ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" квітня 2023 р. Справа№ 910/6253/22

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Андрієнка В.В.

суддів: Шапрана В.В.

Буравльова С.І.

розглянувши у порядку письмового провадження, без виклику учасників справи, апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Електроград"

на рішення Господарського суду м. Києва

від 30.11.2022

у справі №910/6253/22 (суддя Нечай О.В.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Аудиторська компанія "Ефективні рішення"

до Приватного акціонерного товариства "Електроград"

про стягнення 61 866,02 грн

УСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Аудиторська компанія "Ефективні рішення" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Приватного акціонерного товариства "Електроград" про стягнення 61 866,02 грн, з яких 47 296,00 грн заборгованості, 5 040,59 грн пені, 2 364,80 грн штрафу, 6 659,28 грн інфляційних втрат та 505,35 грн 3% річних.

Рішенням Господарського суду м. Києва від 30.11.2022 у справі №910/6253/22 закрито провадження у справі № 910/6253/22 в частині позовних вимог про стягнення з Приватного акціонерного товариства "Електроград" заборгованості в розмірі 10 000,00 грн. В іншій частині позов задоволено частково. Стягнуто з Приватного акціонерного товариства "Електроград" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Аудиторська компанія "Ефективні рішення" 37 296 (тридцять сім тисяч двісті дев`яносто шість) грн 00 коп. заборгованості, 5 040 (п`ять тисяч сорок) грн 59 коп. пені, 2 364 (дві тисячі триста шістдесят чотири) грн 80 коп. штрафу, 505 (п`ятсот п`ять) грн 35 коп. 3% річних, 6 658 (шість тисяч шістсот п`ятдесят вісім) грн 60 коп. інфляційних втрат та 2 480 (дві тисячі чотириста вісімдесят) грн 97 коп. судового збору. В іншій частині позову відмовлено. Витрати по сплаті судового збору в розмірі 0,03 грн покладено на позивача.

Рішення обґрунтовано встановленням місцевим господарським судом факту неналежного виконання відповідачем своїх договірних зобов`язань по оплаті отриманих послуг.

Не погодившись із прийнятим рішенням, ПАТ "Електроград" подало апеляційну скаргу, у якій просило суд рішення Господарського суду м. Києва від 30.11.2022 скасувати. Прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована наступним. На думку апелянта місцевим господарським судом необґрунтовано було задоволено позовні вимоги. При цьому відповідач у своїй апеляційній скарзі посилається на те, що позивачем не було направлено йому для підписання акту виконаних робіт.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 15.02.2023 відкрито апеляційне провадження у справі №910/6253/22 за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства "Електроград" на рішення Господарського суду м. Києва від 30.11.2022 у справі №910/6253/22, ухвалено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження та без повідомлення учасників справи (без проведення судового засідання).

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст . 275 ГПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Статтею 276 ГПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом установлено, що 23.07.2019 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Консалтингова група "Ефективні рішення" (найменування змінено на Товариство з обмеженою відповідальністю "Аудиторська компанія "Ефективні рішення") (бухгалтер) та Приватним акціонерним товариством "Електроград" (клієнт) було укладено Договір № 23072019 ЕР на бухгалтерське обслуговування, предметом якого, відповідно до п. 1.1, є надання бухгалтером за плату послуг з ведення бухгалтерського податкового обліку клієнта, складання та передача контролюючим органам бухгалтерської та податкової звітності, передбаченої чинним законодавством України, протягом терміну дії цього Договору.

У абз. 1 п. 2.3 Договору, в редакції Додаткової угоди № 4 до Договору, сторони домовились про розмір договірної ціни за місяць надання послуг, що становить 37 296,00 грн.

Згідно з абз. 2 п. 2.3 Договору оплата послуг здійснюється клієнтом щомісячно у розмірі 100% вартості послуг за місяць, не пізніше ніж до 5 числа місяця, в якому надаються послуги.

За умовами пунктів 4.1 - 4.4 Договору по завершенні кожного розрахункового періоду бухгалтер надає клієнту акт про надання послуг, оформлений відповідно до прийнятої форми обліку і вимог чинного законодавства, та звітність, передбачену чинним бухгалтерським та податковим законодавством. Результати роботи повинні бути оформлені відповідно до законодавчих та загальноприйнятих вимог, якщо інші вимоги не передбачено в протоколах.

Клієнт не пізніше трьох календарних днів після отримання повинен розглянути результати наданих послуг та повернути бухгалтеру підписаний та належним чином оформлений акт про надання послуг.

Послуги вважаються прийнятими в день передачі результатів з виконанням всіх умов цього Договору, якщо інше не передбачено в Додатках до Договору, або якщо протягом 10 календарних днів від клієнта не надійшла вмотивована письмова відмова від прийняття наданих послуг.

Якщо в установлений пунктами 4.1 - 4.3 Договору термін бухгалтер не отримає підписаний акт наданих послуг або вмотивовану письмову відмову, робота вважається прийнятою в день подання акту про надання послуг з виконанням всіх умов цього Договору.

У п. 7.10 Договору сторони визначили, що при порушенні термінів платежів (термінів надання послуг) винна сторона сплачує пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми боргу за весь період прострочення (пп. 7.10.1), а якщо прострочення виконання зобов`язання з оплати триває понад 19 календарних днів клієнт додатково сплачує бухгалтеру штраф у розмірі 5 відсотків від належних до сплати сум (вартості послуг) (пп. 7.10.3).

Відповідно до пунктів 8.1 - 8.4 Договору сторони звільняються від відповідальності за часткове чи повне невиконання зобов`язань за цим Договором у випадку виникнення та дії обставин надзвичайного характеру, що виникли після підписання Договору, а саме: погодних та природних катаклізмів (землетруси, повені, пожежі, замерзання моря, протоків, портів і т.п., закриття колій, протоків, каналів, перевалів), політичних катаклізмів, війни, військових дій, блокади, ембарго, інших міжнародних санкцій, валютних скорочень, інших дій держав, які створюють перепони для виконання сторонами своїх зобов`язань, громадянських хвилювань та ін., які виникли та діють поза контролем сторін.

Сторона, для якої внаслідок виникнення та дії форс-мажорних обставин виконання обов`язків по даному Договору стає неможливим, зобов`язана протягом 3 календарних діб повідомити про це іншу сторону.

Достатнім підтвердженням виникнення та дії форс-мажорних обставин є довідка, що надається Торгово-промисловою палатою України, або іншими органами, у компетенції яких знаходиться підтвердження таких обставин.

У випадку дії форс-мажорних обставин штрафні санкції не застосовуються, а сторони можуть домовитись про зміну умов цього Договору, або перенос строків, або про припинення дії Договору.

Спір у справі виник у зв`язку із тим, що за твердженням позивача він надав відповідачеві послуги, які останній прийняв, проте власні зобов`язання щодо оплати виконав частково, внаслідок чого за ним обліковується заборгованість у розмірі 47 296,00 грн.

Після пред`явлення позову відповідач сплатив позивачу 10000,00 грн, що підтверджується платіжним дорученням № 12117 від 11.08.2022.

Відповідно до ч. 1 ст. 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не установлено договором.

Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором (ч. 1 ст. 903 Цивільного кодексу України).

На підтвердження надання послуг за Договором та наявності у відповідача заборгованості з їх оплати позивачем надано підписаний обома сторонами без зауважень Акт звіряння взаємних розрахунків за період з 23.07.2019 до 31.03.2022, згідно з яким заборгованість відповідача становить 47 296,00 грн. Указаний Акт підписаний з боку позивача керівником ТОВ "АК "Ефективні рішення" Шустовою О.О., а з боку відповідача - Головою правління ПрАТ "Електроград" Захарченком Ю.М. шляхом накладення цифрового електронного підпису.

Відповідно до усталеної практики Верховного Суду, акт звірки розрахунків у сфері бухгалтерського обліку та фінансової звітності не є зведеним обліковим документом, а є лише технічним (фіксуючим) документом, за яким бухгалтерії підприємств звіряють бухгалтерський облік операцій. Акт відображає стан заборгованості та в окремих випадках - рух коштів у бухгалтерському обліку підприємств та має інформаційний характер, тобто має статус документа, який підтверджує тотожність ведення бухгалтерського обліку спірних господарських операцій обома сторонами спірних правовідносин. Сам по собі акт звірки розрахунків не є належним доказом факту здійснення будь-яких господарських операцій: поставки, надання послуг тощо, оскільки не є первинним бухгалтерським обліковим документом.

Разом з цим, акт звірки може вважатися доказом у справі в підтвердження певних обставин, зокрема в підтвердження наявності заборгованості суб`єкта господарювання, її розміру, визнання боржником такої заборгованості тощо, однак, за умови, що інформація, відображена в акті підтверджена первинними документами та акт містить підписи уповноважених на його підписання сторонами осіб. Як правило, акти звірок розрахунків (чи заборгованості) складаються та підписуються бухгалтерами контрагентів і підтверджують остаточні розрахунки сторін на певну дату. Відсутність в акті звірки підписів перших керівників сторін або інших уповноважених осіб, які мають право представляти інтереси сторін, у тому числі здійснювати дії, направлені на визнання заборгованості підприємства перед іншими суб`єктами господарювання, означає відсутність в акті звірки юридичної сили документа, яким суб`єкт господарської діяльності визнає суму заборгованості. Чинне законодавство не містить вимоги про те, що у акті звірки розрахунків повинно зазначатись формулювання про визнання боргу відповідачем. Підписання акту звірки, у якому зазначено розмір заборгованості, уповноваженою особою боржника та підтвердження наявності такого боргу первинними документами свідчить про визнання боржником такого боргу (див. постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.04.2018 у справі № 905/1198/17, від 08.05.2018 у справі № 910/16725/17, від 17.10.2018 у справі № 905/3063/17, від 04.12.2019 у справі № 916/1727/17, від 05.03.2019 у справі № 910/1389/18, від 03.12.2020 у справі № 904/1161/20).

Як убачається з матеріалів справи заборгованість відповідача в розмірі 47 296,00 грн складається із прострочення оплати за послуги, надані позивачем у січні 2022 року в сумі 10 000,00 грн та у лютому 2022 року в сумі 37 296,00 грн.

Судом установлено, що 11.08.2022 відповідач сплатив на користь позивача 10 000,00 грн за послуги з бухгалтерського обслуговування, надані у січні 2022 року, про що свідчить платіжне доручення № 12117, належним чином засвідчена копія якого міститься в матеріалах справи.

Пунктом 2 частини 1 статті 231 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

З огляду на вищенаведене, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про закриття провадження у справі в частині стягнення з відповідача 10 000,00 грн на підставі п. 2 ч. 1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до частини 4 статті 191 Господарського процесуального кодексу України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Зі змісту цієї норми слідує, що відповідач наділений правом визнати позов на будь-якій стадії процесу (стаття 46 Господарського процесуального кодексу України), при цьому суд вирішує питання про задоволення позову у разі визнання відповідачем позову враховуючи наявність законних для того підстав або постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд (стаття 191 Господарського процесуального кодексу України).

У відзиві на позовну заяву відповідач визнав заборгованість в розмірі 37 296,00 грн.

Вказаний розмір заборгованості дорівнює розміру договірної ціни за місяць надання послуг, визначеному сторонами у абз. 1 п. 2.3 Договору, в редакції Додаткової угоди № 4 до Договору.

Суд зауважує, що оцінка господарських операцій повинна проводитися на підставі комплексного, всебічного аналізу специфіки та умов вчинення конкретного правочину, з обов`язковим урахуванням його господарської мети, економічної доцільності, а також використання отриманих товарів чи послуг у подальшій діяльності підприємства. Обов`язковою умовою підтвердження реальності здійснення господарських операцій є фактична наявність у сторін договору первинних документів, фізичних, технічних та технологічних можливостей для здійснення відповідних операцій та зв`язок між фактом придбання послуги і подальшою господарською діяльністю.

В контексті обставин справи суд вважає, що підписання акту звіряння взаємних розрахунків без зауважень та визнання позову в частині боргу з оплати послуг, наданих у лютому 2022 року, свідчить про фактичне прийняття цих послуг і виникнення обов`язку з їх оплати.

Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором (ч. 1 ст. 903 Цивільного кодексу України).

Згідно з ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні установлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

З урахуванням погодженого сторонами у пункті 2.3 Договору порядку розрахунків, зобов`язання відповідача щодо оплати послуг мало бути виконано не пізніше ніж до 5 числа місяця, в якому надаються послуги.

Відтак суд приходить до висновку, що строк виконання відповідачем своїх грошових зобов`язань є таким, що настав.

Відповідно до частин 1, 2 статті 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Зазначене також кореспондується з нормами статей 525, 526 Цивільного кодексу України.

Статтею 599 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно зі статтею 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що оскільки невиконання грошового зобов`язання відповідачем за Договором підтверджується матеріалами справи, доказів сплати боргу в повному обсязі відповідач не надав, позовна вимога про стягнення з відповідача заборгованості в розмірі 37 296,00 грн визнається судом обґрунтованою.

Щодо вимог про стягнення з відповідача 5 040,59 грн пені, 6 659,28 грн штрафу, 505,35 грн інфляційних втрат та 2 364,80 грн 3% річних суд відзначає наступне.

У разі порушення зобов`язань настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки (ч. 1 ст. 611 Цивільного кодексу України).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, установлений договором або законом (частина 1 статті 612 Цивільного кодексу України).

Згідно з ч. 1 ст. 216 Господарського кодексу України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, не виконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

За змістом статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

За приписами частин 1, 2 статті 551 Цивільного кодексу України предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно зі статтями 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

У п. 7.10 Договору сторони визначили, що при порушенні термінів платежів (термінів надання послуг) винна сторона сплачує пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми боргу за весь період прострочення (пп. 7.10.1).

Відповідно до частин 1, 2 статті 614 Цивільного кодексу України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не установлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання.

Особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов`язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов`язання, відсутність у боржника необхідних коштів (ч. 1 ст. 617 Цивільного кодексу України).

Зазначаючи про наявність обставин непереборної сили, які є підставою для звільнення від відповідальності за неналежне виконання зобов`язань за цим Договором, відповідач посилається на положення розділу 8 Договору.

Водночас, матеріали справи не містять доказів повідомлення відповідачем позивача про виникнення обставин непереборної сили, як того вимагають приписи пункту 8.2 Договору.

Пунктом 1 частини 1 статті 263 Цивільного кодексу України визначено, що непереборна сила - це надзвичайна або невідворотна за даних умов подія.

Частина 2 статті 218 Господарського кодексу України також містить визначення непереборної сили як надзвичайних і невідворотних обставин.

Згідно зі статтею 14-1 Закону України "Про торгово-промислові палати України" Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю.

За визначенням, наведеним у пп. 3.1.1 Регламенту засвідчення Торгово-промисловою палатою України та регіональними торгово-промисловими палатами форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), затвердженому рішенням президії ТПП України від 15.07.2014 № 40(3) форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) (Force Majeure) - це надзвичайні та невідворотні обставини, які об`єктивно впливають на виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків за законодавчими і іншими нормативними актами, дію яких неможливо було передбачити та дія яких унеможливлює їх виконання протягом певного періоду часу.

Отже, непереборною силою є надзвичайна і невідворотна зовнішня подія, що повністю звільняє від відповідальності особу, яка порушила зобов`язання, за умови, що остання не могла її передбачити або передбачила, але не могла її відвернути, та ця подія завдала збитків. Непереборна сила (форс-мажорна обставина) повинна мати ознаки надзвичайності і невідворотності.

За загальним правилом, неможливість виконати зобов`язання внаслідок дії обставин непереборної сили відповідно до вимог законодавства є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання.

При цьому, сторона, яка не виконує зобов`язання, повинна довести існування конкретних обставин, які мають непереборний характер і які унеможливили виконання зобов`язання. І кожен такий випадок має оцінюватись судом незалежно від наявності засвідчених компетентним органом обставин непереборної сили.

Відповідач вважає, що внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України настали форс-мажорні обставини, які засвідчені Торгово-промисловою палатою України листом № 2024/02.0-7.1 від 28.02.2022.

Верховний Суд у постанові від 25.01.2022 у справі № 904/3886/21 зазначив, що форс-мажорні обставини не мають преюдиціальний (заздалегідь установлений) характер, а зацікавленій стороні необхідно довести (1) факт їх виникнення; (2) те, що обставини є форс-мажорними (3) для конкретного випадку. Виходячи з ознак форс-мажорних обставин, необхідно також довести їх надзвичайність та невідворотність.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд й у постанові від 16.07.2019 у справі №917/1053/18, зазначивши, що лише посилання сторони у справі на наявність обставин непереборної сили та надання підтверджуючих доказів не може вважатися безумовним доведенням відповідних обставин, яке не потребує оцінки суду. Саме суд повинен на підставі наявних у матеріалах доказів встановити, чи дійсно такі обставини, на які посилається сторона, є надзвичайними і невідворотними, що об`єктивно унеможливили належне виконання стороною свого обов`язку.

Відповідачем не надано належних та допустимих, у розумінні статей 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, доказів існування форс-мажорних обставин у взаємовідносинах із позивачем за Договором, як і не надано обґрунтованих причинно-наслідкових зв`язків між введенням 24.02.2022 в Україні воєнного стану та неможливістю виконання відповідачем своїх зобов`язань за Договором, які виникли до цієї події. Так само не є переконливим і наданий відповідачем наказ Військової адміністрації міста Кривого Рогу, відповідно до якого у відповідача вилучено майно, оскільки з матеріалів справи не убачається, яке саме майно було передано, його вартість, та яким чином передача цього майна вплинула на платоспроможність відповідача.

За таких обставин колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про обґрунтованість позовних вимог про стягнення з відповідача пені, нарахованої на підставі пп. 7.10.1 Договору, за несвоєчасне здійснення розрахунків визнається судом обґрунтованою.

Відповідно до ч. 4 ст. 231 Господарського кодексу України у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути установлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Згідно з пп. 7.10.3 Договору якщо прострочення виконання зобов`язання з оплати триває понад 19 календарних днів клієнт додатково сплачує бухгалтеру штраф у розмірі 5 відсотків від належних до сплати сум (вартості послуг).

Судом установлено, що прострочення відповідача тривало більше 19 календарних днів, що зумовлює для відповідача настання правових наслідків у вигляді сплати штрафу в розмірі 5% від суми простроченого платежу.

Отже, обґрунтованим та таким, що підлягає стягненню з відповідача є штраф в загальному розмірі 2 364,80 грн.

Такий вид забезпечення виконання зобов`язання як пеня та її розмір установлено частиною 3 статті 549 Цивільного кодексу України, частиною 6 статті 231 Господарського кодексу України та статтями 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань", а право встановити у договорі розмір та порядок нарахування штрафу надано сторонам частиною 4 статті 231 Господарського кодексу України. Можливість одночасного стягнення пені та штрафу за порушення окремих видів господарських зобов`язань передбачено частиною 2 статті 231 Господарського кодексу України. При цьому, в інших випадках порушення виконання господарських зобов`язань чинне законодавство не встановлює для учасників господарських відносин обмежень передбачати в договорі можливість одночасного стягнення пені та штрафу, що узгоджується зі свободою договору, установленою статтею 627 Цивільного кодексу України, тобто коли сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання за договором, штрафу та пені не суперечить статті 61 Конституції України, оскільки згідно зі статтею 549 Цивільного кодексу України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до статті 230 Господарського кодексу України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій.

Така правова позиція є сталою в судовій практиці і викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 09.02.2018 у справі №911/2813/17, від 22.03.2018 у справі №911/1351/17, від 25.05.2018 у справі №922/1720/17, від 02.04.2019 у справі №917/194/18.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не установлений договором або законом.

Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3% річних, якщо інший розмір процентів не установлений договором або законом, не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника.

Наданий позивачем розрахунок 3% річних є арифметично вірним, у зв`язку з чим вимоги в цій частині підлягають задоволенню в заявленому розмірі.

Колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, розмір втрат позивача від інфляції становить 6 658,60 грн.

За таких обставин обґрунтованим є висновок місцевого господарського суду про те, що до стягнення з відповідача на користь позивача підлягають 37 296,00 грн заборгованості, 5 040,59 грн пені, 2 364,80 грн штрафу, 505,35 грн 3% річних та 6 658,60 грн інфляційних втрат.

Згідно зі статтями 78, 79 Господарського процесуального кодексу України достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь установленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

На підставі наявних матеріалів справи колегія суддів встановила, що обставини, на які посилається скаржник - Приватне акціонерне товариство "Електроград", в розумінні статті 86 ГПК України не можуть бути підставою для зміни або скасування рішення Господарського суду міста Києва від 30.11.2022 у справі №910/6253/22, а тому апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Ураховуючи наведене, рішення Господарського суду міста Києва від 30.11.2022 у справі №910/6253/22 відповідає матеріалам справи, є законним та обґрунтованим, підстави, передбачені ст.ст. 277-278 ГПК України для його скасування, відсутні.

Керуючись ст. 129, 267-285 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Електроград" на рішення Господарського суду міста Києва від 30.11.2022 у справі №910/6253/22 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду міста Києва від 30.11.2022 у справі №910/6253/22 залишити без змін.

Витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги на рішення Господарського суду міста Києва від 30.11.2022 у справі №910/6253/22 покласти на Приватне акціонерне товариство "Електроград".

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 287 ГПК України.

Головуючий суддя В.В. Андрієнко

Судді В.В. Шапран

С.І. Буравльов