ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

01.05.2023 Справа № 914/1334/23

Суддя Господарського суду Львівської області Гоменюк З.П., розглянувши

заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «БІЗНЕС ПОЗИКА», м.Київ

про видачу судового наказу за вимогою про стягнення з фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , Львівська область, м.Новояворівськ 23933,13 грн заборгованості за договором №156412-КС-002 про надання кредиту від 17.02.2022

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «БІЗНЕС ПОЗИКА» звернулось до Господарського суду Львівської області з заявою про видачу судового наказу з вимогою про стягнення з боржника - фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , заборгованості за договором №156412-КС-002 про надання кредиту від 17.02.2022 в розмірі 157705,88 грн., що складається з: суми прострочених платежів по тілу кредиту - 10000,00 грн та суми прострочених платежів по процентах - 13933,13 грн.

Обґрунтовуючи подану заяву, Товариство з обмеженою відповідальністю «БІЗНЕС ПОЗИКА» зазначає, що 17.02.2022 між ним та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 укладено договір про надання кредиту №156412-КС-002, шляхом обміну електронними повідомленнями, приймання (акцепту) умов, викладених в оферті (пропозиції) про укладення договору про надання кредиту, підписаний у порядку, визначеному ст.12 Закону України «Про електронну комерцію», відповідно до умов якого кредитодавець надає позичальнику грошові кошти у розмірі 10000,00 грн на засадах строковості, поворотності, платності, а позичальник зобов`язується повернути грошові кошти та сплатити проценти за користування кредитом. Сторонами погоджено, що кредит надається строком на 24 тижні, де першим днем є дата списання коштів з рахунку кредитодавця, а процентна ставка складає 1,07766643% за кожен день користування та є фіксованою.

Заявник вказує, що свої зобов`язання за договором про надання кредиту виконав у повному обсязі та надав позичальнику грошові кошти у розмірі 10000,00 грн. шляхом перерахування на банківську картку позичальника. У свою чергу, боржник взяті на себе зобов`язання належним чином не виконав, кошти не повернув, у зв`язку із чим у боржника станом на 27.03.2023 виникла заборгованість у розмірі 23933,13 грн, що складається з: суми прострочених платежів по тілу кредиту - 10000,00 грн та суми прострочених платежів по процентах - 13933,13 грн.

У своїй заяві Товариство з обмеженою відповідальністю «БІЗНЕС ПОЗИКА» просить стягнути з боржника витрати по сплаті судового збору в сумі 214,72 грн.

Дослідивши матеріали поданої заяви з додатками, суд дійшов висновку про відмову у видачі судового наказу, з огляду на наступне.

Положеннями ч.ч. 1-2 ст. 147 ГПК України передбачено, що судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 148 цього Кодексу. Із заявою про видачу судового наказу може звернутися особа, якій належить право вимоги.

Частиною 1 статті 148 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судовий наказ може бути видано тільки за вимогами про стягнення грошової заборгованості за договором, укладеним у письмовій (в тому числі електронній) формі, якщо сума вимоги не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Згідно з ч. 1 ст. 150 ГПК України заява про видачу судового наказу подається у письмовій формі та підписується заявником.

До заяви про видачу судового наказу додаються, зокрема, копія договору, укладеного в письмовій (в тому числі електронній) формі, за яким пред`явлено вимоги про стягнення грошової заборгованості; інші документи або їх копії, що підтверджують обставини, якими заявник обґрунтовує свої вимоги (п.п. 3-4 ч. 3 ст. 150 ГПК України).

Суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо, зокрема: заяву подано з порушеннями вимог статті 150 цього Кодексу; заявлено вимогу, яка не відповідає вимогам статті 148 цього Кодексу (п. 2-3 ч. 1 ст. 152 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 154 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає заяву про видачу судового наказу протягом п`яти днів з дня її надходження. Розгляд проводиться без судового засідання і повідомлення заявника і боржника.

За умовами ч. 2 ст. 154 Господарського процесуального кодексу України, за результатами розгляду заяви про видачу судового наказу суд видає відповідний наказ або постановляє ухвалу про відмову у видачі судового наказу.

Відповідно до ч. 2 ст. 152 Господарського процесуального кодексу України про відмову у видачі судового наказу суддя постановляє ухвалу на пізніше десяти днів з дня надходження до суду заяви про видачу судового наказу.

Заявник стверджує, що уклав з боржником Договір в електронній формі. На підтвердження вказаного долучив до заяви: пропозицію укладення договору про надання кредиту, прийняття (акцепт) пропозиції укласти договір про надання кредиту та Договір.

Заявник ствердив, що 17.02.202 між ним та ФОП ОСОБА_1 укладено договір №156412-КС-002 про надання кредиту (далі - договір) з використанням інформаційно-телекомунікаційних систем, дистанційно, в електронній формі, в порядку, передбаченому Законом України «Про електронну комерцію».

Як зазначено у заяві про видачу судового наказу, 17.02.2022 заявник направив боржнику пропозицію (оферту) укласти договір №156412-КС-002 про надання кредиту, а боржник 17.02.2022 прийняв (акцептував) пропозицію (оферту) щодо укладення зазначеного договору.

Вказані документи надані як електронні докази, проте в письмовій формі (роздруківки на паперових носіях).

Відповідно до ч.ч. 1-2 ст. 96 ГПК України, електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, яка містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема, електронні документи (в тому числі текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео- та звукозаписи тощо), веб-сайти (сторінки), текстові, мультимедійні та голосові повідомлення, метадані, бази даних й інші дані в електронній формі. Такі дані можуть зберігатися, зокрема на портативних пристроях (картах пам`яті, мобільних телефонах тощо), серверах, системах резервного копіювання, інших місцях збереження даних в електронній формі (в тому числі в мережі Інтернет).

Електронні докази подаються в оригіналі або в електронній копії, засвідченій електронним підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронні довірчі послуги». Законом може бути передбачено інший порядок засвідчення електронної копії електронного доказу.

Так, згідно з п. 12, 23 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про електронні довірчі послуги» електронний підпис - електронні дані, які додаються підписувачем до інших електронних даних або логічно з ними пов`язуються і використовуються ним як підпис; кваліфікований електронний підпис - удосконалений електронний підпис, який створюється з використанням засобу кваліфікованого електронного підпису і базується на кваліфікованому сертифікаті відкритого ключа.

Відповідно до статті 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа. Абзацом 2 статті 6 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» встановлено, що накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа.

Суд звертає увагу заявника, що роздруківка електронного доказу не може вважатись електронним документом (копією електронного документа) в розумінні положень ч. 1 ст. 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», тобто не може вважатися доказом, бо не містить електронного підпису, який є обов`язковим реквізитом електронного документа, оскільки у такому разі неможливо ідентифікувати відправника повідомлення і зміст такого документа не захищений від внесення правок і викривлення.

Відповідно статті 7 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» оригіналом електронного документа вважається електронний примірник документа з обов`язковими реквізитами, у тому числі з електронним підписом автора або підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронні довірчі послуги». Оригінал електронного документа повинен давати змогу довести його цілісність та справжність у порядку, визначеному законодавством; у визначених законодавством випадках може бути пред`явлений у візуальній формі відображення, в тому числі у паперовій копії.

Згідно з ч. 1-2 ст. 6 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», для ідентифікації автора електронного документа може використовуватися електронний підпис. Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа.

Частинами 3, 6 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

Згідно зі статтею 12 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» перевірка цілісності електронного документа проводиться шляхом перевірки електронного цифрового підпису.

Статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію» якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання:

- електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину;

- електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом;

- аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Таким чином, без накладеного електронного цифрового підпису електронний документ не може вважатися створеним і тому не може розглядатися судом як доказ.

Схожий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 28.12.2019 р. у справі № 922/788/19, від 19.01.2022 у справі №202/2965/19).

Водночас, заявником не було надано суду жодних належних та допустимих доказів, які підтверджували, що саме боржник підписав вказаний Договір шляхом накладення електронного цифрового підпису (у т.ч. роздруківка ЕЦП на паперовому носії договору, де вказано відповідний штрих-код та/або QR-код, із зазначенням ПІБ підписувача, №, дату нанесення, номер сертифіката підпису, тощо).

До заяви заявник додав правила про надання грошових коштів у кредит фізичним особам-підприємцям Товариством з обмеженою відповідальністю «БІЗНЕС ПОЗИКА» від 2021 року (далі - Правила).

Відповідно до п. 1.4.1. Правил, акцепт - відповідь заявника про повне та безумовне прийняття пропозиції (оферти) кредитодавця укласти договір в електронній формі. Акцепт здійснюється в Інформаційно-телекомунікаційній системі кредитодавця шляхом надсилання електронного повідомлення кредитодавцю, яке (таке електронне повідомлення) підписане шляхом використання Електронного підпису одноразовим ідентифікатором.

При поданні заявки заявник зобов`язаний вказати повні, точні та достовірні особисті дані, що необхідні для прийняття кредитодавцем рішення про можливість надання кредиту. У разі використання електронної автентифікації заявника за допомогою його даних в банку, де він обслуговується (BANKID), заявник зобов`язаний перевірити актуальність, повноту та точність таких даних та несе відповідальність за їх дійсність, достовірність (п. 2.10 Правил).

Згідно із п.п. 3.1.1. Правил, після отримання заявником від кредитодавця повідомлення про прийняте рішення щодо можливості надання кредиту в особистому кабінеті заявника відображається оферта, яка є пропозицією у розумінні ч. 4 ст. 11 Закону України «Про електрону комерцію» та, відповідно до ч. 5 ст.11 Закону України «Про електрону комерцію», включає умови, викладені у цих правилах, які є невід`ємною частиною договору. Після отримання заявником оферти заявнику надсилається одноразовий ідентифікатор.

За приписами п.п. 3.1.4 Правил, відповідь заявника/позичальника, якому адресована пропозиція укласти договір про надання кредиту, про повне та безумовне її прийняття (акцепт) надається шляхом надсилання електронного повідомлення кредитодавцю, підписаного в порядку, передбаченому ст. 12 Закону України «Про електрону комерцію».

Позичальник отримує підтвердження вчинення електронного правочину у формі електронного документа, у момент укладення договору (п.п. 3.1.5 Правил).

Згідно п.п. 3.1.7 Правил, укладаючи договір, кредитодавець та позичальник визнають усі документи (в тому числі договір про надання кредиту), підписані з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором, еквівалентним за значенням (з точки зору правових наслідків) документам у письмовій формі, підписаним власноруч, що відповідає положенням ст.11 Закону України «Про електрону комерцію».

Відтак, згідно Правил, Договір міг бути укладений в електронній формі, шляхом його підписання з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором.

Проте, належних, допустимих, достовірних доказів, які б підтверджували, що боржник підписав Договір з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором заявником до матеріалів заяви про видачу судового наказу не було долучено.

Натомість заявником надано суду Візуальну форму послідовності дій Клієнта щодо укладення Договору, складену заявником в односторонньому порядку та підписана представником ТОВ «БІЗНЕС ПОЗИКА», в якій зазначено: 17.02.2022 року відправлено в смс-повідомленні на номер телефону клієнта НОМЕР_1 одноразового ідентифікатора G-6489; акцептування клієнтом 17.02.2022 року умов оферти, шляхом надсилання Товариству акцепту та підписання договору одноразовим ідентифікатором G-6489 (дані в електронній формі у вигляді алфавітно цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти договір, та надсилаються іншій стороні цього договору); після укладення договору, Товариство 17.02.2022 року направило (розмістило) клієнту в ІТС підтвердження вчинення електронного правочину у формі електронного документа.

Разом із тим, доказів належності наведеного номеру телефону позичальнику фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1 матеріали заяви не містять.

Отже, у зазначеній візуальній формі послідовності дій клієнта заявник наводить ряд фактів, зокрема, щодо підписання Договору шляхом відправлення боржнику одноразового ідентифікатора, ведення його боржником. Однак жодних доказів, які підтверджували надсилання боржнику одноразового ідентифікатора, його введення боржником, а отже підписання і укладення Договору заявником надано не було.

Крім того, заявник посилається на те, що на виконання умов взятих на себе зобов`язань грошові кошти у сумі 10000,00 грн були перераховані ним на вказаний позичальником рахунок № НОМЕР_2 , на підтвердження чого надав платіжну інструкцію №494089926 від 17.02.2022. Матеріали справи не містять жодних доказів того, що номер банківської картки № НОМЕР_2 належить боржнику, оскільки долучена роздруківки анкети клієнта від 27.03.2023 року також не містить ні електронного підпису боржника, ні доказів її підписання шляхом використання одноразового ідентифікатора останнім. Анкета клієнта, сформована і одноособово підписана представником ТзОВ «БІЗНЕС ПОЗИКА» не може бути належним доказом, що підтверджує вказану обставину.

Однак, ні в умовах Договору, ні в оферті (пропозиції) про укладання Договору про надання кредиту, ні в прийнятті (акцепті пропозиції (оферти) щодо укладення Договору №156412-КС-002 про надання кредиту від 17.02.2022 року не містяться дані про рахунок позичальника, на який будуть перераховані грошові кошти, зокрема номер банківської картки ФОП ОСОБА_1 , а також рахунок товариства на який боржник зобов`язаний повернути грошові кошти.

Слід також зазначити, що долучені до заяви документи складені заявником одноособово; відсутні докази направлення наданих заявником документів боржникові; відсутні будь-які докази підписання цих документів боржником.

Отже, Товариство з обмеженою відповідальністю «БІЗНЕС ПОЗИКА» не надало доказів, які б підтвердили волевиявлення боржника на укладення кредитного договору №156412-КС-002 від 17.02.2022 в електронній формі та відповідно підписання такого.

Крім того, суд вважає за необхідне зазначити, що заявник не надав згоди боржника на обробку його персональних даних; згоди на укладення кредитного договору шляхом використання ідентифікатора та доказів на підтвердження того, що номер телефону, з якого використано ідентифікатор, та банківський рахунок, зазначений в односторонній анкеті, належить боржникові; належних доказів, які б підтвердили перерахування боржнику коштів у кредит (платіжне доручення, меморіальний ордер тощо) або виписки про рух коштів.

Таким чином, як вбачається із заяви про видачу судового наказу та доданих до неї документів, до вказаної заяви заявником не додано усіх достатніх, належних та допустимих доказів, що б підтверджували обставини, якими заявник обґрунтовує свої вимоги, а саме доказів укладення електронного Договору №156412-КС-002 про надання кредиту від 17.02.2022 року між ТзОВ «БІЗНЕС ПОЗИКА» та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 та відповідно виникнення у заявника права вимоги до боржника саме за цим договором, що не відповідає вимогам ст. 150 Господарського процесуального кодексу України.

Згідно з ч. 2 ст. 12 ГПК України наказне провадження призначене для розгляду справ за заявами про стягнення грошових сум незначного розміру, щодо яких відсутній спір або про його наявність заявнику невідомо.

Наявність спору про право вирішується судом у кожному конкретному випадку, виходячи із характеру та обґрунтованості заявленої матеріально-правової вимоги і документів, доданих до заяви.

Наявність спору можна встановити відсутністю документів, що підтверджують наявність суб`єктивного права у заявника; документів, що підтверджують порушення суб`єктивного права або документів, що підтверджують виникнення права вимоги.

Тобто, Господарський процесуальний кодекс України передбачає можливість задоволення заяви про видачу судового наказу за умови безспірності вимог, відповідно, заявник, крім іншого, має додати документи, що вказують на правильність та безспірність грошових сум.

Згідно з ч. 1 ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

При цьому достовірними доказами є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 78 ГПК України).

Відповідно до п. 1 та п. 8 ч. 1 ст. 152 ГПК України суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо заяву подано з порушенням вимог статті 150 цього Кодексу, якщо із поданої заяви не вбачається виникнення або порушення права грошової вимоги, за якою заявником подано заяву про видачу судового наказу.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає за необхідне відмовити Товариству з обмеженою відповідальністю «БІЗНЕС ПОЗИКА» у видачі судового наказу про стягнення з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 в сумі 23933,13 грн.

Крім того, відмова судом у видачі судового наказу не позбавляє заявника права звернутися до суду у позовному провадженні до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 .

При цьому, суд зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 153 ГПК України відмова у видачі судового наказу з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 8, 9 частини першої статті 152 цього Кодексу, не є перешкодою для повторного звернення з такою самою заявою в порядку, встановленому цим розділом, після усунення її недоліків.

Згідно ч. 2 ст. 151 ГПК України у разі відмови у видачі судового наказу або у разі скасування судового наказу внесена сума судового збору стягувачу не повертається. У разі пред`явлення стягувачем позову до боржника у порядку позовного провадження сума судового збору, сплаченого за подання заяви про видачу судового наказу, зараховується до суми судового збору, встановленої за подання позовної заяви.

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 147, 148, 150, 152, 153, 154, 175, 234 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

1. Відмовити Товариству з обмеженою відповідальністю «БІЗНЕС ПОЗИКА» у видачі судового наказу про стягнення з боржника: Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 суми боргу в розмірі 23933,13 грн.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її підписання та може бути оскаржена у строки та в порядку, встановлені ст. ст. 255, 256 ГПК України.

Інформацію про справу можна отримати за такою веб-адресою: http://court.gov.ua/fair/sud5015.

Суддя Гоменюк З.П.