РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

26.04.2023Справа №910/1314/23

Суддя Господарського суду міста Києва Бойко Р.В., розглянувши в порядку письмового провадження справу за позовом Державного підприємства "Міжнародний аеропорт "Бориспіль"

до Приватного акціонерного товариства "Авіакомпанія "Міжнародні авіалінії України"

про стягнення 80 015,03 грн.,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2023 року Державне підприємство "Міжнародний аеропорт "Бориспіль" звернулось до Господарського суду міста Києва із позовом до Приватного акціонерного товариства "Авіакомпанія "Міжнародні авіалінії України" про стягнення 80 015,03 грн.

В обґрунтування позовних вимог Державне підприємство "Міжнародний аеропорт "Бориспіль" вказує, що Приватним акціонерним товариством "Авіакомпанія "Міжнародні авіалінії України" неналежно виконано свої зобов`язання з оплати наданих позивачем у січні-лютому 2022 року згідно Договору про надання послуг з водопостачання та відведення стічних вод №02.1.2-25-163 від 25.04.2019 послуг, у зв`язку з чим у відповідача виник борг у розмірі 49 787,75 грн., який підлягає стягненню в судовому порядку.

Крім того, у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем своїх грошових зобов`язань за Договором №02.1.2-25-163 від 25.04.2019 позивач вказує про наявність правових підстав для стягнення з Приватного акціонерного товариства "Авіакомпанія "Міжнародні авіалінії України" пені у розмірі 18 017,84 грн., 3% річних у розмірі 1 297,03 грн. та інфляційних втрат у розмірі 10 912,41 грн., нарахованих за період з 21.02.2022 по 17.01.2023.

У змісті позовної Державне підприємство "Міжнародний аеропорт "Бориспіль" зазначає, що понесло судові витрати на оплату судового збору у розмірі 2 684,00 грн. та очікує понести витрати на оплату послуг поштового зв`язку у розмірі 200,00 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 31.01.2023 було відкрито провадження у справі №910/1314/23; вирішено здійснювати її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін (без проведення судового засідання); визначено сторонам строки на подання заяв по суті справи.

17.02.2023 засобами поштового зв`язку від Приватного акціонерного товариства "Авіакомпанія "Міжнародні авіалінії України" надійшов відзив на позов, в якому відповідачем визнано існування боргу у розмірі 49 787,75 грн. перед позивачем за надані послуги з водопостачання та відведення стічних вод за Договором №02.1.2-25-163 від 25.04.2019 за період з січня по лютий 2022 року.

Крім того, у відзиві на позов відповідачем викладено клопотання про зменшення розміру заявленої позивачем до стягнення пені на 50 відсотків, яке мотивоване тим, що критична ситуація в авіаційній галузі склалася внаслідок вжиття заходів направлених на запобігання поширення короновірусу, а саме в період існування обмежень, пов`язаних з COVID-19 операційна діяльність авіакомпанії (виконання пасажирських і вантажних перевезень), яка є основним джерелом отримання прибутку, була спочатку повністю призупинена, а в подальшому - в значній мірі скорочена. При цьому, відповідач також зазначає, що військова агресія Російської Федерації проти України, введення воєнного стану, закриття починаючи з 24.02.2022 повітряного простору України призвело до повної зупинки регулярного пасажирського сполучення, всіх чартерних рейсів з/до України і фактично операційна діяльність авіакомпанії була зупинена, що спричинило значні фінансові втрати.

За інформацією з пошукової системи Акціонерного товариства "Укрпошта" в мережі Інтернет поштове відправлення №115, яким відповідачем було надіслано позивачу примірник відзиву на позов, було повернено 22.02.2023 за зворотною адресою за письмовою відмовою адресата.

Позивач своїм правом на подання до суду відповіді на відзив у визначений в ухвалі від 31.01.2023 строк не скористався.

За таких обставин, справа підлягає вирішенню за наявними матеріалами з огляду на приписи ч. 9 ст. 165 та ч. 2 ст. 178 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва встановив наступне.

01.07.2020 між Державним підприємством "Міжнародний аеропорт "Бориспіль" (аеропорт) та Приватним акціонерним товариством "Авіакомпанія "Міжнародні авіалінії України" (споживач) укладено Договір про надання послуг з водопостачання та відведення стічних вод №02.1.2-25-163, відповідно до п. 1.1 якого аеропорт зобов`язується прийняти на себе цілодобове водопостачання тимчасової служби-виробничої будівлі (розташованої біля ангару аеропорту), до місця приєднання останнього до водопроводу аеропорту та прийняття від нього стічних вод в каналізаційний колектор, а споживач - отримати та оплатити послуги.

Пунктом 4.4 Договору визначено, що аеропорт щомісячно виписує клієнту рахунок за надані послуги за звітний місяць та Акт приймання-здачі виконаних послуг та надсилає їх клієнту по пошті. Сплата рахунку здійснюється клієнтом до 20 числа того ж місяця. Підписаний Акт виконаних послуг клієнт зобов`язаний повернути в бухгатерію аеропорту протягом 5-ти днів з дати його отримання. Якщо протягом 5-ти днів Акт виконаних послуг не буде повернутий аеропорту, він вважається підписаним сторонами. Акт виконаних послуг підписується керівниками сторін або призначеними ними уповноваженими особами за умови надання іншій стороні документів про надання таких повноважень.

Пунктом 4.5 Договору передбачено, що в разі несвоєчасної оплати отриманих послуг, клієнт сплачує аеропорту штрафні санкції у розмірах та в порядку, визначених в чинному законодавстві України. У випадку якщо в законодавстві не визначено розмір або порядок застосування штрафних санкцій за порушення строків оплати послуг, клієнт сплачує аеропорту за кожний день прострочення оплати послуг пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період, за який сплачується пеня, від суми заборгованості.

Строк дії Договору встановлюється з дати підписання сторонами та діє терміном на 1 рік. В разі, якщо Договір підписується сторонами окремо, датою підписання вважається більш пізня дата. Договір вважається продовженим на кожний наступний рік, якщо жодна із сторін не заявила про його розірвання протягом місяця до закінчення строку дії Договору.

Спір виник в зв`язку з твердженнями позивача про неналежне виконання відповідачем своїх зобов`язань з оплати наданих позивачем у січні-лютому 2022 року послуг за Договором, у зв`язку з чим у відповідача виник борг у розмірі 49 787,75 грн. Крім того, позивач вказує про наявність правових підстав для стягнення з відповідача пені у розмірі 18 017,84 грн., 3% річних у розмірі 1 297,03 грн. та інфляційних втрат у розмірі 10 912,41 грн., нарахованих за період з 21.02.2022 по 17.01.2023.

Дослідивши зміст укладеного між сторонами Договору, суд дійшов висновку, що вказаний договір за своєю правовою природою є договором про надання послуг.

Положеннями ч. 1 ст. 901 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

На підтвердження надання послуг за Договором позивачем долучено до позовної заяви копії Актів прийняття-здачі виконаних послуг згідно з Договором №02.1.2-25-163 від 15.04.2009 на загальну суму 53 845,98 грн., а саме:

- від 31.01.2022 на загальну суму 24 813,64 грн. з ПДВ (згідно рахунку-фактури №897/10 від 31.01.2022);

- №311398 від 28.02.2022 на загальну суму 29 032,34 грн. з ПДВ (згідно рахунку-фактури №897/170 від 28.02.2022);

Акти прийняття-здачі виконаних послуг підписані сторонами та містить посилання на Договір, зокрема Акт прийняття-здачі виконаних послуг №311398 від 28.02.2022 підписаний 20.03.2022 за допомогою накладення сторонами кваліфікованих електронних підписів.

Крім того, в матеріалах справи міститься Акт прийняття-здачі виконаних послуг від 02.06.2022, яким було відкориговано рахунок за лютий 2022 року та зменшено борг відповідача на 4 058,23 грн.

Вказаний Акт прийняття-здачі виконаних послуг був направлений позивачем відповідачу засобами електронного зв`язку для проставлення кваліфікованих електронних підписів, однак акт не містить таких підписів та відмітки про його прийняття контрагентом.

Отже, матеріалами справи підтверджується, а відповідачем не заперечується прийняття наданих позивачем послуг у розмірі 49 787,75 грн. з урахуванням здійсненого позивачем коригування (53 845,98 грн. - 4 058,23 грн.)

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Частиною 1 статті 903 Цивільного кодексу України встановлено, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Пунктом 4.4 Договору визначено, що аеропорт щомісячно виписує клієнту рахунок за надані послуги за звітний місяць та Акт приймання-здачі виконаних послуг та надсилає їх клієнту по пошті. Сплата рахунку здійснюється клієнтом до 20 числа того ж місяця. Підписаний Акт виконаних послуг клієнт зобов`язаний повернути в бухгалтерію аеропорту протягом 5-ти днів з дати його отримання. Якщо протягом 5-ти днів Акт виконаних послуг не буде повернутий аеропорту, він вважається підписаним сторонами. Акт виконаних послуг підписується керівниками сторін або призначеними ними уповноваженими особами за умови надання іншій стороні документів про надання таких повноважень.

З аналізу п. 4.4 Договору вбачається, що сплата рахунків здійснюється відповідачем до 20 числа того ж місяця в якому виставлено рахунок.

В той же час, рахунки за січень та лютий 2022 року виставлені 31.01.2022 та 28.02.2022, тобто в останні дні цих місяців.

За приписами ст. 637 Цивільного кодексу України тлумачення умов договору здійснюється відповідно до статті 213 цього Кодексу.

Статтею 213 Цивільного кодексу України визначено, що при тлумаченні змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів. Якщо буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів не дає змоги з`ясувати зміст окремих частин правочину, їхній зміст встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін. Якщо за правилами, встановленими частиною третьою цієї статті, немає можливості визначити справжню волю особи, яка вчинила правочин, до уваги беруться мета правочину, зміст попередніх переговорів, усталена практика відносин між сторонами, звичаї ділового обороту, подальша поведінка сторін, текст типового договору та інші обставини, що мають істотне значення.

Приймаючи до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів, з огляду на положення п. 4.4 Договору, суд приходить до висновку, що сплата рахунків здійснюється клієнтом до 20 числа наступного місяця, оскільки оплата рахунків, які виставлені в останній день місяця неможлива до 20 числа того ж місяця.

Такі ж висновки суду щодо терміну сплати рахунків, зокрема підтверджуються розрахунками пені, 3% річних та інфляційних втрат позивача, який також виходить з того, що виставлені рахунки підлягають сплаті до 20 числа місяця, наступного за тим, в якому був виставлений відповідний рахунок.

Приписами статті 251 Цивільного кодексу України передбачено, що строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

При цьому, у даному випадку суд не застосовує приписи частини 5 статті 254 Цивільного кодексу України, у відповідності до якої якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день, оскільки дана норма визначає порядок обрахунку строку, який визначений у календарних днях, а не терміну, який визначений певним числом місяця.

Наведене тлумачення законодавства суд обґрунтовує тим, що сторони, погоджуючи строк (у календарних днях від певної події), не мають можливості перебачити, на який саме день припаде закінчення такого строку. В той же час, погоджуючи термін (число місяця), сторони не позбавлені можливості визначити за допомогою календаря на який саме день припаде настання строку виконання зобов`язання, а відтак у відповідності ст.ст. 6, 627, 628 Цивільного кодексу України не позбавлені можливості визначити, що сторона договору має виконати своє зобов`язання до відповідного числа місяця.

Із стилістики викладення положень ст.ст. 251, 252, 253, 254, 530 Цивільного кодексу України вбачається, що законодавець не передбачав можливість застосування приписів ст. 254 Цивільного кодексу України при визначенні закінчення терміну, оскільки норми ст.ст. 253, 254 цього Кодексу чітко визначають, що мова йде про строк та не містять жодного посилання на термін, на противагу нормі ст. 530 Кодексу, де законодавець посилається і на строк, і на термін.

Так, відповідач як добросовісний суб`єкт господарських правовідносин, маючи на меті належним чином виконати своє зобов`язання з оплати послуг до 20 числа місяця, що йде за місяцем в якому надавались послуги, міг завчасно встановити останній робочий (банківський) день, у який таке зобов`язання підлягало виконанню.

Тобто станом на дату укладення Договору, враховуючи погодження сторонами терміну оплати (а не строку), сторони мали можливість достеменно встановити відповідні числа місяця, в які підлягали виконанню зобов`язання з оплати послуг за кожен місяць протягом всього терміну дії договору.

Оскільки відповідач міг завчасно визначити останній день виконання зобов`язання з оплати наданих послуг у кожному місяці для його виконання 20 числа наступного місяця, то відповідно підстави для застування частини 5 статті 254 Цивільного кодексу України та перенесення термінів оплати (у разі їх припадання на вихідний/святковий/неробочий день) відсутні.

Таким чином, Приватне акціонерне товариство "Авіакомпанія "Міжнародні авіалінії України" повинне було сплачувати відповідні рахунки у наступні терміни:

- за рахунком-фактурою №897/10 від 31.01.2022 у розмірі 24 813,64 грн. - до 20.02.2022;

- за рахунком-фактурою №897/170 від 28.02.2022 у розмірі 2 180,40 грн. - до 20.03.2022.

При цьому, у своєму відзиві на позов відповідачем було визнано наявність у Приватного акціонерного товариства "Авіакомпанія "Міжнародні авіалінії України" борг перед Державним підприємством "Міжнародний аеропорт "Бориспіль" у розмірі 49 787,75 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, можуть бути зазначені в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.

Оскільки у суду відсутні підстави вважати недостовірними обставини, які визнаються учасниками справи, то такі обставини не підлягають доказуванню.

Таким чином, матеріалами справи підтверджується наявність у відповідача боргу з оплати наданих послуг у розмірі 49 787,75 грн. з урахуванням здійсненого позивачем коригування (53 845,98 грн. - 4 058,23 грн.)

Статтею ст. 193 Господарського кодексу України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться, а тому посилання відповідача на відсутність бюджетного фінансування як на підставу невиконання своїх грошових зобов`язань є безпідставними та необґрунтованими.

Зазначене також кореспондується з нормами ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України.

Стаття 629 Цивільного кодексу України визначає, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Статтею 610 Цивільного кодексу України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

За таких обставин, суд приходить до висновку, що позовна вимога Державного підприємства "Міжнародний аеропорт "Бориспіль" про стягнення з Приватного акціонерного товариства "Авіакомпанія "Міжнародні авіалінії України" боргу з оплати наданих послуг у розмірі 49 787,75 грн. підлягає задоволенню.

Крім того, позивачем заявлено вимоги про стягнення з відповідача пені у розмірі 18 017,84 грн., 3% річних у розмірі 1 297,03 грн. та інфляційних втрат у розмірі 10 912,41 грн., нарахованих за період з 21.02.2022 по 17.01.2023.

Судом встановлено, що відповідач обов`язку по сплаті грошових коштів у визначений Договором строк не виконав, допустивши прострочення виконання зобов`язання, тому дії відповідача є порушенням договірних зобов`язань (ст. 610 Цивільного кодексу України), і він вважається таким, що прострочив (ст. 612 Цивільного кодексу України), відповідно є підстави для застосування встановленої законом або договором відповідальності.

Пунктом 3 частини 1 статті 611 Цивільного кодексу України встановлено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

У відповідності до норм частини 1 статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України).

Пунктом 4.5 Договору передбачено, що в разі несвоєчасної оплати отриманих послуг, клієнт сплачує аеропорту штрафні санкції у розмірах та в порядку, визначених в чинному законодавстві України. У випадку якщо в законодавстві не визначено розмір або порядок застосування штрафних санкцій за порушення строків оплати послуг, клієнт сплачує аеропорту за кожний день прострочення оплати послуг пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період, за який сплачується пеня, від суми заборгованості.

Відповідно до частини 6 статті 232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

З пункту 4.5 Договору вбачається, що сторонами було визначено розмір (в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період, за який сплачується пеня, від суми заборгованості), порядок нарахування пені (за кожний день прострочення), проте не визначено строк такого нарахування.

Судом, враховано положення ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України, якими обмежено нарахування пені піврічним строком, однак відповідно до п. 7 Прикінцевих положень Господарського кодексу України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 232, 269, 322, 324 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Так, постановою Кабінетом Міністрів України №211 від 11.03.2020 по всій території України було введено карантин з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), наразі строки дії карантину є продовженими до 30.06.2023.

Таким чином, строки нарахування пені, які встановлені у ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України є продовженими до закінчення дії карантину.

За таких обставин, суд здійснив перерахунок пені у інформаційно-пошуковій системі "Ліга:Закон" з врахуванням визначеного позивачем періоду нарахування пені, дійшов висновку, що правомірним є нарахування пені у розмірі 18 017,84 грн.

Частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок 3% річних у інформаційно-пошуковій системі "Ліга:Закон" з врахуванням визначеного позивачем періоду нарахування, суд прийшов до висновку, що позовна вимога про стягнення 3% річних у розмірі 1 297,03 грн. є правомірною та підлягає задоволенню у повному обсязі.

З розрахунку, який міститься у матеріалах справи, вбачається, що позивач здійснив нарахування інфляційних втрат на 24 813,64 грн. боргу за період з 21.02.2022 по 17.01.2023 та на 24 974,11 грн. боргу за період з 21.03.2022 по 17.01.2023.

Тобто, позивачем здійснено нарахування інфляційних втрат на суму боргу у розмірі 24 813,64 грн. за лютий 2022 року (7 днів) та на суму боргу у розмірі 24 974,11 грн. за березень 2022 року (10 днів).

З системного аналізу ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України та методики нарахування інфляційних втрат, вбачається, що останні підлягають нарахуванню, в разі якщо прострочення заборгованості тривало більше половини місяця.

Таким чином, інфляційні втрати за лютий 2022 року на суму боргу у розмірі 24 813,64 грн. та за березень 2022 року на суму боргу у розмірі 24 974,11 грн. не нараховуються.

Здійснивши перерахунок заявлених до стягнення інфляційних втрат у інформаційно-пошуковій системі "Ліга:Закон" з врахуванням визначеного судом періоду нарахування, прийшов до висновку про правомірність нарахування Приватному акціонерному товариству "Авіакомпанія "Міжнародні авіалінії України" інфляційних втрат у розмірі 10 612,80 грн.

Щодо відмінності між заявленою позивачем до стягнення сумою інфляційних втрат, стягнення якої є правомірним, то відповідачем не враховано того, що інфляційні втрати, не підлягають нарахуванню, в разі якщо прострочення заборгованості тривало менше половини місяця.

Щодо заяви відповідача про зменшення розміру пені на 50 відсотків суд відзначає наступне.

Відповідно до статті 233 Господарського кодексу України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Згідно з частиною 3 статті 551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Вирішуючи питання про зменшення розміру пені та штрафу, які підлягають стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен з`ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки перед розміром збитків, а також об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов`язань, причини неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення у виконанні зобов`язання, невідповідності розміру пені наслідкам порушення, поведінки винної особи (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки), майновий стан сторін.

При цьому, зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, і за відсутності у законі переліку обставин, які мають істотне значення, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

Застосоване у частині 3 статті 551 Цивільного кодексу України та статті 233 Господарського кодексу України словосполучення "суд має право" та "може бути зменшений за рішенням суду" свідчить про те, що саме суди першої та апеляційної інстанцій користуються певною можливістю розсуду щодо зменшення розміру штрафних санкцій (неустойки), оцінюючи розмір збитків та інші обставини, які мають істотне значення. Натомість, вирішення цих питань не відноситься до повноважень Верховного Суду, завдання якого полягає лише у перевірці правильності застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права на підставі встановлених фактичних обставин справи (постанови Верховного Суду від 12.02.2020 у справі №916/2259/18, від 24.02.2020 у справі №917/686/19, від 26.02.2020 у справі №922/1608/19, від 15.04.2020 у справі №922/1607/19).

Закон не містить вичерпного переліку обставин, які можуть бути враховані судом при зменшенні розміру неустойки, тому боржник і кредитор мають право посилатися й на інші обставини, які мають довести, а суд - оцінити при ухваленні рішення.

Таким чином, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення пені.

Отже, суд може зменшити пеню, яка стягується у відповідності до приписів 549 Цивільного кодексу України.

Суд відзначає, що пеня стягується безвідносно до стягнення збитків у суб`єкта підприємницької діяльності, проте така норма регулює в аспекті ч. 2 ст. 232 Господарського кодексу України питання стягнення збитків у повній сумі понад штрафні санкції.

При цьому, диспозиція частини третя статті 551 Цивільного кодексу України встановлює, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо а) він значно перевищує розмір збитків, та б) за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Так, у клопотанні про зменшення розміру заявленої позивачем до стягнення пені на 50 відсотків відповідач вказує на те, що критична ситуація в авіаційній галузі склалася внаслідок вжиття заходів направлених на запобігання поширення короновірусу, а саме в період існування обмежень, пов`язаних з COVID-19 операційна діяльність авіакомпанії - виконання пасажирських і вантажних перевезень, які є основним джерелом отримання прибутку, була спочатку повністю призупинена, а в подальшому - в значній мірі скорочена.

При цьому, відповідач також зазначає, що військова агресія Російської Федерації проти України, введення воєнного стану, закриття починаючи з 24.02.2022 повітряного простору України призвело до повної зупинки регулярного пасажирського сполучення, всіх чартерних рейсів з/до України і фактично операційна діяльність авіакомпанії була зупинена, що спричинило значні фінансові втрати.

Загальновідомою обставиною є те, що 11.03.2020 Всесвітня організація охорони здоров`я оголосила про пандемію коронавірусу SARS-CoV-2.

З 12.03.2020 на усій території України встановлено карантин відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №211 від 11.03.2020 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" який станом на дату розгляду справи триває.

У зв`язку з пандемію коронавірусу SARS-CoV-2 у березні 2020 Україна закрила пасажирське авіасполучення зі світом, в подальшому авіасполучення з іншими країнами поступово відновлювалось, однак заборона авіаперевезень та скорочення рейсів значно вплинуло на отримання прибутку авіаперевізників, основним джерелом доходу яких є комерційне перевезення пасажирів та вантажів.

24.02.2022 Російською Федерацією було розпочато повномасштабні військові дії проти України, у зв`язку з чим Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" №64/2022 від 24.02.2022 в Україні введено воєнний стан із 05 год. 30 хв. 24.02.2022, який станом на дату розгляду справи триває.

З 24.02.2022 в Україні закритий повітряний простір для цивільних перевезень, а також повністю припинено будь-які авіаперевезення до, із та всередині України, зупинена діяльність аеропортів, авіакомпаній та інших підприємств авіаційного ринку.

Загальновідомі факти не потребують доказування тоді, коли вони визнані такими судом. Загальновідомість того чи іншого факту може мати різні межі. Він може бути відомий у межах країни, окремої області, населеного пункту. Це об`єктивні межі загальновідомості певного юридичного факту. Але крім об`єктивних меж загальновідомість певного юридичного факту має і суб`єктивні межі: даний факт повинен бути відомий не тільки певним особам (наприклад, мешканцям населеного пункту), але й всьому складу суду, який розглядає справу (постанови Верховного Суду від 19.06.2018 у справі №922/3946/16 та від 26.10.2021 у справі №922/3990/19).

Частиною 3 статті 75 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Загальновідомість карантинних обмежень в наслідок поширення COVID-19, фактів військової агресії Російської Федерації та закриття повітряного простору України підтверджуються органами державної влади та місцевого самоврядування України, безліччю публікацій у національних та міжнародних засобах масової інформації.

Таким чином, наведені факти є загальновідомими обставинами, а отже в силу приписів частини 3 статті 75 Господарського процесуального кодексу України не потребують доказування. При цьому, ці обставини (повинні бути) відомі обом сторонам.

Судом також враховано, що мав місце негативний вплив вказаних обставин на діяльність, як Приватного акціонерного товариства "Авіакомпанія "Міжнародні авіалінії України" (як авіаперевізника), так і Державного підприємства "Міжнародний аеропорт "Бориспіль" (як аеропорту).

При цьому, інтереси Державного підприємства "Міжнародний аеропорт "Бориспіль" компенсуються за рахунок 3% річних та інфляційних втрат.

З огляду на наведене, з метою забезпечення балансу прав і законних інтересів сторін, суд приходить до висновку про наявність підстав для зменшення неустойки (пені), яка підлягає стягненню з Приватного акціонерного товариства "Авіакомпанія "Міжнародні авіалінії України" на користь Державного підприємства "Міжнародний аеропорт "Бориспіль" до 50%.

За таких обставин, позовні вимоги Державного підприємства "Міжнародний аеропорт "Бориспіль" підлягають частковому задоволенню із стягненням з Приватного акціонерного товариства "Авіакомпанія "Міжнародні авіалінії України" боргу у розмірі 49 787,75 грн., пені у розмірі 9 008,92 грн., 3% річних у розмірі 1 297,03 грн. та інфляційних витрат у розмірі 10 612,80 грн.

В іншій частині в задоволенні позову необхідно відмовити з викладених підстав.

Щодо розподілу судового збору суд зазначає наступне.

Частиною 1 статті 130 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

Згідно з ч. 3 ст. 7 Закону України "Про судовий збір" у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

В той же час, ч. 2 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться.

Враховуючи визнання відповідачем позовних вимог про стягнення з нього заборгованості у розмірі 49 787,75 грн. до початку розгляду справи по суті, суд вирішив повернути позивачу з Держаного бюджету України 50 відсотків судового збору пропорційної до суми визнаних відповідачем вимог.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України в іншій частині судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру позовних вимог, які визнані судом правомірними.

Щодо розподілу витрат на здійснення пересилання поштової кореспонденції.

У змісті позовної заяви Державне підприємство "Міжнародний аеропорт "Бориспіль" вказувало, що позивач очікує понести витрати на оплату послуг поштового зв`язку.

Частина 3 статті 123 Господарського процесуального кодексу України визначає, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати:

1) на професійну правничу допомогу;

2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи;

3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів;

4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Понесені Державним підприємством "Міжнародний аеропорт "Бориспіль" витрати не віднесені до пунктів 1-3 частини 3 статті 123 Господарського процесуального кодексу України, а аналізуючи їх на предмет відповідності витратам, вказаним у пунктів 4 такої частини, суд приходить до висновку, що диспозиція такого пункту пов`язує віднесення витрат учасника судового процесу до категорії "витрат, пов`язаних з розглядом справи", а відтак і до категорії "судових витрат" - їх пов`язаність з вчиненням інших "процесуальних дій".

З системного аналізу ст.ст. 3, 12, 13, 80, 164, 166, 172 Господарського процесуального кодексу України будь-які дії учасника господарської справи, пов`язані із її розглядом судом - в тому числі наданням заяв по суті спору та доказів є процесуальними діями в розумінні п. 4 ч. 3 ст. 123 Господарського процесуального кодексу України, а відтак і витрати понесені такою стороною, відносяться до складу судових витрат.

В матеріалах справи наявний фіскальний чек відділення поштового зв`язку від 20.01.2023, який підтверджує понесення позивачем витрат на оплату поштового пересилання позову відповідачу.

Відтак, суд вбачає за необхідне здійснити розподіл судових витрат позивача на пересилання позову відповідачу.

На підтвердження таких витрат на виконання приписів ст. 164, 172 Господарського процесуального кодексу України позивачем надано фіскальний чек від 20.01.2023, згідно якого вартість поштового відправлення на адресу відповідача у загальному розмірі становить 25,99 грн.

Пунктом 3 частини 4 статті 129 Господарського процесуального кодексу передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі часткового задоволення позову покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі наведеної норми суд приходить до висновку про необхідність покладення на Приватне акціонерне товариство "Авіакомпанія "Міжнародні авіалінії України" обов`язку з відшкодування Державному підприємству "Міжнародний аеропорт "Бориспіль" 25,99 грн. витрат, понесених позивачем для вчинення такої процесуальної дії, як направлення примірника позовної заяви з доданими до нього матеріалами відповідачу.

Керуючись п. 2 ч. 1 ст. 129, ст.ст. 233, 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позов Державного підприємства "Міжнародний аеропорт "Бориспіль" задовольнити частково.

2. Стягнути з Приватного акціонерного товариства "Авіакомпанія "Міжнародні авіалінії України" (01030, м. Київ, вул. Лисенка, буд. 4; ідентифікаційний код 14348681) на користь Державного підприємства "Міжнародний аеропорт "Бориспіль" (08300, Київська обл., Бориспільський р-н, с. Гора, вул. Бориспіль-7; ідентифікаційний код 20572069) борг у розмірі 49 787 (сорок дев`ять тисяч сімсот вісімдесят сім) грн. 75 коп., пеню у розмірі 9 008 (дев`ять тисяч вісім) грн. 92 коп., 3% річних у розмірі 1 297 (одна тисяча двісті дев`яносто сім) грн. 03 коп., інфляційні втрати у розмірі 10 612 (десять тисяч шістсот дванадцять) грн. 80 коп., судовий збір у розмірі 1 426 (одна тисяча чотириста двадцять шість) грн. 80 коп. та поштові витрати у розмірі 25 (двадцять п`ять) грн. 99 коп. Видати наказ.

3. В іншій частині в задоволенні позову відмовити.

4. Повернути Державному підприємству "Міжнародний аеропорт "Бориспіль" (08300, Київська обл., Бориспільський р-н, с. Гора, вул. Бориспіль-7; ідентифікаційний код 20572069) з Державного бюджету України судовий збір у розмірі 944 (дев`ятсот сорок чотири) грн. 96 коп., сплачений згідно платіжного доручення №160 від 23.01.2023. Видати наказ.

5. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. У відповідності до положень ст.ст. 256, 257 Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення безпосередньо до Північного апеляційного господарського суду.

Суддя Р.В.Бойко