ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" квітня 2023 р. Справа№ 916/450/22

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Козир Т.П.

суддів: Коробенка Г.П.

Кравчука Г.А.

при секретарі Вага В.В.

за участю представників сторін:

від позивача: Буяклу Н.Я. за ордером;

від відповідача 1: не з`явився;

від відповідача 2: Притика А.С. за довіреністю;

від третьої особи: Кушніренко І.О. директор;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Києві апеляційну скаргу Чорноморської селищної ради Одеського району Одеської області

на рішення Господарського суду міста Києва від 19.09.2022 (повний текст складено 06.10.2022)

у справі №916/450/22 (суддя Балац С.В.)

за позовом Чорноморської селищної ради Одеського району Одеської області

до 1. Міністерства юстиції України

та 2. Міністерства оборони України

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: товариство з обмеженою відповідальністю "МІСТО БАЖАНЬ";

про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення скасованого запису,

УСТАНОВИВ:

У лютому 2022 року Чорноморська селищна рада Одеського району Одеської області (далі - позивач) звернулась у господарський суд з позовом до Міністерства юстиції України (далі - відповідач 1, Мін`юст) та Міністерства оборони України (далі - відповідач 2, Міноборони), в якому просила суд:

- визнати протиправним та скасувати наказ Мін`юсту від 04.02.2022 №371/5, прийнятий на підставі висновку центральної колегії Міністерства юстиції України з розгляду скарг на рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єктів державної реєстрації, територіальних органів Мін`юсту від 17.01.2022;

- поновити скасований запис, зроблений на підставі рішення від 19.15.2021 №58215394, прийнятого державним реєстратором Фонтанської сільської ради Одеської області Івановим Ігорем Володимировичем.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що спірне рішення прийняте Мін`юстом з порушенням Порядку розгляду скарг у сфері державної реєстрації та порушує права позивача, оскільки Міністерством оборони України у 2004 році була надана офіційна добровільна відмова від земельної ділянки площею 16,4 га шляхом її передачі до земель запасу у комунальну власність Чорноморської селищної ради, а майновий комплекс (19 будівель військового містечка №3), який на ній розміщений, знаходиться у законному володінні товариства з обмеженою відповідальністю "МІСТО БАЖАНЬ" (далі - третя особа).

Відповідач 1, заперечуючи проти позову, посилався на правомірність прийняття оспорюваного наказу, оскільки землі оборони можуть перебувати виключно в державній власності, а рішення про відчуження спірних земельних ділянок Кабінетом Міністрів України не приймалось. Більш того, оскарження реєстраційних дій, вчинених на підставі наказу відповідача 1 не вирішує існуючий спір та не призводить до виникнення, зміни чи припинення речових прав.

Відповідач 2, заперечуючи проти позову, посилався на те, що на час звернення з позовними вимогами законодавець виключив такий спосіб захисту порушених речових прав, як скасування запису про проведену державну реєстрацію права, а передбачені законодавством способи захисту речових прав є невід`ємними (не є самостійними) від вимог про припинення, зміну або визнання речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства. Тому вимога про поновлення скасованого запису в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно не є ефективним способом захисту права позивача, а вимога про скасування оспорюваного наказу не призведе до поновлення прав позивача, оскільки такий наказ вже було реалізовано, тобто, такий наказ вичерпав свою дію. Крім того, на даний час відомості щодо спірної земельної ділянки перенесено до архівного шару національної кадастрової системи України, як помилково зареєстрованої у державному земельному кадастрі у зв`язку з тим, що вона сформована за рахунок земель оборони.

Третя особа у відзиві на позов зазначила, що майновий комплекс, розташований на спірній земельній ділянці, вибув з права власності Міноборони та знаходиться у законному володінні товариства. Крім того, Міноборони не має майна на спірній земельній ділянці, не вчиняло та не вчиняє дій щодо її обслуговування, відмовилось від такої земельної ділянки та не довело, що є правонаступником органу, якому земельна ділянка була виділена у користування.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 19 вересня 2022 року у позові відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду, Чорноморська селищна рада Одеського району Одеської області подала апеляційну скаргу, у якій просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Скарга мотивована тим, що судом порушено норми матеріального права та процесуального права, а висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, оскільки Закон України "Про правовий режим майна у Збройних Силах України" у 2004-2005 роках не регулював земельні правовідносини, як і Положення про порядок відчуження та реалізації військового майна Збройних Сил; землі оборони можуть перебувати як у державній, так і у комунальній власності і Міноборони добровільно відмовилось від земельної ділянки і передало її позивачу; суд не надав оцінки порушенню прав третьої особи, яка є законним орендатором земельної ділянки та власником майнового комплексу, що на ній розміщено, тому зміни до Державного реєстру прав мають вноситись на підставі відповідного рішення суду; суд не прийняв до уваги факт порушення Мін`юстом процедури розгляду справи щодо додержання своєчасності повідомлення заінтересованих осіб, оскільки повідомив про розгляд скарги, призначеної на 17.01.2022 (понеділок), лише 14.01.2022 (п`ятниця).

Відповідач 1 у відзиві на апеляційну скаргу заперечив проти її задоволення та просить залишити рішення без змін, посилаючись на те, що Мін`юст має повноваження розглядати скарги на рішення про державну реєстрацію прав та скасовувати їх за результатами розгляду скарг; до майна відносяться речі та майнові права і обов`язки, право користування земельною ділянкою є майновим правом; військове майно може відчужуватись лише за рішенням Кабінету Міністрів України за пропозицією Міноборони, а щодо спірної земельної ділянки відповідне рішення не приймалось; всі заінтересовані сторони були завчасно повідомлені про дату та час розгляду скарги; відсутні підстави для покладення зобов`язання на Мін`юст про поновлення скасованих записів у реєстрі; позивачем обрано неефективний спосіб захисту, оскільки оскарження реєстраційних дій не вирішує існуючий спір та не призводить до виникнення, зміни чи припинення речових прав.

Відповідач 2 у відзиві на апеляційну скаргу заперечив проти її задоволення та просить залишити рішення без змін, посилаючись на те, що вимога про поновлення скасованого запису не є ефективним та належним способом захисту, що є підставою для відмови в позові; посилання позивача на судові рішення у справі №916/2713/20, як на підтвердження наявності у третьої особи права власності на майновий комплекс, є безпідставними, оскільки вказаними рішеннями встановлено, що з володіння держави це майно не вибувало, але Міноборони обрало неналежний спосіб захисту; об`єкт нерухомості та земельна ділянка, на який об`єкт розташований, за загальним правилом мають розглядатись як один об`єкт права власності; спірна земельна ділянка площею 16,4 га була незаконно сформована в межах земельної ділянки загальною площею 4382,6 га, яку було надано у безстрокове користування Чабанській КЕВ відповідно до Державного акту на право користування землею від 1983 року; на даний час відомості щодо спірної земельної ділянки перенесено до архівного шару Національної кадастрової системи України у зв`язку з тим, що вона сформована за рахунок земель оборони, тому на даний час вона не є об`єктом цивільних прав.

Позивач у відповіді на відзив відповідача 2 заперечив проти його доводів, посилаючись на те, що ним обрано належний спосіб захисту порушеного права; третя особа є власником майнового комплексу на спірній земельній ділянці, що підтверджується відомостями в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно; спірна земельна ділянка була передана у комунальну власність у відповідності до положень законодавства, чинного на час передачі.

Представником відповідача 1 було подано клопотання про відкладення розгляду справи з посиланням на те, що у зв`язку із введенням воєнного стану часте оголошення повітряних тривог тощо Мін`юст не може забезпечити явку особи, яка діятиме від імені останнього у даній справі.

Ураховуючи положення статей 202, 270 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), наявність відомостей про направлення учасникам справи ухвали з повідомленням про дату, час і місце судового засідання, що підтверджено матеріалами справи, з огляду на обізнаність сторін про розгляд справи, також те, що явка учасників справи не визнавалася судом обов`язковою, і участь у засіданні суду є правом, а не обов`язком сторони, апеляційний господарський суд дійшов висновку про можливість розгляду апеляційної скарги по суті за відсутності представника відповідача, тому клопотання про відкладення не підлягає задоволенню.

За клопотанням представника позивача судове засідання проводилось в режимі відеоконференції.

Представник позивача (апелянта) у судовому засіданні підтримала доводи, викладені у апеляційній скарзі, просила її задовольнити.

Представник відповідача 2 у судовому засіданні заперечила проти задоволення апеляційної скарги з підстав, викладених у відзиві.

Представник третьої особи у судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу.

Заслухавши пояснення присутніх учасників процесу, дослідивши матеріали справи, розглянувши апеляційні скарги, Північний апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, у грудні 2021 року Міноборони звернулось до Мін`юсту зі скаргою на реєстраційні дії, проведені державним реєстратором від 16.12.2021 №407/1844, якою просив провести перевірку правомірності прийнятого рішення державного реєстратора Фонтанської сільської ради Одеського району Одеської області; скасувати рішення про державну реєстрацію від 19.05.2021 №58215394, прийняте державним реєстратором Фонтанської сільської ради Одеського району Одеської області Івановим Ігорем Володимировичем, про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку з кадастровим номером :03:001:0245 за позивачем (номер запису про право власності: 42017454) та державну реєстрацію права оренди земельної ділянки з кадастровим номером :03:001:0245 за товариством з обмеженою відповідальністю "МІСТО БАЖАНЬ" (номер запису про інше речове право: 42017598); закрити розділ державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстраційну справу щодо об`єкту нерухомого майна з реєстраційним номером 227 як такий, що його було відкрито на підставі помилкових відомостей.

В обґрунтування скарги Міноборони послалось на те, що земельна ділянка з кадастровим номером :03:001:0245 площею 16,4 га була незаконно сформована в межах земельної ділянки площею 4 382,56 га, яка була передана Чабанській квартирно-експлуатаційній частині у безстрокове та безоплатне користування відповідно до Державного акту на право користування землею серії Б №031728 від 1983 року і Міноборони не вчиняло жодних дій по припиненню права постійного користування вказаною земельною ділянкою.

За наслідками розгляду вказаної скарги Мін`юстом прийнято наказ від 04.02.2022 №371/5 "Про задоволення скарги", яким вирішено скаргу Міноборони від 16.12.2021 №407/1844 задовольнити в повному обсязі та скасувати рішення від 19.05.2021 №58215394, прийняте державним реєстратором Фонтанської сільської ради Одеського району Одеської області Івановим Ігорем Володимировичем.

Підставою для прийняття вказаного наказу став висновок центральної колегії Мін`юсту з розгляду скарг на рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єктів державної реєстрації, територіальних органів Мін`юсту від 17.01.2022, в якому зазначено, що вказана земельна ділянка з кадастровим номером :03:001:0245 зареєстрована в Державному земельному кадастрі помилково у зв`язку з тим, що сформована за рахунок земель оборони України.

Не погоджуючись із цим наказом позивач звернувся до суду із даним позовом та просив визнати його протиправним та скасувати наказ, а також поновити скасований запис.

В обґрунтування неправомірності прийняття Мін`юстом оспорюваного наказу позивач зазначає: враховуючи відсутність оформлення Міноборони землевпорядної документації на земельну ділянку площею 16,4 га, листом Міноборони в особі департаменту капітального будівництва та управління фондами 18.10.2004 №227/4766 погоджено передачу такої ділянки до земель запасу позивачу, на якій розміщені 19 будівель колишнього військового містечка № 3 за умови оформлення відповідної документації за рахунок державного підприємства "ТЕХНОКОНВЕРС"; рішенням позивача від 18.03.2005 № 358 прийнято до земель запасу позивача земельну ділянку 16,4 га, кадастровий номер :03:001:0245; відтак, Міноборони в особі департаменту капітального будівництва та управління фондами надана офіційна добровільна відмова від спірної земельної ділянки шляхом передачі до земель запасу у комунальну власність листом від 18.10.2004 № 227/4766; правомірність права власності на майновий комплекс 19 будівель військового містечка №3 (майнового комплексу Котовської виправної колонії № 134), яке розміщено на спірній земельній ділянці за товариством з обмеженою відповідальністю "МІСТО БАЖАНЬ" підтверджено судовими рішеннями у справі №916/2713/20; позивачем прийнято рішення від 23.04.2021 №142-VIII "Про затвердження проекту землеустрою та складання договору оренди земельної ділянки загальною площею 16,4 га, яка надається в оренду товариству з обмеженою відповідальністю "МІСТО БАЖАНЬ" для будівництва та обслуговування інших будівель громадської забудови"; між позивачем, як орендодавцем, та товариством з обмеженою відповідальністю "МІСТО БАЖАНЬ", як орендарем, укладено договір оренди земельної ділянки від 26.04.2021.

Також, за твердженнями позивача, Мін`юстом здійснено порушення порядку розгляду скарги, а саме: не здійснено своєчасного повідомлення позивача про дату та час розгляду скарги.

За наслідком розгляду даного спору суд першої інстанції прийшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, оскільки спірний наказ був прийнятий відповідачем з додержанням норм чинного законодавства, а вимога про поновлення скасованого запису є похідною від вимоги про скасування наказу.

Північний апеляційний господарський суд погоджується із висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову з огляду на наступне.

Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання; має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Статтею 16 ЦК України, положення якої кореспондуються з положеннями статті 20 Господарського кодексу України, встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути, у тому числі, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади.

Частиною 2 статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Спірні правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються, зокрема, положеннями Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (далі - Закон №1952-IV) та Порядком розгляду скарг на рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єктів державної реєстрації, територіальних органів Міністерства юстиції, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 №1128 (далі - Порядок №1128).

Відповідно до частин 1, 2 статті 37 Закону №1952-IV, рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єкта державної реєстрації прав можуть бути оскаржені до Міністерства юстиції України, його територіальних органів або до суду.

Міністерство юстиції України розглядає скарги:

- на рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав (крім випадків, коли таке право набуто на підставі рішення суду, а також коли щодо нерухомого майна наявний судовий спір);

- на рішення, дії або бездіяльність територіальних органів Міністерства юстиції України.

Згідно частини 6 вказаної статті Закону, за результатами розгляду скарги Міністерство юстиції України та його територіальні органи приймають мотивоване рішення про:

1) відмову у задоволенні скарги;

2) задоволення (повне чи часткове) скарги шляхом прийняття рішення, у тому числі, про скасування рішення про державну реєстрацію прав, скасування рішення територіального органу Міністерства юстиції України, прийнятого за результатами розгляду скарги.

Згідно частини 10 статті 37 Закону №1952-IV рішення, дії або бездіяльність Міністерства юстиції України та його територіальних органів можуть бути оскаржені до суду.

Пунктом 2 Порядку №1128 встановлено, що Розгляд скарг у сфері державної реєстрації здійснюється Мін`юстом та його територіальними органами у межах компетенції, визначеної законом. Розгляд скарг у сфері державної реєстрації на предмет наявності (відсутності) порушень закону у рішеннях, діях або бездіяльності державного реєстратора, суб`єктів державної реєстрації, територіальних органів Мін`юсту здійснюється колегіально, крім випадку, передбаченого цим Порядком. Для забезпечення колегіального розгляду скарг у сфері державної реєстрації Мін`юстом чи його територіальними органами утворюються постійно діючі колегії з розгляду скарг у сфері державної реєстрації (далі - колегії), положення про які затверджуються Мін`юстом. Склад колегій затверджується Мін`юстом чи відповідним територіальним органом.

Пунктом 17 Порядку №1128 розгляду скарг також передбачено, що рішення, дії або бездіяльність Мін`юсту можуть бути оскаржені до суду.

Посилання апелянта на те, що у даному випадку, згідно абз. 3 п.2 ст.26 Закону №1952-IV зміни до Державного реєстру прав мають вноситись на підставі відповідного рішення суду, відхиляються апеляційним господарським судом, оскільки положення статті 26 вказаного Закону регулюють порядок самостійного виправлення державним реєстратором допущеної ним помилки, а не порядок розгляду скарг Мін`юстом.

Матеріали справи також не містять доказів того, що на момент розгляду скарги щодо майна був наявний судовий спір, отже Мін`юст мав повноваження розглядати скаргу Міноборони на рішення державного реєстратора.

Приписами частини 5 статті 34 Закону №1952-IV встановлено, що скарга на рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єкта державної реєстрації або територіального органу Міністерства юстиції України подається особою, яка вважає, що її права порушено, у письмовій формі та має містити:

1) повне найменування (ім`я) скаржника, його місце проживання чи перебування (для фізичних осіб) або місцезнаходження (для юридичних осіб), а також найменування (ім`я) представника скаржника, якщо скарга подається представником;

2) зміст оскаржуваного рішення, дій чи бездіяльності та норми законодавства, порушені на думку скаржника;

3) викладення обставин, якими скаржник обґрунтовує свої вимоги;

3-1) відомості про наявність чи відсутність судового спору з порушеного у скарзі питання, що може мати наслідком скасування оскаржуваного рішення, повідомлення або реєстраційної дії державного реєстратора та/або внесення відомостей до Єдиного державного реєстру;

4) підпис скаржника або його представника із зазначенням дати складення скарги.

До скарги додаються засвідчені в установленому порядку копії документів, що підтверджують факт порушення прав скаржника (за наявності), а також якщо скарга подається представником скаржника - довіреність чи інший документ, що підтверджує повноваження такого представника, або копія такого документа, засвідчена в установленому порядку.

Положеннями пунктів 9 та 10 Порядку №128 визначено, що під час розгляду скарги по суті обов`язково запрошується скаржник та / або його представник (за умови якщо ним зазначено про це у скарзі), суб`єкт оскарження та інші заінтересовані особи, зазначені у скарзі або встановлені відповідно до відомостей реєстрів. Неприбуття таких осіб, яким було належним чином повідомлено про розгляд скарги, а також неотримання такими особами повідомлень про час та місце розгляду скарги з причин, що не залежать від суб`єкта розгляду скарги, не перешкоджає її розгляду. Суб`єкт розгляду скарги своєчасно, але не пізніше ніж за два дні до дня розгляду скарги по суті, повідомляє особам, запрошеним до розгляду скарги по суті, про час і місце розгляду скарги в один з таких способів: 1) телефонограмою (якщо номер телефону зазначено у скарзі); 2) шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті Мін`юсту; 3) засобами електронної пошти (якщо адресу електронної пошти зазначено у скарзі та/або інших документах, що додаються до скарги).

Згідно наявного у матеріалах справи листа ДП "НАІС" від 14.01.2022 №176/14.2-11, оголошення про засідання комісії, яке відбудеться 17.01.2022 було розміщено на офіційному вебсайті відповідача-1 13.01.2022 о 17:12.

Також з матеріалів справи вбачається, що 14.01.2022 о 08:54 на електронну пошту позивача () було направлено електронний лист відповідача-1 від 14.01.2022 № 4532/33.2.1/33-22 із повідомленням про дату, час та місце розгляду скарги.

Крім того, додаткове повідомлення позивача про розгляд скарги було неможливе про що свідчить акт від 14.01.2022 "про неможливість здійснення виклику телефонограмою на засідання центральної колегії 17.01.2022".

Інша зацікавлена особа - ТОВ "МІСТО БАЖАНЬ" та державний реєстратор Фонтанської сільської ради Іванов І.В. були повідомлені про дату та час розгляди скарги 14.01.2022 телефонограми о 10 год. 15 хв. та о 10 год. 13 хв.

Беручи до уваги те, що вказаним вище Порядком не встановлено, за які саме два дні (календарні/робочі) мають бути повідомлені запрошені до розгляду скарги особи, за вірними висновками суду першої інстанції, Мін`юстом дотримано вимоги щодо належного повідомлення позивача про розгляд скарги.

Відповідно до інформаційної довідки від 16.12.2021 №290766421 з державного реєстру речових прав на нерухоме майно державним реєстратором Івановим І.В. внесено запис № 42017454 про право власності на спірну земельну ділянку за позивачем та запис про право оренди на спірну земельну ділянку №42017598 у за товариством з обмеженою відповідальністю "МІСТО БАЖАНЬ" на підставі рішення від 19.05.2021 № 58215394.

В основу обґрунтування позовних вимог позивачем вказаний лист Міноборони в особі департаменту капітального будівництва та управління фондами 18.10.2004 №227/4766, яким погоджено передачу спірної земельної ділянки до земель запасу позивачу.

При цьому, на підставі державного акту на право користування землею від 1983 року серії Б№031728 Міноборони надано у безстрокове та безоплатне користування земельну ділянку загальною площею 4382,6 га, частиною якої є спірна земельна ділянка площею 16,4 га.

Таким чином, спірна земельна ділянка належить до земель оборони, до регламентування яких має бути застосоване спеціальне законодавство.

Так, статтею 77 Земельного кодексу України (в редакції станом на 18.10.2004) було визначено, що землями оборони визнаються землі, надані для розміщення і постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законодавства України. Землі оборони можуть перебувати у державній та комунальній власності. Навколо військових та інших оборонних об`єктів у разі необхідності створюються захисні, охоронні та інші зони з особливими умовами користування. Порядок використання земель оборони встановлюється законом.

Статтею 1 Закону України "Про землі оборони" також встановлено, що землями оборони визнаються землі, надані для розміщення і постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України.

Приписами статті 84 Земельного кодексу України (в редакції станом на 18.10.2004), встановлено, у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності.

Право державної власності на землю набувається і реалізується державою в особі Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, обласних, Київської та Севастопольської міських, районних державних адміністрацій відповідно до закону.

До земель державної власності, які не можуть передаватись у комунальну власність, належать, зокрема, землі оборони, крім земельних ділянок під об`єктами соціально-культурного, виробничого та житлового призначення.

Статтею 6 Закону України "Про розмежування земель державної та комунальної власності" (в редакції станом на 18.10.2004), також було встановлено, що при розмежуванні земель державної та комунальної власності не можуть передаватися до земель комунальної власності, зокрема, землі оборони, крім земельних ділянок під об`єктами соціально-культурного, виробничого та житлового призначення.

Таким чином, у комунальну власність могли передаватись, у встановленому законодавством порядку, землі оборони виключно під об`єктами соціально-культурного, виробничого та житлового призначення.

Проте, з матеріалів справи вбачається, що на спірній земельній ділянці було розташоване нерухоме майно - майновий комплекс Котовської виправної колонії №134, і матеріали справи не містіть доказів того, що ця колонія є об`єктом соціально-культурного, виробничого чи житлового призначення.

Положеннями частини 1 статті 13 Земельного кодексу України у згаданій редакції, зокрема, визначено, що до повноважень Кабінету Міністрів України в галузі земельних відносин належить розпорядження землями державної власності в межах, визначених цим Кодексом.

Відповідно до статті 3 Закону України "Про правовий режим майна у Збройних Силах України" (в редакції станом на 18.10.2004) передбачено, що військове майно закріплюється за військовими частинами Збройних Сил України на праві оперативного управління (з урахуванням особливостей, передбачених частиною другою цієї статті).

З моменту надходження майна до Збройних Сил України і закріплення його за військовою частиною Збройних Сил України воно набуває статусу військового майна. Військові частини використовують закріплене за ними військове майно лише за його цільовим та функціональним призначенням. Облік, інвентаризація, зберігання, списання, використання та передача військового майна здійснюються у спеціальному порядку, що визначається Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 6 положення "Про порядок відчуження та реалізації військового майна Збройних Сил", затвердженого постановою КМУ від 28.12.2000 № 1919 (в редакції станом на 18.10.2004) передбачено, що рішення про відчуження військового майна, зазначеного у пунктах 3 і 4 цього Положення, приймає Кабінет Міністрів України із затвердженням за пропозицією Міноборони погодженого з Мінекономіки переліку такого майна за формою згідно з додатком 1.

Положеннями статті 6 Закону України "Про правовий режим майна у Збройних Силах України" (в редакції станом на 18.10.2004), зокрема, передбачено, що рішення про відчуження військового майна, що є придатним для подальшого використання, але не знаходить застосування у повсякденній діяльності військ, надлишкового майна, а також цілісних майнових комплексів та іншого нерухомого майна приймає Кабінет Міністрів України за поданням Міністерства оборони України.

Доводи позивача про те, що земельна ділянка не є військовим майном і положення вказаних нормативно-правових актів на неї не поширюються, апеляційним господарським судом визнаються неспроможними.

Щодо посилань позивача на лист директора Департаменту капітального будівництва та управління фондами Міноборони від 18.10.2004 №227/4766, який адресований Міністру оборони України Кузьмуку О.І., про доцільність погодити передачу спірної ділянки до земель запасу Чорноморської селищної ради, з відміткою Міністра оборони "погоджено", то за висновком апеляційного господарського суду вказаний лист не є добровільною відмовою від права користування земельною ділянкою, яка, згідно статті 141 Земельного кодексу України, є підставою припинення права користування земельною ділянкою, а також цей лист не може бути підставою для зміни форми власності земельної ділянки з державної на комунальну.

Проте, позивачем не подано до суду належних та допустимих доказів прийняття Кабінетом Міністрів України рішення про відчуження спірної земельної ділянки за поданням (пропозицією) Міністерства оборони України погодженого з Мінекономіки.

Таким чином, є вірним висновок суду першої інстанції про те, що спірна земельна ділянка, станом на момент вирішення спору по суті, є державною власністю і відноситься до земель оборони, які не були відчужені на користь третіх осіб у встановленому порядку, що є достатньою підставою для відмови у задоволенні позовної вимоги про скасування оспорюваного наказу.

Крім того, відомості щодо спірної земельної ділянки (з кадастровим номером :03:001:0245) перенесено до архівного шару національної кадастрової системи України, як помилково зареєстровані у державному земельному кадастрі у зв`язку з тим, що така земельна ділянка сформована за рахунок земель оборони.

Отже, станом на момент розгляду спору по суті спірна земельна ділянка не є об`єктом цивільних прав, що є окремою підставою для відмови у задоволенні позовної вимоги про скасування оспорюваного наказу.

Щодо доводів позивача, з посиланням на судові рішення у справі №916/2713/20, про те, що майновий комплекс, розташований на спірній земельній ділянці, вибув з права власності Міноборони та знаходиться у законному володінні третьої особи, то вони не відповідають фактичним обставинам вказаної справи.

Так, господарськими судами розглядалась справа №916/2713/20 за позовом Міністерства оборони України до Товариства з обмеженою відповідальністю "Місто Бажань" про витребування з незаконного володіння відповідача у власність держави в особі позивача нерухоме майно - майновий комплекс Котовської виправної колонії №134 (смт. Чорноморське Комінтернівського району Одеської області).

Судовими рішеннями у вказаній справі було встановлені наступні обставини щодо нерухомого майна, яке розташоване на спірній земельній ділянці:

- оскільки підставою реєстрації права власності ТОВ "Каскад-Південь" було рішення суду першої інстанції, яке в подальшому було скасоване, тому відсутні підстави вважати, що спірне майно вибуло з володіння держави 07.08.2013;

- також спірне майно, яке є власністю Міноборони, було зареєстровано за ТОВ "Місто Бажань" на підставі договорів купівлі-продажу цього майна від 22.11.2017 (укладеного між ОСОБА_1 та ТОВ "Місто Бажань") та від 29.12.2017 (укладеного між ТОВ "Каскад-Південь" та ТОВ "Місто Бажань");

- проте ТОВ "Каскад-Південь" на час укладання договорів купівлі-продажу вже не мало права розпоряджатись спірним майновим комплексом - Котовською виправною колонією № 134, оскільки правова підстава для набуття вказаного майна першим набувачем (ТОВ "Каскад-Південь") скасована в судовому порядку;

- оскільки набуття особою володіння нерухомим майном полягає у внесенні запису про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, а запис про державну реєстрацію права власності за державою Україна в особі Міністерства оборони України є чинним з 24.02.2012, то й право володіння спірним майном у держави з цієї дати не припинялося;

- звідси як позивач, так і суди попередніх інстанцій помилково вважають, що спірне майно вибуло з володіння держави самим лише фактом державної реєстрації права власності за ТОВ "Місто Бажань";

- проте, правильно встановивши обставину порушення речових прав позивача на майно Котовської виправної колонії №134, суди попередніх інстанцій помилились щодо способу захисту права позивача, який просив витребувати спірне майно з незаконного володіння ТОВ "Місто Бажань", оскільки, як було зазначено вище, з володіння держави спірне майно не вибувало.

Отже, за висновками Верховного Суду в постанові від 15.09.2021 у справі №916/2713/20, майновий комплекс Котовської виправної колонії №134, який розташований на спірній земельній ділянці, з володіння держави не вибував, що спростовує доводи позивача і третьої особі про належність останній вказаного майна і в силу положень статті 75 ГПК України вказані обставини не підлягають доказуванню.

Відповідно до ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному та повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Зважаючи на встановлені судом обставини, які підтверджуються сукупністю наявних у матеріалах справи доказів, суд першої інстанції прийшов до юридично правильного висновку про те, що спірний наказ Мін`юсту прийнятий у відповідності до вимог законодавства, а тому позовна вимога про його скасування не підлягає задоволенню.

Позовна вимога про поновлення скасованого запису зробленого на підставі рішення від 19.05.2021 №58215394, також не підлягає задоволенню, оскільки є похідною від вимоги про скасування оспорюваного наказу, у задоволенні якої судом відмовлено.

За таких обставин доводи апелянта по суті його скарги в межах заявлених вимог свого підтвердження в судовому засіданні не знайшли, оскільки не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути підставами для скасування рішення господарського суду першої інстанції.

Суд першої інстанції повно встановив суттєві для справи обставини, дослідив та правильно оцінив надані сторонами докази, вірно кваліфікував спірні правовідносини та правильно застосував до них належні норми матеріального і процесуального права, а тому рішення Господарського суду міста Києва законне та обґрунтоване, отже, підстави для його скасування відсутні, тому апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Оскільки цією постановою суд апеляційної інстанції не змінює рішення та не ухвалює нового, розподіл судових витрат судом апеляційної інстанції не здійснюється, а витрати, пов`язані з розглядом апеляційної скарги, покладаються на апелянта.

Керуючись ст. ст. 267-285 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Чорноморської селищної ради Одеського району Одеської області залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 19 вересня 2022 року - без змін.

2. Справу повернути до Господарського суду міста Києва.

3. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 26.04.2023.

Головуючий суддя Т.П. Козир

Судді Г.П. Коробенко

Г.А. Кравчук