УХВАЛА

м. Київ

03.04.2023Справа № 910/2161/22
За заявою ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 )

про неплатоспроможність

Суддя Яковенко А.В.

Представники учасників: не з`явилися.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) звернувся до суду із заявою про відкриття провадження у справі про свою неплатоспроможність в порядку Книги четвертої Кодексу України з процедур банкрутства.

Відповідно до статті 113 Кодексу України з процедур банкрутства провадження у справах про неплатоспроможність боржника - фізичної особи, фізичної особи - підприємця здійснюється в порядку, визначеному цим Кодексом для юридичних осіб, з урахуванням особливостей, встановлених цією Книгою.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.05.2022 заяву ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) про відкриття провадження у справі про неплатоспроможність залишено без руху. Встановлено строк п`ять днів з дня вручення цієї ухвали ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) на усунення недоліків заяви про відкриття провадження у справі про неплатоспроможність. Встановлено ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) спосіб усунення недоліків заяви про відкриття провадження у справі про неплатоспроможність шляхом надання: - декларації про майновий стан боржника у справі про неплатоспроможність за 2019-2021 роки, привівши їх у відповідність до наказу Міністерства юстиції України від 21.08.2019 №2627/5 з зазначеннями відомостей про членів сім`ї; - доказів звернення заявника до відповідних офіційних джерел щодо отримання інформації про членів сім`ї, яка необхідна йому була для заповнення розділу ІІ та ІІІ декларацій про майновий стан боржника у справі про неплатоспроможність; - відомостей про реєстрацію місця проживання станом на момент подання заяви; - відомостей від державних органів та установ, які здійснюють облік та реєстрацію майна, зокрема витягів від державних реєстраторів заборон рухомого та нерухомого майна, державного реєстру речових прав на нерухоме майно; - проект плану реструктуризації.

15.06.2022 до Господарського суду м. Києва надійшло клопотання ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) про усунення недоліків, встановлених ухвалою Господарського суду від 16.05.2022.

14.07.2022 до суду надійшла заява боржника із пропозицією кандидатури арбітражного керуючого Вудуд Гаррі Ігоровича для призначення керуючим реструктуризацією.

Ухвалою Господарського суд міста Києва від 09.08.2022 заяву ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) про відкриття провадження у справі про неплатоспроможність прийнято та призначено підготовче засідання на 19.09.2022.

19.09.2022 до суду надійшла заява арбітражного керуючого Вудуда Г.І. про участь у справі про неплатоспроможність.

19.09.2022 до Господарського суду м. Києва надійшла заява арбітражного керуючого Вудуда Г.І. про розгляд справи без його участі.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 19.09.2022 відкрито провадження у справі про неплатоспроможність фізичної особи ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ). Введено процедуру реструктуризації боргів боржника. Введено мораторій на задоволення вимог кредиторів. Здійснено оприлюднення на офіційному веб-сайті Вищого господарського суду України повідомлення про відкриття провадження у справі про неплатоспроможність фізичної особи ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) за номером 69308 від 27.09.2022р. Призначено керуючим реструктуризацією фізичної особи ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) арбітражного керуючого Вудуда Гаррі Ігоровича (свідоцтво про право на здійснення діяльності арбітражного керуючого від 15.07.2013 № 1462). Визначено дату проведення попереднього судового засідання на 21.11.2022 р.

18.10.2022 до Господарського суду м. Києва надійшла заява ОСОБА_2 з грошовими вимогами до боржника на суму 11 000,00 грн.

18.10.2022 до Господарського суду м. Києва надійшла заява ОСОБА_3 з грошовими вимогами до боржника на суму 2 923 328,04 грн.

18.10.2022 до Господарського суду м. Києва надійшла заява ОСОБА_4 з грошовими вимогами до боржника на суму 135 000,00 грн.

25.10.10.2022 до Господарського суду м. Києва надійшла заява Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк "Укргазбанк" з грошовими вимогами до боржника на суму 15 987 544,42 грн.

Ухвалами Господарського суду міста Києва від 16.11.2022 вказані заяви прийнято та призначено до розгляду у попередньому засідання на 21.11.2022.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 21.11.2022 відкладено попереднє засідання на 11.01.2023.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 11.01.2023 відкладено попереднє засідання на 27.02.2023

27.02.2023 до суду надійшла уточнена заява Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Укргазбанк» із грошовими вимогами до боржника на суму 15 987 544,42 42 грн.

Судове засідання, призначене на 27.02.2023, не відбулось у зв`язку з перебуванням судді Яковенко А.В. на лікарняному.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 06.03.2023 призначено розгляд справи у попередньому засіданні на 03.04.2023.

28.03.2023 до суду надійшов звіт керуючого реструктуризацією арбітражного керуючого Вудуда Г.І. про надіслане кредитору повідомлення про результати розгляду грошових вимог.

28.03.2023 до Господарського суду м. Києва надійшла заява про визнання бездіяльності сторони у справі зловживанням правом та вжиття заходів процесуального примусу.

У судове засідання, призначене на 03.04.2023, представники учасників провадження у справі та заявлених кредиторів не з`явилися, хоча про дату, час і місце його проведення були повідомлені належним чином.

У відповідності до ч. 1 ст. 122 Кодексу України з процедур банкрутства подання кредиторами вимог до боржника та їх розгляд керуючим реструктуризацією здійснюється в порядку, визначеному цим Кодексом для юридичних осіб.

Відповідно до ст. 45 Кодексу України з процедур банкрутства конкурсні кредитори за вимогами, що виникли до дня відкриття провадження у справі про банкрутство, зобов`язані подати до господарського суду письмові заяви з вимогами до боржника, а також документи, що їх підтверджують, протягом 30 днів з дня офіційного оприлюднення оголошення про відкриття провадження у справі про банкрутство.

Відлік строку на заявлення грошових вимог кредиторів до боржника починається з дня офіційного оприлюднення оголошення про відкриття провадження у справі про банкрутство.

Майнові вимоги кредиторів до боржника мають бути виражені в грошових одиницях і заявлені до господарського суду в порядку, встановленому цією статтею. Копії відповідних заяв та доданих до них документів кредитори надсилають боржнику та розпоряднику майна.

Відповідно до ч. 2 ст. 47 Кодексу України з процедур банкрутства у попередньому засіданні господарський суд розглядає всі вимоги кредиторів, що надійшли протягом строку, передбаченого частиною першою статті 45 цього Кодексу, у тому числі щодо яких були заперечення боржника або розпорядника майна.

Відповідно до ч. 4 ст. 122 Кодексу України з процедур банкрутства в ухвалі за результатами попереднього засідання суду, зокрема, зазначаються: 1) обов`язок керуючого реструктуризацією провести збори кредиторів, які мають відбутись не пізніше 14 днів з дня постановленої ухвали; дата засідання господарського суду, яке має відбутись не пізніше 60 днів з дня постановлення такої ухвали, на якому буде розглянуто погоджений кредиторами план реструктуризації боргів або прийнято рішення про перехід до процедури погашення боргів чи про закриття провадження у справі.

Статтею 133 Кодексу України з процедур банкрутства встановлено, що витрати, пов`язані з провадженням у справі про неплатоспроможність (витрати на оплату судового збору, сплату винагороди і відшкодування витрат арбітражного керуючого, пов`язаних з виконанням ним своїх повноважень, оплату послуг спеціалістів для проведення оцінки майнових об`єктів, що підлягають продажу, а також витрати на проведення аукціону), відшкодовуються у повному обсязі до задоволення вимог кредиторів.

Вимоги кредиторів за зобов`язаннями боржника, забезпеченими заставою майна фізичної особи, задовольняються за рахунок такого майна.

Кошти, отримані від продажу майна банкрута, що є предметом забезпечення, після покриття витрат, пов`язаних з утриманням, збереженням та продажем цього майна, та сплати додаткової винагороди арбітражного керуючого відповідно до положень статті 30 цього Кодексу використовуються виключно для задоволення вимог кредитора за зобов`язаннями, які таке майно забезпечує.

Вимоги кредиторів, включені до реєстру вимог кредиторів, задовольняються у такій черговості:

1) у першу чергу задовольняються вимоги до боржника щодо сплати аліментів, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи, сплати страхових внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне та інше соціальне страхування;

2) у другу чергу задовольняються вимоги щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів) та проводяться розрахунки з іншими кредиторами;

3) у третю чергу сплачуються неустойки (штраф, пеня), внесені до реєстру вимог кредиторів.

Так, за наслідками дослідження заяви кредитора з грошовими вимогами до боржника, визнанню кредиторами фізичної особи ОСОБА_1 підлягають:

ОСОБА_4

Заява ОСОБА_4 із грошовими вимогами до боржника у розмірі 135 000,00 грн. надійшла до суду 18.10.2022 та обґрунтована наступним.

01.12.2021 ОСОБА_1 власноручно написано розписку про отримання грошових коштів від ОСОБА_4 у розмірі 135 000,00 грн., які він зобов`язався повернути у строк до 31.12.2022. У розписці також вказано, що у випадку прострочення виконання грошового зобов`язання ОСОБА_1 зобов`язався сплатити штраф у розмірі 20 000,00 грн.

В обумовлений у розписці строк ОСОБА_1 запозичені грошові кошти не повернув, чим порушив взяте на себе зобов`язання з повернення позики у розмірі 135 000,00 грн., що зумовило звернення ОСОБА_4 із даною заявою до суду.

Арбітражним керуючим вимоги ОСОБА_4 визнані в повному обсязі.

Відповідно до ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно зі ст. 1047 ЦК України Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, договір позики є двостороннім правочином. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Таким чином, позикодавець та позичальник є сторонами договору позики. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг, оскільки саме факт передання коштів повинен бути підтверджений розпискою позичальника (частина друга статті 1047 ЦК України).

Отже, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Тому, досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суди для визначення факту укладення договору, його умов та його юридичної природи повинні виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Саме такий правовий висновок про застосування статей 1046, 1047 ЦК України міститься в постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63 цс13.

Збоку боржника заперечень щодо заявлених кредитором вимог у розмірі 135 000,00 грн. або щодо факту отримання коштів за розпискою від 01.12.2021 не надходило.

Зважаючи на встановлені судом фактичні обставини справи, ОСОБА_4 підлягає визнанню кредитором боржника на суму 135 000,00 грн. боргу, з віднесенням до другої черги задоволення.

Поряд з вищеописаною заборгованістю, визнанню також підлягають судові витрати кредитора у розмірі 4 962,00 грн.

ОСОБА_2

Заява ОСОБА_2 із грошовими вимогами до боржника у розмірі 110 000,00 грн. надійшла до суду 18.10.2022 та обґрунтована наступним.

28.11.2021 ОСОБА_1 власноручно написано розписку про отримання грошових коштів від ОСОБА_2 у розмірі 110 000,00 грн., які він зобов`язався повернути у строк до 31.12.2022. У розписці також вказано, що у випадку прострочення виконання грошового зобов`язання ОСОБА_1 зобов`язався сплатити штраф у розмірі 15 000,00 грн.

В обумовлений у розписці строк ОСОБА_1 запозичені грошові кошти не повернув, чим порушив взяте на себе зобов`язання з повернення позики у розмірі 110 000,00 грн., що зумовило звернення ОСОБА_2 із даною заявою до суду.

Арбітражним керуючим вимоги ОСОБА_2 визнані в повному обсязі.

Відповідно до ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно зі ст. 1047 ЦК України Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, договір позики є двостороннім правочином. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Таким чином, позикодавець та позичальник є сторонами договору позики. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг, оскільки саме факт передання коштів повинен бути підтверджений розпискою позичальника (частина друга статті 1047 ЦК України).

Отже, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Тому, досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суди для визначення факту укладення договору, його умов та його юридичної природи повинні виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Саме такий правовий висновок про застосування статей 1046, 1047 ЦК України міститься в постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63 цс13.

Збоку боржника заперечень щодо заявлених кредитором вимог у розмірі 110 000,00 грн. або щодо факту отримання коштів за розпискою від 28.11.2021 не надходило.

Зважаючи на встановлені судом фактичні обставини справи, ОСОБА_2 підлягає визнанню кредитором боржника на суму 110 000,00 грн. боргу, з віднесенням до другої черги задоволення.

Поряд з вищеописаною заборгованістю, визнанню також підлягають судові витрати кредитора у розмірі 4 962,00 грн.

При цьому, судом враховані обставини того, що кредитором у поданій заяві від 17.10.2022 допущено технічну описку у прохальній частині, де зазначено суму кредиторських вимог у розмірі 11 000,00 грн., оскільки ОСОБА_2 у клопотанні про усунення недоліків від 11.11.2022 у прохальній частині вказано заявлений розмір вимог у сумі 110 000,00 грн., що кореспондується із змістом самої заяви, а також долученої розписки.

ОСОБА_5

Заява ОСОБА_5 із грошовими вимогами до боржника у розмірі 2 923 328,04 грн. надійшла до суду 18.10.2022 та обґрунтована наступним.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 16.05.2012 у справі № 22-2690/5403/2012 задоволено частково апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства акціонерний банк «Укргазбанк». Задоволено частково апеляційну скаргу ОСОБА_1 . Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 24 січня 2012 року скасовано та ухвалено нове наступного змісту: Стягнути із ОСОБА_5 на користь Публічного акціонерного товариства акціонерного банку «Укргазбанк» заборгованість за кредитним договором № 171/2008 від 04.08.2008 року в сумі 107 167, 19 дол. США та 122 118, 81 грн, а саме: заборгованість по кредиту, що підлягає достроковому стягненню в сумі 71 050, 00 дол. США; заборгованість по кредиту прострочену в сумі 10 101, 11 дол. США; заборгованість по процентах поточну в сумі 1 021, 53 дол. США; заборгованість по процентах прострочену в сумі 24 994, 55 дол. США; пеню за несвоєчасну сплату процентів в сумі 36 205, 47 грн; пеню за несвоєчасне погашення кредиту в сумі 85 913, 34 грн. Стягнути із ОСОБА_1 штраф за порушення умов п. 4.2 договору іпотеки в сумі 5 000, 00 грн. В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 171/2008 від 04 серпня 2008 року в сумі 107 167, 19 доларів США та 127 118, 81 грн, яка складається з: заборгованості по кредиту прострочену в сумі 10 101, 11 дол. США; заборгованості по процентах поточну в сумі 1 021, 53 дол. США; заборгованості по процентах прострочену в сумі 24 994, 55 дол. США; пені за несвоєчасну сплату процентів в сумі 36 205, 47 грн; пені за несвоєчасне погашення кредиту в сумі 85 913, 34 грн., в межах вартості предмета іпотеки звернути стягнення на предмет іпотеки - двокімнатну квартиру загальною площею 45,90 кв.м., жилою площею 29,80 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить на праві власності ОСОБА_5 та ОСОБА_1 в рівних долях на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого Дніпровською у м. Києві державною адміністрацією21 лютого 2002 року згідно з розпорядженням №57-42 від 21 лютого 2002 року, зареєстрованого в Комунальному підприємстві «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна» 12 березня 2002 року, запис в реєстровій книзі за реєстровим № 1129, шляхом продажу з прилюдних торгів з початковою ціною 90 % від вартості предмету іпотеки, визначеної суб`єктом оціночної діяльності відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» з дотриманням вимог Закону України «Про іпотеку». Стягнути із ОСОБА_5 на користь ПАТ «Укргазбанк» судові витрати у розмірі 910 ,00 грн. Стягнути із ОСОБА_1 судові витрати на користь ПАТ «Укргазбанк» у розмірі 910, 00 грн.

Заявник вказує, що у кредитора ПАТ АБ «Укргазбанк» виникає можливість стягнення заборгованості як із ОСОБА_5 , так і з його сина ОСОБА_1 , відносно якого було відкрито провадження у справі про неплатоспроможність.

На думку ОСОБА_5 , у разі задоволення вимог ПАТ АТ «Укргазбанк» повністю або частково це може призвести до суттєвого погіршення умов його життя, оскільки він мешкає у спільному приміщенні квартири із своїм сином ОСОБА_1 та не матиме можливості погашати заборгованість перед ПАТ АБ «Укргазбанк», так само як і ризикує втратити належне мені майно, яке до того ж є його єдиним житлом.

У зв`язку з наведеним, ОСОБА_5 заявлено грошові вимоги до боржника ОСОБА_1 на загальну суму 2 923 328,04 грн. у зв`язку із оформленням кредитного договору № 171/2008 від 04.08.2008, стороною якого він є.

Згідно зі ст. 1 Кодексу України з процедур банкрутства грошове зобов`язання - зобов`язання боржника сплатити кредитору певну грошову суму відповідно до цивільно-правового правочину (договору) та на інших підставах, передбачених законодавством України. До грошових зобов`язань належать також зобов`язання щодо сплати податків, зборів (обов`язкових платежів), страхових внесків на загально-обов`язкове державне пенсійне та інше соціальне страхування; зобов`язання, що виникають внаслідок неможливості виконання зобов`язань за договорами зберігання, підряду, найму (оренди), ренти тощо та які мають бути виражені у грошових одиницях. До складу грошових зобов`язань боржника, у тому числі зобов`язань щодо сплати податків, зборів (обов`язкових платежів), страхових внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне та інше соціальне страхування, не включаються неустойка (штраф, пеня) та інші фінансові санкції, визначені на дату подання заяви до господарського суду, а також зобов`язання, що виникли внаслідок заподіяння шкоди життю і здоров`ю громадян, зобов`язання з виплати авторської винагороди, зобов`язання перед засновниками (учасниками) боржника - юридичної особи, що виникли з такої участі. Склад і розмір грошових зобов`язань, у тому числі розмір заборгованості за передані товари, виконані роботи і надані послуги, сума кредитів з урахуванням відсотків, які зобов`язаний сплатити боржника, визначаються на день подання до господарського суду заяви про відкриття провадження у справі про банкрутство, якщо інше не встановлено цим Кодексом. При поданні заяви про відкриття провадження у справі про банкрутство розмір грошових зобов`язань визначається на день подання до господарського суду такої заяви.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Згідно зі ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 1 статті 526 Цивільного кодексу України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно зі ст. 1 Кодексу України з процедур банкрутства грошове зобов`язання - зобов`язання боржника сплатити кредитору певну грошову суму відповідно до цивільно-правового правочину (договору) та на інших підставах, передбачених законодавством України. До грошових зобов`язань належать також зобов`язання щодо сплати податків, зборів (обов`язкових платежів), страхових внесків на загально-обов`язкове державне пенсійне та інше соціальне страхування; зобов`язання, що виникають внаслідок неможливості виконання зобов`язань за договорами зберігання, підряду, найму (оренди), ренти тощо та які мають бути виражені у грошових одиницях. До складу грошових зобов`язань боржника, у тому числі зобов`язань щодо сплати податків, зборів (обов`язкових платежів), страхових внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне та інше соціальне страхування, не включаються неустойка (штраф, пеня) та інші фінансові санкції, визначені на дату подання заяви до господарського суду, а також зобов`язання, що виникли внаслідок заподіяння шкоди життю і здоров`ю громадян, зобов`язання з виплати авторської винагороди, зобов`язання перед засновниками (учасниками) боржника - юридичної особи, що виникли з такої участі.

З огляду на те, що заявником не наведено жодних підстав та не надано суду доказів на підтвердження заявленої заборгованості боржника, суд відмовляє ОСОБА_5 у визнанні кредитором боржника на суму 2 923 328,04 грн.

Публічне акціонерне товариство Акціонерний банк «Укргазбанк»

Заява Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Укргазбанк» про визнання кредитором ОСОБА_1 на суму 15 987 544,42 грн. обґрунтована наступним.

04.08.2008 між АБ «УКРГАЗБАНК» та ОСОБА_5 укладено кредитний договір №171/2008 (надалі - Кредитний договір) на строк з 04 серпня 2008 року по 03 серпня 2028 року.

В рахунок забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором. 04.08.2008 року між Банком, ОСОБА_5 та ОСОБА_1 укладено договір іпотеки, відповідно до умов якого в іпотеку Банку передано нерухоме майно: двокімнатна квартира, загальною площею 45.9 м. кв.. житловою площею 29.8 кв. м.. що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Нерухоме майно належить ОСОБА_5 та ОСОБА_1 в рівних частинах.

16.05.2012 року Рішенням Апеляційного суду м. Києва (надалі - Рішення суду стягнуто на користь Банку заборгованість з ОСОБА_5 в загальному розмірі 107 167,19 дол. США та 122 118,81 грн. та в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №171/2008 звернуто стягнення на предмет іпотеки, що належить на праві власності ОСОБА_5 , ОСОБА_1 в рівних долях.

Станом на сьогоднішній день Рішення суду не виконано, а на виконанні у приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Кісельової В.В. тривають виконавчі провадження:

Станом на сьогоднішній день, у приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Кісельової В.В. на примусовому виконані знаходиться виконавче провадження відносно боржника ОСОБА_1 № ВП 64129987 про звернення стягнення на предмет іпотеки. Боржник: ОСОБА_6 . 23.08.2022 виконавче провадження зупинене у зв`язку з прийняттям Господарським судом м. Києва заяви про відкриття провадження про неплатоспроможність боржника ОСОБА_7 .

В рамках примусового виконання рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки, відносно заставного майна було проведено наступні дії:

- 18.01.2021 - проведено опис

- 20.10.2021 - проведено оцінку іпотечного майна. Згідно висновку суб`єкта оціночної діяльності - Товариство з обмеженою відповідальністю «Спецюст» від 20.10.2021 року вартість 1/2 частини житлової квартири загальною площею 45.9 м.кв. становить 595 650,00 грн. Таким чином загальна вартість майна складає 1 191 300,00 грн.

26.05.2022 - не відбулись 3 торги з реалізації іпотечного майна.

За змістом ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

За умовами п. 3.3.4 Кредитного договору Позичальник зобов`язався сплачувати проценти за користування кредитом щомісячно не пізніше 10-го числа місяця наступного за місяцем користування кредитом (окрім останнього місяця користування кредитом та в день закінчення строку, на який надано кредит, у відповідності з п.1.1 та/або 1.6 цього договору, а також в день дострокового погашення заборгованості по кредиту, в тому числі у зв`язку з порушенням виконання умов цього договору, або в день дострокового розірвання цього договору з урахуванням п. 4.1 цього договору, сплачувати комісію за обслуговування кредиту згідно п.1.3 цього договору та проценти за користування кредитом, виходячи з процентної ставки, зазначеної в п.1.1. цього договору на рахунки №03.840(980) відкритих у Дарницькому відділенні №51 ВАТ АБ «Укргазбанк». МФ0320478.

У разі виникнення необхідності сплати щомісячної комісії за обслуговування кредит)' та процентів за користування кредитом майбутніх періодів, надавати до Банку заяву у відповідності до п.3.1.1.1 цього договору для направлення коштів, в строки обумовлені п. 3.3.4 цього договору, в першу чергу, для оплати заборгованості по нарахованим комісіям, потім заборгованості по процентам за кредит.

У разі виникнення простроченої заборгованості за простроченим кредитом сплачувати проценти за користування кредитом виходячи з процентної ставки, встановленої п.3.1.10 цього договору, починаючи з дня виникнення простроченої заборгованості за кредитом та пеню у розмірі 0.1% від суми простроченої заборгованості за кожен день прострочення.

Відповідно до п. 3.1.7. Кредитного договору. Банк зобов`язався, зокрема, нараховувати проценти за зобов`язаннями Позичальника за період з дня одержання кредиту до дня його погашення, враховуючи перший день видачі кредиту та не враховуючи останній день користування кредитом. Проценти нараховувати на затишок заборгованості за кредитом.

Згідно з п. 3.1.9. Кредитного договору, у разі ненадходження платежів від Позичальника у встановлені дійсним договором строки суми непогашених у строк платежів визнавати їх простроченими та наступного банківського дня перераховувати на рахунки простроченої заборгованості.

Тобто, нарахування процентів за Кредитним договором до дня його погашення не суперечить погодженим Сторонами умовам договору та відповідає положенням частини 1 статті 1048 Цивільного кодексу України, відповідно до якої, розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.01.2021 по справі № 522/1528/15-ц зробила наступні правові висновки:

«Велика Палата Верховного Суду відступає від висновку, сформульованого в Постанові ВП ВС від 31.10.2018 по справі № 202 4494 16-ц (№ в СДРСР 77720972), згідно з яким наявність рішення суду про стягнення кредитної заборгованості саме по собі свідчить про закінчення строку дії договору: на правовідносини, які виникають після ухвалення рішення про стягнення заборгованості, порука не поширюється, якщо інше не встановлене договором поруки. Велика Палата Верховного Суду вважає, що наявність рішення суду про стягнення кредитної заборгованості свідчить, що суд дійшов висновку про те. що строк виконання зобов`язання настав, причому саме за тією вимогою, яку задоволено судом, та встановив наявність обов 'язку відповідача (відповідачів) сплатити заборгованість. Рішення суду про стягнення заборгованості, у тому числі з поручителя, не змінює змісту у відповідного правовідношенпя - характер та обсяг прав і обов`язків сторін залишаються незмінними, додається лише ознака безпосередньої можливості примусового виконання. До моменту здійснення такого виконання або до припинення зобов`язання після ухвалення судового рішення з інших підстав (наприклад, унаслідок зарахування зустрічних однорідних вимог) відповідне зобов`язання продовжує існувати. Отже, саме по собі набрання законної сили рішенням суду про стягнення з боржника або поручителя заборгованості за кредитним договором не змінює та не припиняє ані кредитного договору, ані відповідного договору поруки, доки не виникне договірна чи законна підстава для такого припинення».

Таким чином, згідно з вказаним висновком Великої Палати Верховного Суду за наслідком ухвалення судового рішення, зобов`язання, за кредитним договором та договором поруки не трансформуються в охоронні. Такі зобов`язання продовжують існувати в передбаченому відповідним договором обсязі (зокрема, щодо сплати процентів за користування кредитом, передбачених договором неустойки тощо).

Відповідно до п. 5.3. Кредитного договору, за порушення строків повернення кредит) та/або сплати процентів за користування кредитом. Позичальник зобов`язаний сплатити Банку пеню в розмірі 0.1% від суми невиконаного зобов`язання за кожен день прострочення

платежу від дня виникнення такої прострочки до повного погашення заборгованості, але в межах строків позовної давності.

Відповідно до ст. 525 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 статті 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Статтею 610 Цивільного кодексу України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання, настають правові наслідки, встановлені договором або законом (ст. 611 ЦК України).

Згідно ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, передбачені ст.611 Цивільного кодексу України.

За змістом ч. 1 ст. 1046 ЦК за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

На підставі ст.1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до частини 2 статті 1054 ЦК України, до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Стаття 1048 ЦК України передбачає, шо позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів. їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Зобов`язання припиняється на підставах, встановлених договором або законом (ч. 1 ст. 598 ЦК). Ці підстави зазначені в статтях 599, 600, 601, 604-609 ЦК України, в яких не передбачено такої підстави припинення зобов`язання, як ухвалення судом рішення про задоволення вимог кредитора.

За відсутності інших підстав, передбачених договором або законом, зобов`язання припиняється його виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України).

Відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум. передбачених статтею 625 цього Кодексу за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право про стягнення 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

Аналогічна позиція викладена у висновках Великої Палати Верховного суду в Постанові від 08.11.2019 р. по справі № 127/15672/16-ц, Касаційного господарського суду складі Верховного Суду, викладеними у постановах від 10 та 27 квітня 2018 року у справах №910/16945/14 та № 908/1394/17, від 16 листопада 2018 року у справі № 918/117/18, від 30 січня 2019 року у справах № 905/2324/17 та № 922/175/18, від 13 лютого 2019 року у справі № 924/312/18, про те, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

Також, умовами Кредитного договору (пункти 3.3.12 - 3.3.15) та договору іпотеки (п.3.3.4) передбачено обов`язок іпотекодавця на період дії дійсного договору застрахувати заставлене майно на його повну вартість за власний рахунок. В разі порушення обов`язку щодо страхування предмету іпотеки п. 4.2 договору іпотеки передбачено, що іпотекодавець сплачує на користь іпотекодержателя штраф в розмірі 5% від заставної вартості предмета іпотеки.

Рішенням Другого сенату Конституційного Суду України від 22.06.2022 у справі № 3-188/2020(455/20) за конституційною скаргою Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» щодо відповідності Конституції України (конституційності) припису першого речення частини першої статті 1050 Цивільного кодексу України визнано таким, що відповідає Конституції України (є конституційним), припис першого речення частини першої статті 1050 Цивільного кодексу України. У вказаному рішенні Конституційний Суд України вказує, що: «Приписами статті 1050 Кодексу встановлено наслідки порушення позичальником умов договору. Зокрема, оспорюваний Банком припис статті 1050 Кодексу визначає, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов' язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 Кодексу. Конституційний Суд України констатує, що ця норма є відсильною, тому її тлумачення та застосування іманентно потребують застосування норми Кодексу, на яку є безпосереднє посилання в першому реченні частини першої статті 1050 Кодексу. Так. приписом частини другої статті 625 Кодексу встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом.

Отже, аналіз сфери застосування приписів статей 625 та 1050 Кодексу свідчить про те, що вони унормовують питання віповідаїьності за порушення грошового зобов`язання позичальником, тоді як приписи статті 1048 Кодексу визначають загальні умови нарахування, сплати процентів за користування грошовими коштами як істотні умови договору позики, кредитного договору. Проценти, про які йдеться в приписах статті 1048 Кодексу, є складовим елементом плати за надану позику кредит, що разом з основною сумою позики/кредиту становить загальну суму боргу, яку боржник повинен сплатити через визначений час після отримання позики кредиту. Конституційний Суд України зазначає, що приписи частини другої статті 625. першого речення частини першої статті 1050 Кодексу та частини першої статті 1048 Кодексу регулюють різні за змістом правовідносини, які не є взаємовиключними, адже за загальним правилом (частина перша статті 622 Кодексу), якщо інше не встановлено в договорі або законі, застосування заходів цивільної відповідальності не звільняє боржника від виконання зобов`язань за договором v натурі. Конституційний Суд України вважає, що застосування припису першого речення частини першої статті 1050 Кодексу як такого, що його скеровано на надання кредитодсівцеві права па отримання трьох процентів річних від простроченої суми та інфляційних втрат як заходів цивільної віє)повідальності за неналежне виконання позичальником грошових зобов`язань, не може впливати на право кредитодавця на отримання процентів як плати за користування кредитом, тобто на право вимагати від боржника виконання зобов`язань за кредитним договором у натурі. Отже. Конституційний Суд України дійшов висновку, що в аспекті порушених у конституційній скарзі питань оспорюваний припис статті 1050 Кодексу не обмежує права Банку на отримання процентів як плати за користування кредитом. Відповідно, припис першого речения частини першої статті 1050 Кодексу не спричиняє й негативних наслідків для права Банку на ведення підприємницької діяльності.».

Таким чином, за наслідком розгляду справ №910/17048/17 та № 522/1528/15-ц, Велика Палата дійшла до висновку, що за наслідком ухвалення судового рішення, зобов`язання, за кредитним договором, та договором поруки не трансформуються в охоронні. Такі зобов`язання продовжують існувати в передбаченому відповідним договором обсязі (зокрема, щодо сплати процентів за користування кредитом, передбачених договором неустойки тощо).

З огляду на вищевикладене. оскільки умовами Кредитного договору передбачено обов`язок Позичальника сплачувати проценти за користування кредитними коштами до дня повного погашення простроченої заборгованості за кредитом. Банком правомірно нараховані проценти за кредитним зобов`язанням після винесення рішення суду про дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором та звернення стягнення на предмет іпотеки.

Враховуючи те. що Позичальник порушує строки повернення кредиту та процентів, що встановлені Кредитним договором, у Боржника станом на дату подачі заяви кредитора до суду наявна заборгованість перед АБ «УКРГАЗБАНК» у розмірі:

- 27 300,00 дол. США - заборгованість по кредиту строкова;

- 53 851,11 дол.США - заборгованість по кредиту прострочена;

- 145 047,32 дол .США - заборгованість по процентах прострочена.

а всього 226 198,43 дол. США. що за курсом НБУ станом на 19.09.2022 дату подачі заяви до господарського суду становить 8 271 759,91 грн.;

- 190 884,28 дол. США - заборгованість по пені (в межах строку позовної давності у 3 роки, встановленої п. 5.8. Кредитного договору), що за курсом НБУ станом на 13.06.2022 становить 6 980 370.89 грн.;

- 36 205,47 грн. - пеня, стягнута за Рішенням суду.

- 85 913,34 грн. - пеня, стягнута за Рішенням суду.

- 5 000,00 грн. - штраф, стягнутий за Рішенням суду.

- 1 820,00 грн. - судові витрати, стягнуті Рішенням суду.

Також, заявленим кредитором нараховано 3% річних (ч. 2 ст. 625 ЦК України) за несвоєчасне погашення кредиту та процентів в розмірі 15 675,00 дол. США, що за курсом НБУ станом на момент звернення до суду із вказаною заявою становить 573 212,81 грн.

Окрім того, відповідно до п. 4.2 Договору іпотеки за невиконання чи неналежне виконання п.3.3.1-3.3.13 даного договору Іпотекодавець сплачує на користь іпотекодержателя штраф у розмірі 5% від заставної вартості предмету іпотеки.

Згідно з п. 2.2 Договору іпотеки, предмет іпотеки оцінено сторонами в 566 000,00 грн. Таким чином, ОСОБА_1 зобов`язаний сплатити штраф у розмірі 28 300.00 грн.

Враховуючи зазначене, заборгованість Боржника за Кредитним договором, яка підлягає включенню до реєстру вимог кредиторів, становить 8 271 759,91 (заборгованість за кредитом та процентах, стягнутих за Рішенням суду з урахуванням донарахованих відсотків); 6 980 370,89 (заборгованість по пені в межах строку позовної давності); 36 205,47 (пеня, стягнута за Рішенням суду); 85 913,34 (пеня, стягнута за Рішенням суду); 5 000,00 (штраф, стягнутий за Рішенням суду); 1 820,00 (судові витрати, стягнуті за Рішенням суду); 573 212,81 (3% річних за ч.625 ЦК України); 28 300,00 (штраф за порушення Договору іпотеки щодо обов`язку страхування заставного майна), а усього 15 982 582,42 грн.

При цьому, доводи керуючого реструктуризацією стосовно зловживання ПАТ АБ «Укргазбанк» в частині подання по суті нової заяви відхиляються судом, оскільки розмір заявлених вимог до боржника та його правове обґрунтування є тотожним. Кредитором лише змінено розмір вимог до боржника, які на думку кредитора є забезпеченими.

Щодо позиції кредитора та керуючого реструктуризацією арбітражного керуючого Вудуда Г.І. стосовно визнання Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Укргазбанк» забезпеченим кредитором на суму вартості предмета іпотеки, судом вказані доводи відхиляються з огляду на наступне.

За частиною першою статті 3 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону про банкрутство, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Частиною шостою статті 12 ГПК України визначено, що господарські суди розглядають справи про банкрутство у порядку провадження, передбаченому цим Кодексом, з урахуванням особливостей, встановлених Законом про банкрутство.

За змістом статті 1 КУзПБ забезпечені кредитори - кредитори, вимоги яких до боржника або іншої особи забезпечені заставою майна боржника.

Згідно зі статтею 572 та частиною першою статті 576 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). Предметом застави може бути будь-яке майно (зокрема річ, цінні папери, майнові права), що може бути відчужене заставодавцем і на яке може бути звернене стягнення.

Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (частина перша статті 575 ЦК України).

Відповідно до статті 1 Закону України "Про заставу" застава - це спосіб забезпечення зобов`язань, якщо інше не встановлено законом. В силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) забезпеченого заставою зобов`язання одержати задоволення з вартості заставленого майна переважно перед іншими кредиторами. Застава виникає на підставі договору, закону або рішення суду.

Предметом застави можуть бути майно та майнові права, а також майно, яке відповідно до законодавства України може бути відчужено заставодавцем та на яке може бути звернено стягнення (частини перша, друга статті 4 Закону України "Про заставу").

За визначеннями, наведеними у статті 1 Закону України "Про іпотеку", іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Частиною першою статті 583 ЦК України визначено, що заставодавцем може бути боржник або третя особа (майновий поручитель). Відповідні положення наведено також у частині другій статті 11 Закону України "Про заставу", за якою заставодавцем може бути як сам боржник, так і третя особа (майновий поручитель), та статті 1 Закону України "Про іпотеку", якою передбачено, що іпотекодавцем може бути боржник або майновий поручитель.

Чинний ЦК України та Закон України "Про заставу" не містять визначення поняття майнового поручителя. Зміст такого поняття розкриває стаття 1 Закону України "Про іпотеку", згідно з якою майновий поручитель - особа, яка передає в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання зобов`язання іншої особи - боржника.

Відповідно до статті 11 Закону України "Про іпотеку" майновий поручитель несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов`язання виключно в межах вартості предмета іпотеки. У разі задоволення вимог іпотекодержателя за рахунок предмета іпотеки майновий поручитель набуває права кредитора за основним зобов`язанням.

Застава має похідний характер від забезпеченого нею зобов`язання (частина третя статті 3 Закону України "Про заставу"). Право застави припиняється, зокрема, у разі припинення зобов`язання, забезпеченого заставою (пункт 1 частини першої статті 593 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 589 ЦК України у разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави.

Аналогічні положення також передбачено частинами п`ятою, шостою статті 3 Закону України "Про іпотеку", в яких зазначено, що іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною, зокрема, до припинення основного зобов`язання. У разі порушення боржником основного зобов`язання відповідно до договору іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами.

За рахунок заставленого майна заставодержатель має право задовольнити свої вимоги в повному обсязі, що визначається на момент фактичного задоволення, включаючи проценти, відшкодування збитків, завданих прострочкою виконання (а у випадках, передбачених законом чи договором, - неустойку), необхідні витрати на утримання заставленого майна, а також витрати на здійснення забезпеченої заставою вимоги, якщо інше не передбачено договором застави (частина друга статті 589 ЦК України, стаття 19 Закону України "Про заставу").

Відповідно до частини першої статті 7 Закону України "Про іпотеку" за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання. Якщо інше не встановлено законом або іпотечним договором, іпотекою також забезпечуються вимоги іпотекодержателя щодо відшкодування: витрат, пов`язаних з пред`явленням вимоги за основним зобов`язанням і зверненням стягнення на предмет іпотеки; витрат на утримання і збереження предмета іпотеки; витрат на страхування предмета іпотеки; збитків, завданих порушенням основного зобов`язання чи умов іпотечного договору.

У разі реалізації предмета застави (іпотеки) у зв`язку зі зверненням на нього стягнення заставодаводержателем (іпотекодержателем) відповідне забезпечувальне зобов`язання припиняється (абзац п`ятий статті 28 Закону України "Про заставу", абзац третій частини першої статті 17 Закону України "Про іпотеку").

Отже, за наведеними вище положеннями законодавства заставодержатель (іпотекодержатель) має право задовольнити всі свої забезпечені заставою вимоги до боржника за рахунок майнового поручителя у розмірі вартості фактичної реалізації предмета майнової поруки, що здійснюється в порядку, передбаченому законодавством (якщо інше не передбачено договором або законом). Виражений у грошовій формі розмір зобов`язання майнового поручителя визначається виходячи із дійсних на відповідний момент зобов`язань боржника (позичальника), які існують за основним зобов`язанням (кредитним договором), з урахуванням обсягу забезпечення за умовами забезпечувального договору. Оцінка предмета забезпечення (майна) сторонами на момент укладення договору не впливає на обсяг забезпечених вимог у разі звернення стягнення на предмет забезпечення.

Абзацами другим, третім частини другої статті 45 КУзПБ визначено, що забезпечені кредитори зобов`язані подати заяву з грошовими вимогами до боржника під час провадження у справі про банкрутство в частині вимог, що є незабезпеченими, або за умови відмови від забезпечення. Забезпечені кредитори можуть повністю або частково відмовитися від забезпечення. Якщо вартості застави недостатньо для покриття всієї вимоги, кредитор повинен розглядатися як забезпечений лише в частині вартості предмета застави. Залишок вимог вважається незабезпеченим.

Таким чином, бзацом третім частини другої статті 45 КУзПБ передбачено декілька можливих правових моделей поведінки забезпеченого кредитора, які застосовуються залежно від змісту заставних відносин кредитора і боржника (майнового поручителя): 1) забезпечені кредитори зобов`язані подати заяву з грошовими вимогами до боржника в частині вимог, що є незабезпеченими; 2) забезпечені кредитори можуть повністю відмовитися від забезпечення; 3) забезпечені кредитори можуть частково відмовитися від забезпечення.

Системний аналіз норм статті 572 ЦК України, статті 1 Закону України "Про заставу", статті 1 Закону України "Про іпотеку" свідчить, що законодавець при конструюванні відповідних правових норм так чи інакше текстуально використовує поняття "переважність права заставодавця (іпотекодавця) перед іншими кредиторами на задоволення своїх вимог за рахунок заставного (іпотечного) майна".

Отже, сутність застави (іпотеки) полягає не лише в тому, щоб забезпечити основне зобов`язання в повному обсязі, а в тому, що правом застави (іпотеки) є право на чужу річ, яке належить кредитору в забезпечення його права вимоги за зобов`язанням і яке виявляється в можливості переважного (порівняно з іншими кредиторами) задоволення із цінності цієї речі.

Таке переважне право також закріплено в частині шостій статті 64 КУзПБ, якою встановлено, що погашення вимог забезпечених кредиторів за рахунок майна банкрута, що є предметом забезпечення, здійснюється в порядку, передбаченому цим Кодексом, позачергово.

Відкриття провадження у справі про банкрутство щодо боржника не змінює суті заставного (іпотечного) зобов`язання, зазнає змін лише процедура задоволення вимог кредитора, які забезпечені заставою (іпотекою), з урахуванням чого норми КУзПБ щодо забезпечених кредиторів слід застосовувати з огляду на відповідні суміжні норми законодавства про заставу (іпотеку).

Тому визначення забезпеченого зобов`язання та, відповідно, вимог забезпеченого кредитора, які включаються до реєстру вимог кредиторів у справі про банкрутство, має здійснюватися з урахуванням положень законодавства, яке регулює забезпечення зобов`язань, зокрема статей 572, 575, 589 ЦК України, Законів України "Про заставу" (аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.05.2018 у справі № 902/492/17).

У справі, що розглядається, вимоги, забезпечені заставою, заявлено ПАТ АБ «Укргазбанк» до боржника, який є майновим поручителем за зобов`язаннями позичальника за Кредитним договором, укладеним із заявником.

За змістом положень статті 589 ЦК України, статей 7, 11 Закону України "Про іпотеку", статті 19 Закону України "Про заставу" заставодаводежатель, а у іпотечних правовідносинах - іпотекодержатель (якщо інше не передбачено договором або законом) має право задовольнити всі свої забезпечені заставою чи іпотекою вимоги до боржника (майнового поручителя, який не є боржником в основному зобов`язанні), визначені на момент фактичного задоволення, за рахунок майнового поручителя у розмірі фактичної реалізації предмета застави, що здійснюється в порядку, передбаченому законодавством. Цей висновок узгоджується з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 15.05.2018 у справі № 902/492/17.

Частиною першою статті 12 Закону України "Про заставу", якою врегульовано зміст договору застави, однією з істотних умов такого договору визначено опис предмета застави. Аналогічно до істотних умов договору іпотеки віднесено опис предмета іпотеки, достатній для його ідентифікації, та/або його реєстраційні дані (пункт 3 частини першої статті 18 Закону України "Про іпотеку").

Таким чином, вартість предмета застави не є істотною умовою відповідного договору та її відсутність не робить такий договір недійсним.

Відсутність у законі імперативної вимоги щодо оцінки предмета застави (іпотеки) як істотної умови договору пов`язана з тим, що майно (нерухомість), за загальним правилом, має свою вартість та певну цінність, яка не завжди відповідає дійсній вартості цього предмета як на час визначення розміру вимог, так і на момент реалізації майна задля задоволення вимог забезпеченого кредитора. Така оцінка є лише припущенням щодо реальної вартості майна, оскільки відповідна оцінка із часом може змінитися: або зростати або зменшуватися під впливом конкретних причин (коливання ринкових цін на нерухомість, знецінення майна, втрата ним своїх споживчих або ексклюзивних якостей тощо).

Водночас, аналіз норм КУзПБ свідчить, що в процедурі розпорядження майном на стадії формування реєстру кредиторів не передбачено будь-якої оцінки майна для визначення його вартості. Відповідно до частини восьмої статті 45 КУзБП розпорядник майна зобов`язаний окремо повідомити господарський суд про вимоги кредиторів, які забезпечені заставою майна боржника, згідно з їхніми заявами, а за відсутності таких заяв - згідно з даними обліку боржника, а також внести окремо до реєстру відомості про майно боржника, яке є предметом застави згідно з відповідним державним реєстром. Лише у процедурі ліквідації до повноважень ліквідатора належить: визначення початкової вартості майна банкрута (частина перша статті 61 КУзБП); визначення початкової вартості продажу майна банкрута (частина перша статті 63 КУзБП); визначення початкової ціни як однієї з умов продажу за погодженням з комітетом кредиторів та забезпеченим кредитором (щодо майна, яке є предметом забезпечення) (частини перша, друга статті 75 КУзБП).

Із урахуванням наведеного погоджена сторонами вартість предмета застави (іпотеки) у договорі застави (іпотеки) не може обмежувати розмір зобов`язань боржника (майнового поручителя, який не є боржником в основному зобов`язанні), забезпечених заставою (іпотекою), позаяк з огляду на викладене вище сума задоволення вимог заставодержателя (іпотекодержателя) пов`язується саме з вартістю фактичної реалізації предмета застави (майнової поруки), якщо інше не встановлено договором застави (іпотеки).

У справі про банкрутство кінцева вартість заставного (іпотечного) майна для цілей проведення розрахунків із забезпеченим кредитором формується в момент його реалізації за наслідком якої з дотриманням вимог КУзПБ застава (іпотека) припиняється, а вимоги забезпеченого кредитора вважаються погашеними.

Верховний Суд у складі судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду з метою єдності та сталості судової практики щодо визначення розміру забезпечених вимог кредиторів дійшов висновку, що вимоги забезпеченого кредитора, якщо інше не обумовлено договором застави (іпотеки) та немає заяви такого кредитора про повну чи часткову відмову від забезпечення, до майнового поручителя, який не є боржником в основному зобов`язанні, є забезпеченими в цілому незалежно від облікової оцінки заставного (іпотечного) майна визначеної сторонами в договорі застави (іпотеки).

Такий підхід враховує положення абзацу третього частини другої статті 45 КУзПБ, та мінімізує виникнення проблемних ситуацій, про які зазначалося у цій постанові. Забезпечений кредитор при такому підході самостійно визначає модель поведінки щодо своєї участі у справі про банкрутство: або його вимоги є повністю забезпеченими (з урахуванням умов відповідного договору застави (іпотеки)), однак при цьому він бере участь у засіданні зборів кредиторів та комітеті кредиторів лише з правом дорадчого голосу, або він вчиняє активні процесуальні дії щодо повної чи часткової відмови від забезпечення і таким чином набуватиме право вирішального голосу на зборах кредиторів.

Тлумачення абзацу третього частини другої статті 45 КУзПБ у взаємозв`язку з положеннями статей 572, 575, 589 ЦК України, статей 7, 11, 17, 18 Закону України "Про іпотеку" та статей 12, 19, 28 Закону України "Про заставу" свідчить, що вимоги забезпеченого кредитора, якщо інше не обумовлено договором застави (іпотеки) та немає заяви такого кредитора про повну чи часткову відмову від забезпечення, до майнового поручителя, який не є боржником в основному зобов`язанні, є забезпеченими в цілому незалежно від облікової оцінки заставного (іпотечного) майна визначеної сторонами в договорі застави (іпотеки).

Вказаний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду від 04.02.2021 по справі № 904/1360/19.

Враховуючи зазначене, визнані грошові вимоги Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Укргазбанк» у розмірі 15 987 544,42 грн. відносяться судом до вимог, що забезпечені заставою фізичної особи.

Поряд з вищеописаною заборгованістю, визнанню також підлягають судові витрати кредитора у розмірі 4 962,00 грн.

З огляду на викладене, суд вважає за доцільне закінчити попереднє засідання.

Керуючись ст. ст. 45, 122 Кодексу України з процедур банкрутства, ст. ст. 232, 234 Господарського процесуального кодексу України, суд -

УХВАЛИВ:

1. Визнати кредитором у справі № 910/2161/22 по відношенню до фізичної особи ОСОБА_1 :

- ОСОБА_4 з грошовими вимогами на суму 139 962,00 грн., з яких 4 962,00 грн. - витрати, які відшкодовуються до задоволення вимог кредиторів, 135 000,00 грн. - вимоги другої черги.

- ОСОБА_2 з грошовими вимогами на суму 114 962,00 грн., з яких 4 962,00 грн. - витрати, які відшкодовуються до задоволення вимог кредиторів, 110 000,00 грн. - вимоги другої черги.

- Публічне акціонерне товариство Акціонерний банк «Укргазбанк» з грошовими вимогами на суму 15 992 506,42 грн., з яких 4 962,00 грн. - витрати, які відшкодовуються до задоволення вимог кредиторів, 15 987 544,42 грн. - вимоги, забезпечені заставою фізичної особи.

2. Зобов`язати керуючого реструктуризацією сформувати реєстр вимог кредиторів, оформлений відповідно до вимог Кодексу України з процедур банкрутства.

3. Визначити дату проведення зборів кредиторів боржника: 13.04.2023.

4. Керуючому реструктуризацією боржника строк до 12.05.2023 подати до Господарського суду м. Києва план реструктуризації боргів боржника.

5. Визначити дату проведення судового засідання, на якому буде розглянуто погоджений кредиторами план реструктуризації боргів або прийнято рішення про перехід до процедури погашення боргів чи про закриття провадження у справі на 22.05.23 о 12:10 год. Засідання відбудеться у приміщені господарського суду м. Києва в залі судових засідань № 3 (корпус Б).

6. Відмовити ОСОБА_5 у визнанні кредитором боржника на суму 2 923 328,04 грн.

7. Копію ухвали направити учасникам провадження у справі.

Ухвала набирає законної сили в порядку ч.ч. 4, 5 ст.9 Кодексу України з процедур банкрутства та може бути оскаржена. Оскарження ухвали не зупиняє провадження у справі про банкрутство.

Повний текст ухвали складено 27.04.2023

Суддя А.В. Яковенко