РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

03.05.2023Справа № 910/2593/23

Господарський суд міста Києва у складі судді Пукшин Л.Г., за участі секретаря судового засідання Зайченко О.Г., розглянувши у судовому засіданні матеріали господарської справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія Лойд Транс» (01015, м. Київ, вул. Лейпцизька, буд. 2/37, оф.4)

до Комунального підприємства «Київпастранс» (04070, м. Київ, Набережне шосе, будинок 2)

про стягнення 6 080 106,03 грн.

за участю представників:

від позивача: не з`явилися

від відповідача: не з`явилися

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Компанія Лойд Транс» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Комунального підприємства «Київпастранс» про стягнення 6 080 106,03 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, відповідач в порушення умов договору №52.21-295 від 19.11.2021 не оплатив поставлений йому позивачем товар, у зв`язку із чим у нього існує заборгованість перед Позивачем у розмірі 3 861 000,00 грн. Крім того, у зв`язку із простроченням оплати за поставлений товар, Позивач просить суд стягнути з Відповідача 1 436 503,53 грн пені, інфляційні втрати у розмірі 683 909,00 грн та 3% річних у розмірі 98 693,50 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 21.02.2023 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі № 910/2593/23, справу вирішено розглядати за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 23.03.2023.

15.03.2023 загальним відділом діловодства суду зареєстрований відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідачем частково заперечуються вимоги, зокрема в частині пені. У відзиві відповідачем заявлено клопотання про зменшення розміру пені на 95% від нарахованої суми позивачем.

20.03.2023 позивачем через електронний суд подано відповідь на відзив та заяву про проведення підготовчого засідання без участі уповноваженого представника позивача.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 22.03.2023 суд ухвалив відкласти розгляд справи на 05.04.23 о 11:00 год.

03.04.2023 через електронний суд позивачем подано заяву про проведення засідання без участі уповноваженого представника позивача. У вказаній заяві позивач також зазначив, що повністю підтримує позовні вимоги, просить суд розглянути матеріали справи за наявними матеріалами та за відсутності позивача та/або його законного представника.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 05.04.2023 суд ухвалив закрити підготовче провадження, призначити справу до судового розгляду по суті на 03.05.23 о 10:25 год.

У судове засідання, призначене на 03.05.2023 представники сторін не з`явились, при цьому судом взято до уваги клопотання позивача від 03.04.2023 про розгляд справи за відсутності позивача та/або його законного представника.

Відповідач не забезпечив явку уповноваженого представника у судове засідання, про причини неявки суд не повідомив, про час та місце проведення судового засідання повідомлений належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення 187.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив.

19 листопада 2021 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Компанія Лойд Транс» (надалі - постачальник/позивач) та Комунальним підприємством «Київпастранс» (надалі - покупець/відповідач) було укладено договір № 52.21-295 (надалі - договір).

Відповідно до 1.1 договору постачальник зобов`язується поставити та передати у власність покупцю: Домкрати для трамвайних вагонів, код 42410000-3 за ДК 021:2015 «Підіймально-транспортувальне обладнання» (надалі - товар), а покупець сплатити за товар, визначений в асортименті, кількості та за цінами, які зазначені у Специфікації (Додаток № 1), що додається до договору та є його невід`ємною частиною.

Згідно з п. 1.2. договору обсяги закупівлі товару можуть бути зменшені залежно від наявності коштів або виробничих потреб покупця та у випадках, передбачених законодавством України.

Пунктом 3.1. договору визначено, що сума цього договору становить 3 217 500,00 грн. без ПДВ, крім того ПДВ 20% - 643 500,00 грн., разом ціна договору становить 3 861 000,00 грн.

Згідно з п. 4.1. договору розрахунок за поставлений товар здійснюється покупцем у безготівковій формі шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок постачальника протягом 60 (шістдесяти) календарних днів з дати підписання покупцем видаткової накладної на фактично поставлену окрему партію товару.

У п. 5.2. договору сторонами передбачено, що поставка товару здійснюється на умовах DDP згідно з INCOTERMS-2010 за адресою: 03134, м. Київ, пр.. Корольова, 7. При цьому транспортування товару проводиться за кошти постачальника і вартість такої доставки входить в ціну договору.

Поставка товару здійснюється окремими партіями за окремою письмовою заявкою покупця із зазначенням необхідних найменувань та кількості товару в межах Специфікації виходячи з виробничої необхідності (п. 5.3. договору).

Даний договір відповідно до п. 10.1. набирає чинності з дня його підписання сторонами і діє до 30.09.2022 року включно, але в будь-якому випадку - до повного виконання сторонами своїх зобов`язань за цим договором. Закінчення строку дії договору не звільняє сторони від виконання зобов`язань, які виникли під час дії цього договору.

За доводами позивач, ТОВ «Компанія Лойд Транс» відповідно до умов договору було здійснено поставку товару відповідачу, згідно зі специфікацією до договору, в повному обсязі на загальну суму 3 861 000,00 грн., що підтверджується видатковою накладною № РН 2501-2022 від 25.01.2022.

Відповідачем, в свою чергу, товар прийнятий без зауважень, проте в супереч розділу 4 договору належним чином не виконано зобов`язання та не оплачено поставлений товар.

У зв`язку з чим, у відповідача утворився борг перед позивачем у розмірі 3 861 000,00 грн., яку позивач просить суд стягнути з відповідача у судовому порядку.

Також, у зв`язку з порушенням відповідачем взятих на себе зобов`язань за договором в частині здійснення розрахунків, позивачем було нараховано та заявлено до стягнення пеню у розмірі 1 436 503,53 грн., інфляційні втрати у розмірі 683 909, 00 грн. та 3% річних у розмірі 98 693,50 грн.

Позивач з метою досудового врегулювання спору направив відповідачу претензію вих. № 1511-2022 від 15.11.2022 щодо сплати основної заборгованості у розмірі 3 861 000,00 грн за договором, інфляційних втрат у розмірі 511 582,50 грн, 3% річних у розмірі 74 575,48 грн та пені у розмірі 1 023 958,35 грн.

Отже, спір у справі виник у зв`язку із неналежним, на думку позивача, виконанням відповідачем зобов`язання по сплаті за поставлений товар.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

За своєю правовою природою укладений між сторонами договір є договором поставки.

У відповідності до ч. 1 ст. 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною 1 ст. 265 ГК України передбачено, що за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч.1 ст. 266 ГК України предметом поставки є визначені родовими ознаками продукція, вироби з найменуванням, зазначеним у стандартах, технічних умовах, документації до зразків (еталонів), прейскурантах чи товарознавчих довідниках. Предметом поставки можуть бути також продукція, вироби, визначені індивідуальними ознаками.

Згідно ч. 2 ст. 712 ЦК України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 692 ЦК України передбачає, що покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Судом встановлено, що позивачем було здійснено поставку відповідачу товар на загальну суму 3 861 000,00 грн., що підтверджується видатковою накладною, яка підписана уповноваженими представниками сторін та скріплені їх печатками та довіреностями на отримання матеріальних цінностей (належним чином завірені копії долучені до матеріалів справи).

Вказаний товар прийнятий відповідачем без зауважень, проте не був оплачений у строки визначені умовами договору, внаслідок чого у відповідача утворився борг перед позивачем у розмірі 3 861 000,00 грн.

Як вбачається із матеріалів справи та пояснень представника відповідача, наявність боргу перед позивачем у сумі 3 861 000, грн не заперечується відповідачем.

В силу вимог ч. 1 ст. 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч. 1 ст. 530 ЦК України).

Пунктом 4.1. договору встановлено, що розрахунок за поставлений товар здійснюється покупцем у безготівковій формі шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок постачальника протягом 60 (шістдесяти) календарних днів з дати підписання покупцем видаткової накладної на фактично поставлену окрему партію товару.

Статтею 599 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Доказів на підтвердження оплати поставленого позивачем товару, в тому числі станом на час розгляду справи в суді, до матеріалів справи не надано.

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України, суб`єкт господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України.

Згідно зі ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов і вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

З урахуванням вищевикладеного, враховуючи, що факт поставки позивачем відповідачу узгодженого товару та факт порушення відповідачем своїх договірних зобов`язань в частині своєчасної та повної оплати отриманого товару, підтверджений матеріалами справи і не спростований відповідачем, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог про стягнення основного боргу в сумі 3 861 000,00 грн.

У зв`язку з неналежним виконання грошових зобов`язань за договором, позивач просить суд стягнути з відповідача штрафні санкції, які складаються з пені, інфляційних втрат та відсотків за користування грошовими коштами у розмірі 2 219 106,03 грн.

Статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, якими зокрема є сплата неустойки.

За приписами частини 1 статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Частиною 1 ст. 216 Господарського кодексу України передбачено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбаченому у Господарському кодексу України, іншими законами та договором.

Відповідно до п. 1 ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частина 2 ст. 551 Цивільного кодексу України визначає, що якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Судом встановлено, що за порушення термінів оплати товару покупець сплачує Постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня від вартості поставленого в строк товару за кожен день прострочення оплати (п. 7.3 договору).

В силу положень ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано. Діючим господарським законодавством не передбачена можливість нарахування пені більше ніж за півроку і цей строк є присікальним.

В пункті 2.5. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 року "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань" зазначено, що: "Щодо пені за порушення грошових зобов`язань застосовується припис частини шостої статті 232 ГК України. Даним приписом передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов`язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов`язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін. Необхідно також мати на увазі, що умова договору про сплату пені за кожний день прострочення виконання зобов`язання не може розцінюватися як установлення цим договором іншого, ніж передбачений частиною шостою статті 232 ГК України, строку, за який нараховуються штрафні санкції".

Оскільки положення договору не містять вказівки на встановлення іншого строку припинення нарахування пені, ніж встановленого в ст. 232 Господарського кодексу України, то нарахування штрафних санкцій припиняється зі сплином шести місяців.

Суд перевірив надані позивачем розрахунки пені встановив, що позивачем у розрахунках за видатковою накладною № РН 2501-2022 від 25.01.2022 на суму боргу 3 861 000,00 грн., не враховано присікального терміну щодо нарахування пені та невірно визначено період нарахування пені, зокрема вказано початок прострочення нарахування з 26.03.2022, в той час як з урахуванням п. 4.1. договору, першим днем з якого почалося прострочення по сплаті боргу за вказаними накладними є 27.03.2022. Відтак, за обґрунтованим розрахунком суду розмір пені, який підлягає до стягнення з відповідача на користь позивача становить 762 679,73 грн., в іншій частині вимоги не підлягають задоволенню.

Судом взято до уваги, що у відзиві на позовну заяву відповідач зазначає що Указами Президента України від 24.02.2022 №64/2022 та 69/2022 (зі змінами та доповненнями) в державі запроваджено військовий стан та оголошено загальну мобілізацію. Рухомий склад підприємства із самого початку повномасштабного вторгнення російською федерацією був залучений до евакуації жителів Київської області та в подальшому здійснював перевезення мешканців міста Києва на безоплатній основі, що в свою чергу негативно вплинуло на фінансове становище відповідача. Підприємство опинилось в скрутному фінансовому становищі, що підтверджується довідкою від 13.03.2023 №03/15, відповідно до якої недофінансування з місцевого бюджету складає 442,2 млн. грн., а тому відповідач просить суд зменшити розмір пені на 95% від нарахованої суми позивачем.

Відповідно до ст. 233 Господарського кодексу України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Згідно з ч. 3 ст. 551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

При цьому, згідно ч. 1 ст. 550 Цивільного кодексу України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання.

Разом з тим, наявність у кредитора можливості стягувати із покупця надмірні грошові суми як неустойку змінює її дійсне правове призначення. Неустойка має на меті, насамперед, стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не може становити непомірний тягар для покупця і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора. Таку правову позицію викладено і в рішенні Конституційного Суду України від 11.07.2013 №7-рп/2013.

Вирішуючи питання про зменшення розміру штрафних санкцій, які підлягають стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен з`ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки перед розміром збитків, а також об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов`язань, причини неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення у виконанні зобов`язання, невідповідності розміру штрафних санкцій наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків. Майновий стан сторін та соціальна значущість підприємства мають значення для вирішення питання про зменшення штрафних санкцій.

Також при вирішенні питання про можливість зменшення неустойки суд повинен брати до уваги не лише майновий стан боржника, але й майновий стан стягувача, тобто, врахувати інтереси обох сторін.

Водночас, зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, і за відсутності у законі переліку обставин, які мають істотне значення, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду, від 04.12.2018 у справі №916/65/18, від 03.07.2019 у справі №917/791/18, від 22.10.2019 у справі №904/5830/18, від 13.01.2020 у справі №902/855/18, від 27.01.2020 у справі №916/469/19.

Разом з тим приймаючи рішення про зменшення неустойки, суд також повинен виходити із того, що одним з завдань неустойки є стимулювання належного виконання договірних зобов`язань, при цьому надмірне зменшення розміру штрафних санкцій фактично нівелює мету існування неустойки як цивільної відповідальності за порушення зобов`язання, що, у свою чергу, може розцінюватися як спосіб уникнення відповідальності та призведе до порушення балансу інтересів сторін.

Загальними засадами цивільного законодавства згідно зі ст. 3 Цивільного кодексу України є не тільки судовий захист цивільного права та інтересу; свобода договору; свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом, а й справедливість, добросовісність та розумність.

Господарський суд об`єктивно повинен комплексно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов`язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання) тощо.

При цьому реалізуючи свої дискреційні повноваження, передбачені ст. 551 Цивільного кодексу України та ст. 233 Господарського кодексу України щодо права зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій, суд повинен забезпечити баланс інтересів сторін справи з урахуванням встановлених обстави справи та не допускати фактичного звільнення від їх сплати без належних правових підстав.

Отже, враховуючи пояснення відповідача, суд дійшов висновку, що обґрунтованим є зменшення розміру пені, який підлягає стягненню на 50%, у зв`язку з чим до стягнення з відповідача на користь позивача підлягає пеня у розмірі 381 339,87.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних в порядку ст. 625 Цивільного кодексу України є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Здійснивши перерахунок заявленої до стягнення суми інфляційних втрат, судом встановлено, що їх розмір становить більше, ніж заявлено позивачем, однак, приймаючи до уваги, що суду не надано право виходити за межі позовних вимог, то до стягнення підлягає сума інфляційних втрат у заявленому позивачем розмірі 683 909,00 грн.

Здійснивши перевірку заявленої до стягнення з відповідача суми 3% річних, суд дійшов висновку, що у розрахунку за видатковою накладною № РН 2501-2022 від 25.01.2022 на загальну суму 98 693,50 грн. позивачем невірно визначено період нарахування 3% річних, зокрема вказано початок прострочення нарахування з 26.03.2022, в той час як з урахуванням п. 4.1. договору, першим днем з якого почалося прострочення по сплаті боргу за вказаними накладними є 27.03.2022. Відтак, за розрахунком суду до стягнення відповідача на користь позивача підлягає 3% у розмірі 98 376,16 грн., в іншій частині слід відмовити.

Відповідно до ст. 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно з ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідачем контррозрахунку суми позовних вимог та будь-яких заперечень по суті позовних вимог не надано, доводів позивача у встановленому законом порядку не спростовано.

З огляду на вищезазначене, приймаючи до уваги встановлені судом обставини, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія Лойд Транс».

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору покладаються на сторони пропорційно задоволеній частині позову.

При цьому, у разі коли господарський суд зменшує розмір неустойки (штрафу, пені), витрати позивача, пов`язані зі сплатою судового збору, відшкодовуються за рахунок відповідача у сумі, сплаченій позивачем за позовною вимогою, яка підлягала б задоволенню, якби зазначений розмір судом не було зменшено.

Керуючись ст. 129, 236-238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Комунального підприємства «Київпастранс» (04070, м. Київ, Набережне шосе, буд. 2; ідентифікаційний код 31725604) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія Лойд Транс» (01015, м. Київ, вул. Лейпцизька, буд. 2/37, оф.4; ідентифікаційний код 36925026) заборгованість у розмірі 3 861 000 грн. 00 коп.; пеню у розмірі 381 339 грн. 87 коп.; інфляційні втрати у розмірі 683 909 грн. 00 коп.; 3 % річних у розмірі 98 376 грн. 16 коп. та витрати по сплаті судового збору 81 089 грн. 47 коп.

3. В іншій частині позову відмовити.

4. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 03.05.2023

Суддя Л. Г. Пукшин