справах містобудування і архітектури від 19.12.1995 №252, гідротехнічні споруди - це споруди для використання водних ресурсів, а також для боротьби з шкідливим впливом вод: греблі й дамби різного призначення та їхні конструктивні елементи; водоскиди, водоспуски, споруди водовідведення: тунелі, канали, труби, лотки; регуляційні споруди, накопичувачі промислових відходів, ставки, відкриті водозабори, гідромеханічне та механічне обладнання, призначене для нормального функціонування споруд.

Згідно ДБН В.2.4-3:2010 "Гідротехнічні споруди. Основні положення", затвердженого наказом Міністерства регіонального розвитку та будівництва України №1 від 11.01.2011, гідротехнічні споруди - споруди, що підпадають під вплив водного середовища, призначені для використання і охорони водних ресурсів, а також захисту від шкідливого впливу вод.

П. 1.4.2 ДБН В.2.4-3:2010 "Гідротехнічні споруди. Основні положення" визначено, що гідротехнічні споруди поділяють на постійні і тимчасові.

Відповідно до п. 1.4.3 ДБН В.2.4-3:2010, постійні гідротехнічні споруди (додаток В) залежно від їх призначення поділяють на основні і другорядні. До основних споруд відносяться гідротехнічні споруди, пошкодження або руйнування яких приведе до порушення або припинення нормальної роботи самих гідротехнічних споруд чи комплексу споруд, до складу яких входять гідротехнічні споруди. До другорядних відносяться гідротехнічні споруди, руйнування або ушкодження яких не спричиняє зазначених вище наслідків.

Відповідно до Додатку В (обов`язковий) ДБН В.2.4-3:2010 "Гідротехнічні споруди. Основні положення", до основних гідротехнічних споруд відносяться: греблі; стояни і підпірні стіни, що входять до складу напірного фронту; дамби обвалування; берегозакріплювальні, регуляційні і огороджувальні споруди; водоскиди, водоспуски і водовипуски; водоприймачі і водозабірні споруди; каналидериваційні, судноплавні, водогосподарських і меліоративних систем, комплексного призначення і споруди на них (наприклад, акведуки, дюкери, мости-канали, труби-ливнеспуски); тунелі; трубопроводи; напірні басейни і зрівнювальні резервуари; будівлі гідравлічних і гідроакумулюючих електростанцій і насосних станції; відстійники; судноплавні споруди (шлюзи, суднопідйомники і судноплавні греблі); рибопропускні споруди, що входять до складу напірного фронту; гідротехнічні споруди портів (причали, хвилеломи, моли, берегозахисні споди), міські набережні суднобудівних і судноремонтних підприємств, поромних переправ, крім віднесених до другорядних; гідротехнічні споруди для маломірних суден; гідротехнічні споруди ТЕС і АЕС; гідротехнічні споруди, що входять до складу комплексів інженерного захисту населених пунктів і підприємств; гідротехнічні споруди інженерного захисту сільгоспугідь, територій санітарно-захисного призначення, комунально - складських підприємств, пам`ятників культури і природи; морські нафтогазопромислові гідротехнічні споруди, резервуари для зберігання вуглецевої сировини, точечні причали; гідротехнічні споруди засобів навігаційного устаткування; споруди (дамби), що огороджують золошлаковідвали і сховища рідинних відходів промислових і сільськогосподарських організацій.

До другорядних гідротехнічних споруд відносяться: льодозахисні споруди; розділювальні стінки; окремо розташовані службово-допоміжні причали; стояни і підпірні стіни, що не входять до складу напірного фронту; берегоукріплювальні споруди портів; рибозахисні споруди.

Згідно з п. 1.3 Правил безпеки при експлуатації каналів, трубопроводів, інших гідротехнічних споруд у водогосподарських системах, затверджених наказом Міністерства надзвичайних ситуацій України №661 від 03.04.2012, гідротехнічна споруда - інженерна споруда, призначена для керування водним режимом, використовування водних ресурсів або для запобігання шкідливій дії вод.

Тобто, згідно вищенаведених норм, гідроспоруди за їх призначенням, поділяють зокрема, на такі, що призначені для використання водних ресурсів (риборозведення, рекреація) та захисні, основним призначенням яких є захист від шкідливої дії вод.

Вказане також узгоджується з ч. 2 ст. 4 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" 1992 року, яка виокремлювала захисні гідроспоруди (греблі, дамби, вали, моли, насипи) та гідротехнічні захисні споруди (крім гідротехнічних споруд рибогосподарської технологічної водойми).

З укладеного між сторонами Договору оренди №1246 від 19.10.2017 вбачається, що об`єктом оренди є гідротехнічні споруди ставу Матвіївці 1, інвентарний номер 0286, реєстровий номер 25592421.71.ААЕЖАЖ469 (в т.ч. контурна дамба, роздільна дамба, водовипуск, водонапуск) та гідротехнічні споруди ставу Матвіївці 2, інвентарний номер 0317, реєстровий номер 25592421.71.ААЕЖАЖ470 (в т.ч. контурна дамба, роздільна дамба, водовипуск, водонапуск); гідротехнічні споруди ставу Піщатинці 1, інвентарний номер 0261, реєстровий номер 25592421.71.ААЕЖАЖ477 (в т.ч. контурна дамба, роздільна дамба, водовипуск, водонапуск, водопостачальний канал), які перебувають на балансі Державного підприємства «Укрриба». Майно передано позивачу в оренду для здійснення рибогосподарської діяльності.

При цьому ані договір оренди, ані відомості з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права (Витяги № 137347449, 137348053, 137348654 від 11.09.2018) не містять інформації про те, що гідротехнічні споруди рибогосподарських технологічних водойм ставків Матвіївці 1, Матвіївці 2, Піщатинці є захисними.

Відповідно до ст. 14 Закону України "Про аквакультуру" надання рибогосподарської технологічної водойми у користування на умовах оренди здійснюється за наявності паспорта рибогосподарської технологічної водойми та/або технічного проекту рибогосподарської технологічної водойми.

Наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України № 742 від 16.12.2013, затверджено Порядок розроблення форми паспорта рибогосподарської технологічної водойми (далі - Порядок), який визначає механізм встановлення загальних характеристик та оцінки стану рибогосподарської технологічної водойми, характеристики джерела водопостачання, технічних параметрів водойми і гідротехнічних споруд та інших показників для паспорта рибогосподарської технологічної водойми, що використовуються для забезпечення раціонального використання рибогосподарських технологічних водойм.

П. 2.1 Порядку встановлено, що Паспорт розробляється за формою, наведеною в додатку, який складається із 8-ми розділів та у яких зазначаються відомості, зокрема у розділі 4 "Склад та характеристики гідротехнічних споруд (ГТС) водойми" відомості про перелік гідротехнічних споруд, які мають захисне значення; інші споруди, якими облаштована технологічна водойма (повеневі споруди, камери облову, причали, водоскиди, бистротоки, перепади, перегороджувальні, рибозахисні та інші споруди).

Якщо інше не передбачено договором оренди, Паспорт підлягає перегляду кожні 5 років, а також у разі змін технічних параметрів і гідротехнічних споруд, зміни гідрологічного режиму річки (водотоку) та його відповідного коригування (п. 3.2 Порядку).

Основними джерелами вихідної інформації для розроблення Паспорта є: 1) матеріали комплексних польових обстежень водойми та джерела водопостачання; 2) дані багаторічних спостережень за режимом поверхневих і підземних вод; 3) відомості про природні умови регіону; 4) архівні матеріали про екстремальні показники гідрометеорологічних характеристик; 5) топографічні та тематичні карти, плани та креслення, складені за матеріалами комплексних польових обстежень водойми; 6) матеріали проекту водойми; 7) дані обліку використаної води; 8) дані Державного земельного кадастру та природно-сільськогосподарське районування території водойми та джерела водопостачання (п. 3.3 Порядку).

З наявного у матеріалах справи Паспорту рибогосподарських технологічних водойм Матвіївці 1, Матвіївці 2, Піщатинці 1, який виготовлено Тернопільським обласним управлінням водних ресурсів 10.07.2015, вбачається, що такі за призначенням та типом є вирощувальними розплідниками. За характеристиками гідротехнічних споруд у складі водойм відсутні гідротехнічні споруди загальнодержавного і захисного призначення (п. 4.9 Паспорту). Водойми мають насипні земляні греблі/дамби, водоскидні споруди відповідають типу «монарх», виготовлені із монолітного залізобетону при відсутності щитових затворів і натомість встановлені шандори; водонапускні споруди водойм складаються з залізобетонних шлюзів-регуляторів з використанням шандорів (п. 4.3 Паспорту).

Окрім того, відповідно до підп. 2 ч. 2 ст. 3 Закону №157-ІХ, в редакції чинній на момент звернення позивача з листами від 17.07.2020 та від 07.08.2020, надання відповідачем відповіді та розгляду справи в суді, не можуть бути об`єктами оренди об`єкти, які забезпечують виконання державою своїх функцій, забезпечують обороноздатність держави, її економічну незалежність, та об`єкти права власності Українського народу, майно, що становить матеріальну основу суверенітету України, зокрема:

- акваторії морських портів,гідротехнічні споруди, об`єкти портової інфраструктури загального користування, засоби навігаційного обладнання та інші об`єкти навігаційно-гідрографічного забезпечення морських шляхів, системи управління рухом суден, інформаційні системи, навчальний та гідрографічний флот, майнові комплекси судноплавних інспекцій (крім причалів морських та річкових портів, залізничних та автомобільних під`їзних шляхів (до першого розгалуження за межами території порту), ліній зв`язку, засобів тепло-, газо-, водо- та електропостачання, інженерних комунікацій)(абз.18);

- водосховища і водогосподарські канали комплексного призначення, гідротехнічні захисні споруди, об`єкти інженерної інфраструктури загальнодержавних та міжгосподарських меліоративних систем (абз.20).

Відповідно до п. 24 ст. 5 Закону України "Про управління об`єктами державної власності" Кабінет Міністрів України затверджує перелік об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави.

На виконання п. 24 ст. 5 Закону України "Про управління об`єктами державної власності" Кабінетом Міністрів України прийнято ряд постанов:

1) №999 від 03.11.2010 "Про визначення критеріїв віднесення об`єктів державної власності до таких, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави", п. 1 якої установлено, що до об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави, належать суб`єкти господарювання державного сектору економіки (далі - підприємства), які відповідають одному або кільком таким критеріям, зазначеним у цьому пункті.

Підприємство вважається таким, що відповідає критеріям віднесення об`єктів державної власності до таких, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави, визначеним в абзацах другому - дев`ятому цього пункту, якщо зазначені умови є основним видом його діяльності і частка його продукції на ринку відповідних товарів в Україні становить не менш як 20 відсотків.

2) № 83 від 04.03.2015 "Про затвердження переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави", якою затверджено перелік підприємств - об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави.

Тобто, у розумінні підп. 2 ч. 2 ст. 3 Закону Закону №157-ІХ, в редакції чинній на момент звернення позивача з листами від 17.07.2020 та від 07.08.2020, надання відповідачем відповіді та розгляду справи в суді, не можуть бути об`єктами оренди гідротехнічні споруди та гідротехнічні захисні споруди, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави та включені до Переліку таких об`єктів.

Державне підприємство "Укрриба", на балансі якого знаходяться об`єкти оренди за спірним договором, у розумінні положень ст. 22 ГК України, є суб`єктом господарювання державного сектора економіки, що належить до сфери управління Державного агентства рибного господарства та не належить до об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави, так як підприємство не відповідає критеріям встановленим постановою КМУ від 03.11.2010 за №999 та не включено до Переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави, затверджених постановою КМУ від 04.03.2015 № 83. Докази, що ДП "Укрриба" є таким підприємством, в матеріалах справи відсутні.

У ч. 2 ст. 4 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" від 10.04.1992, що втратила чинність, та у ч. 2 ст. 3 Закону 157-ІХ визначено два види споруд за їх технічними характеристиками: гідротехнічні споруди та гідротехнічні захисні споруди.

Ч. 2 ст. 4 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" від 10.04.1992 не містить застережень щодо того, що не можуть бути об`єктами оренди об`єкти державної власності, які забезпечують виконання державою своїх функцій, забезпечують обороноздатність держави, її економічну незалежність, та об`єкти права власності Українського народу, майно, що становить матеріальну основу суверенітету України та перелік таких об`єктів, а тому законодавець для врегулювання питання оренди гідротехнічних споруд рибогосподарських технологічних водойм Законом України від 04.07.2013 вніс зміни у абз.19 ч. 2 ст. 4 Закону, доповнивши її текстом: водосховища та водогосподарські канали комплексного призначення, міжгосподарські меліоративні системи, гідротехнічні захисні споруди (крім гідротехнічних споруд рибогосподарської технологічної водойми).

Підтвердженням того, що об`єктами Договору оренди від 19.10.2017 є гідротехнічні споруди, які не були і не є захисними, свідчить спільний наказ Міністерства аграрної політики України та Фонду державного майна України від 06.05.2003 №126/752 "Про передачу гідротехнічних споруд", відповідно до якого до сфери управління Міністерства аграрної політики України та на баланс ДП "Укрриба" передані гідротехнічні споруди, включаючи ставкові рибоводні споруди та пов`язані з ними робочі машини і обладнання, а не захисні гідротехнічні споруди.

Окрім того, відповідно до пояснень третьої особи, п. 3.2 Статуту ДП "Укрриба" передбачено, що предметом діяльності підприємства є нагляд за технічною експлуатацією державного майна - гідротехнічних споруд рибогосподарських технологічних водойм, включаючи ставкові рибоводні споруди, що знаходиться на балансі Підприємства, а не захисних.

Таким чином, зазначені обставини, що встановлені на підставі наявних в матеріалах справи доказів, дають підстави дійти висновку про те, що рибогосподарські технологічні водойми ставків Матвіївці 1, Матвіївці 2, Піщатинці 1 не відносяться за своїми технічними характеристиками до захисних гідротехнічних споруд.

Поряд із цим, п. 4.1 розділу 4 Паспорту рибогосподарських технологічних водойм вбачається наявність у водоймах рибозахисних решіток (як способу захисту риб), що перебувають у задовільному стані. Також орендоване позивачем державне майно (гідротехнічні споруди) включає роздільні дамби, водонапуски, водовипуски, котрі забезпечують здійснення діяльності з розведення риби.

Таким чином, орендовані позивачем гідротехнічні споруди рибогосподарських технологічних водойм (трьох ставів) відносяться до другорядних гідротехнічних споруд (визначення згідно ДБН В.2.4-3:2010 "Гідротехнічні споруди. Основні положення"), оскільки є рибозахисними гідротехнічними спорудами, що входять до складу водозабору. Зазначене вбачається і з п. 4.1. Паспорту водойм.

Наведене, на переконання суду, свідчить про те, що орендовані позивачем гідротехнічні споруди, хоч і не є захисними, проте, виходячи з наведених вище та чинних станом на день розгляду спору в суді положень ч. 2 ст. 3 Закону, такі споруди не можуть бути об`єктом оренди згідно ч. 1 ст. 3 Закону №157-ІХ.

Матеріалами справи підтверджено та зазначено вище, що у відповідь на заяви позивача від 17.07.2020 та від 07.08.2020 про внесення змін до договору Регіональне відділення ФДМУ листом №18-12-01609 від 21.08.2020 повідомило ФОП Рарок М. А., що гідротехнічні споруди та гідротехнічні захисні споруди згідно Закону 157-ІХ не можуть бути об`єктом оренди, на що згодом додатково вказав Фонд державного майна України у листі №10-16-18982 від 22.09.2020.

На підставі наведеного, наказом Управління забезпечення реалізації повноважень у Тернопільській області №91 від 15.09.2020 «Щодо прийняття рішення про відмову у продовженні договору оренди» на підставі абз. 2 ч.1 ст. 19, абз. 2 ч. 1 ст. 7, абз. 20 п. 2 ч. 2 ст. 3 Закону №157-ІХ та Порядку №483 позивачу і було відмовлено у продовженні Договору оренди №1246 від 19.10.2017 на користування державним майном.

Вимогу позивача про зобов`язання внести зміни до договору, шляхом викладення у певній редакції у випадках, які допускають вирішення таких спорів судом, слід тлумачити як вимогу про визнання укладеним такого договору в судовому порядку у запропонованій позивачем редакції, що не суперечить способам захисту, визначеним п. 1 ч. 1 ст. 16 ЦК України, та відповідає способам захисту, визначеним ст. 20 ГК України.

За наслідками розгляду такої вимоги у резолютивній частині свого рішення суд, керуючись ч. 9 ст. 238 ГПК України, має зробити висновки про визнання укладеним договору у запропонованій позивачем редакції, виклавши текст редакції договору, яка за висновками суду відповідає вимогам законодавства та визнається судом укладеною, чи висновки про відмову у визнанні укладеним договору у запропонованій позивачем редакції.

Зобов`язання відповідача щодо внесення змін до договору визначено в силу закону - відповідно до ч. 2 ст. 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" від 10.04.1992 термін договору оренди не може бути меншим, ніж п`ять років, якщо орендар не пропонує менший термін.

Зазначене в цілому також узгоджується з ч. 7 ст. 179 ГК України щодо укладення господарських договорів за правилами, встановленими ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів (правова позиція, викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.05.2018 у справі №757/45133/15-ц та постанові Верховного Суду від 18.09.2020 у справі №916/1423/18).

Як вже зазначалось вище, зміни до договору оренди державного майна можуть бути внесені на підставі рішення суду, зокрема, за умови, що такі зміни вносяться з дотриманням визначеного законом про оренду порядку внесення змін до договору, який передбачає, що в такому випадку договір оренди повинен викладатися в новій редакції згідно з примірним договором оренди, затвердженим відповідно до ч. 1 ст. 16 Закону №157-ІХ.

Однак, при вирішенні даного спору матеріалами справи не підтверджено обставин викладення умов Договору оренди № 1246 в новій редакції, що свідчить про недотримання позивачем положень п. 125 Порядку передачі в оренду державного та комунального майна, а також ст. 16 Закону № 157-ІХ при зверненні до Орендодавця з пропозицією внесення відповідних змін.

З огляду на фактичні обставини справи, зважаючи на норми ч. 2 ст. 3 Закону №157-ІХ та відсутність доказів викладення умов договору оренди №1246 в новій редакції згідно з примірним договором оренди, затвердженим відповідно до ч. 1 ст. 16 Закону №157-ІХ, беручи до уваги те, що чинне законодавство не передбачає можливості вносити зміни в договір оренди в частині продовження договірних відносин на строк, який вже минув, в задоволенні позову в частині зобов`язання Регіонального відділення Фонду державного майна України по Івано-Франківській, Чернівецькій та Тернопільській областях внести зміни до Договору оренди індивідуально визначеного (нерухомого) майна №1246 від 19.10.2017, шляхом викладення п. 10.1 цього договору у новій редакції: "Цей договір укладено строком на 5 (п`ять) років, що діє з 19.10.2017 по 19.10.2022 включно, із можливістю подальшої пролонгації", суд відмовляє.

При вирішенні даного спору судом враховано правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 13.10.2021 у справі №921/604/20.

Ч. 4 ст. 236 ГПК України визначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Щодо позовних вимог в частині скасування нарахування сплати неустойки у розмірі подвійної ставки за користування майном за час прострочення, суд встановив таке.

Ст. 55 Конституції України передбачено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

За змістом статті 15 ЦК України право кожної особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу визначено ст. 16 цього Кодексу.

Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

При цьому під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України.

Ст. 16 ЦК України, положення якої кореспондуються з положеннями ст. 20 ГК України, встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути:

1) визнання права;

2) визнання правочину недійсним;

3) припинення дії, яка порушує право;

4) відновлення становища, яке існувало до порушення;

5) примусове виконання обов`язку в натурі;

6) зміна правовідношення;

7) припинення правовідношення;

8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди;

9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди;

10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Згідно з ч. 2 ст. 20 ГК України права та законні інтереси осіб захищаються шляхом:

визнання наявності або відсутності прав;

визнання повністю або частково недійсними актів органів державної влади та органів місцевого самоврядування, актів інших суб`єктів, що суперечать законодавству, ущемлюють права та законні інтереси суб`єкта господарювання або споживачів; визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом;

відновлення становища, яке існувало до порушення прав та законних інтересів суб`єктів господарювання;

припинення дій, що порушують право або створюють загрозу його порушення;

присудження до виконання обов`язку в натурі;

відшкодування збитків;

застосування штрафних санкцій;

застосування оперативно-господарських санкцій;

застосування адміністративно-господарських санкцій;

установлення, зміни і припинення господарських правовідносин;

іншими способами, передбаченими законом.

Отже, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб.

Наведена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 22.01.2019 у справі №912/1856/16, від 14.05.2019 у справі № 910/11511/18.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

У справі Європейський суд з прав людини "Белеш та інші проти Чеської Республіки" вказав, що право на справедливий судовий розгляд, що гарантується статтею 6 § 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, має здійснюватися відповідно до норм закону, що передбачають наявність у сторін судового розгляду ефективного судового захисту з метою захисту їх цивільних прав та обов`язків.

Ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право на доступ до правосуддя, а ст. 13 Конвенції (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний спосіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому під ефективним способом слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції. Так, у рішенні від 15.11.1996 у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі засоби правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань.

Крім того, Європейський суд указав на те, що за деяких обставин вимоги ст. 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Аналіз наведеного дає підстави для висновку, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Тобто, ефективний спосіб захисту має бути таким, що відповідає змісту порушеного права, та таким, що забезпечує реальне поновлення прав особи, за захистом яких вона звернулась до суду, відповідно до вимог законодавства.

Право особи на захист своїх цивільних прав та інтересів забезпечено законом (ст. 15 ЦК України), способи якого визначенні ст. 16 ЦК України та не є вичерпними. Водночас, відповідно до ст. 13 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини (Право на ефективний засіб юридичного захисту) кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

З огляду на це, мають бути вичерпані лише ті засоби правового захисту, які є ефективними.

Велика Плата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Правова позиція викладена у постанові Верховного суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду та у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18).

Здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ГПК України).

З аналізу наведених норм вбачається, що суд вправі застосувати виключно ті способи захисту, котрі прямо передбачені законом, договором або ті, які не передбачені, але є ефективними.

Однією з ознак ефективності способу захисту права є його самодостатність. Тобто, у разі виконання рішення суду, порушене (оспорене, невизнане) право має бути поновлено в повній мірі без додаткового повторного звернення до суду.

Проте, вимога позивача про скасування нарахування сплати неустойки у розмірі подвійної ставки за користування майном за час прострочення не передбачена ні законом, ні договором та ознакам ефективності не відповідає. Відповідно, в задоволенні даної частини позову суд також відмовляє.

Згідно з ст. 129 ГПК України витрати по сплаті судового збору суд покладає на позивача.

Керуючись ст. 4, 12, 14, 73-74, 76-79, 86, 123, 129, 232-233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

В И Р І Ш И В:

1. В позові відмовити.

2. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч. 1, 2 ст. 241 ГПК України).

Учасники справи, особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки, мають право подати апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції протягом двадцяти днів з дня його проголошення, в порядку визначеному ст. 256-257 ГПК України.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 01.05.2023

Суддя І.М. Гирила