УХВАЛА

м. Київ

24.04.2023Справа № 910/5094/23

Суддя Господарського суду міста Києва Приходько І.В., розглянувши заяву Національного заповідника "Києво-Печерська лавра"

про забезпечення позову

у справі за позовом Національного заповідника "Києво-Печерська лавра"

до Свято-Успенської Києво-Печерської Лаври (Чоловічий монастир) Української Православної Церкви

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: Міністерство культури та інформаційної політики України

про усунення перешкод у користуванні майном,

Без повідомлення (виклику) учасників справи;

ВСТАНОВИВ:

Національний заповідник "Києво-Печерська лавра" звернувся до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Свято-Успенської Києво-Печерської Лаври (Чоловічий монастир) Української Православної Церкви про усунення перешкод у користуванні майном.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що він є балансоутримувачем державного майна, визначеного в Договорі № 2 про безоплатне користування релігійною організацією культовими будівлями та іншим майном, що є державною власністю від 19.07.2013. Вказує на те, що Договір № 2 від 19.07.2013 було розірвано в односторонньому порядку з 29.03.2023 та попереджено відповідача про необхідність звільнення приміщень, проте відповідач створює перешкоди у реалізації права позивача щодо користування цим майном.

03.04.2023 до Господарського суду міста Києва від представника позивача надійшла заява про долучення до матеріалів справи доказів направлення позовної заяви учасникам справи.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 05.04.2023 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено здійснювати за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання у справі призначено на 24.04.2023.

21.04.2023 до Господарського суду міста Києва від представника позивача надійшла заява про забезпечення позову у справі №910/5094/23, в якій останній просить:

- заборонити Свято-Успенській Києво-Печерській Лаврі (Чоловічий монастир) Української Православної Церкви вчиняти дії, що полягають у користуванні майном, а саме: Хрестовоздвиженська церква, корпус № 36; Галерея та вхід до Ближніх печер, корпус № 37; Вхід в галерею до Ближніх печер, корпус № 37а; Дзвіниця на Ближніх печерах (Ковніровська), корпус № 38; Крамниця для продажу ікон та книжок, корпус № 39; Вхід до Ближніх печер, корпус № 41; Будинок доглядача Ближніх печер, корпус № 42; Братські келії, корпус № 43; Братський корпус на Ближніх печерах, корпус № 44; Кам`яна огорожа монастирського саду, корпус №44а; Братські келії на Ближніх печерах, корпус № 45; Братські келії, корпус № 46; Сторожка на Ближніх печерах, корпус №46а; Каплиця над артезіанською свердловиною, корпус №47; Трапезна церква Ближніх печер, корпус № 48; Тепла церква на Ближніх печерах, корпус № 48а; Будинок доглядача Дальніх печер , корпус № 49; Келії на Дальніх печерах, корпус № 50; Келії на Дальніх печерах № 51; Келії на Дальніх печерах № 52; Келії на Дальніх печерах № 53; Церква Різдва Богородиці, корпус № 59; Аркада-галерея на Дальніх печерах біля церкви Різдва Богородиці, корпус №61; Дзвіниця на Дальніх печерах (Ковніровська), корпус № 62; Келії гостинного двору, корпус № 63; Келії гостинного двору (свічковий завод), корпус № 64; В`їзна брама на територію Ближніх печер, корпус № 64б; Галерея до Дальніх печер, корпус № 66; Вхід до Дальніх печер, корпус № 66а; Аннозачатіївська церква, корпус № 67; Галерея від Ближніх до Дальніх печер, корпус № 72; Вхід до Дальніх печер (мощесушилка), корпус № 73; Ротонда підпірної стіни Дебоскета, корпус № 74; Ротонда з входом до галереї від Ближніх до Дальніх печер, корпус № 74а; Каплиця Святого Антонія, корпус № 75; Каплиця Святого Феодосія, корпус № 76; Підпірна стіна Дебоскета, корпус № 77; Огорожа підпірної стіни Дебоскета, корпус № 77а; Сходи підпірної стіни Дебоскета корпус № 77б; Каплиця на могилі генерал-губернатора О. П. Безака, корпус № 78; Лабіринт Ближніх печер, корпус №90; Лабіринт Дальніх печер, корпус №91; Фортечні мури навколо Нижньої Лаври, корпус № 93; Огорожа від підпірної стіни Дебоскета до оборонної стіни, корпус № 93б; Водосвятний ківорій на Дальніх печерах, корпус № 96; Ротонда на Ближніх печерах, корпус №97; Келії, корпуси №99, 99а, Лікувальний корпус, Лабораторний корпус, Матеріальний склад, Башта водонапірна, Огорожа, Ворота, Підвал, Доріжка асфальтна, Келії гостинного двору, корпус №54, Келії гостинного двору, корпус №55, Келії гостинного двору, корпус №56, Келії гостинного двору, корпус №57, Келії гостинного двору, корпус №58, Келії гостинного двору, корпус №60, Господарська будівля гостинного двору, корпус №64а, Лікарня з церквою для прихожан, корпус №68, Келії гостинного двору, корпус №69, Сучасний будинок, корпус №70, Келії гостинного двору, корпус №71, Сторожка гостинного двору, корпус №71а, Західна в`їзна брама та огорожа на в`їзді до Нижньої Лаври, корпус №716, Огорода на в`їзді до Нижньої лаври, корпус №7їв, Вхід в галерею від Ближніх до Дальніх печер, корпус №72а, Північна в`їзна брама, корпус №93а, Келії гостинного двору, корпус №98, Трансформаторна підстанція, корпус №98б, Склеп Васильчикових, Гранітне замощення території Ближньопечерної площі, Туалет №1, Туалет №2, що передане за Договором №2 від 19 липня 2013 року про безоплатне користування релігійною організацією культовими будівлями та іншим майном, що є державною власністю до набрання законної сили рішенням суду;

- заборонити Свято-Успенській Києво-Печерській Лаврі (Чоловічий монастир) Української Православної Церкви вчиняти дії, що перешкоджають роботі комісії з приймання-передачі державного майна Національного заповідника «Києво-Печерська лавра» утвореної наказом Міністерства культури та інформаційної політики України від 29 березня 2023 року № 144 «Про утворення комісії з приймання-передачі державного майна Національного заповідника «Києво-Печерська лавра» до набрання законної сили рішенням суду.

В обґрунтування вказаної заяви Національний заповідник "Києво-Печерська лавра" посилається на те, що відповідачем здійснюються незаконні дії у вигляді перешкоджання користуванням майном, що належить до державної власності, які спричиняють негативні наслідки у вигляді завдання матеріальної шкоди державі, які в свою чергу не можуть бути встановлені через обмеження допуску до державного майна комісії з приймання-передачі державного майна Національного заповідника «Києво-Печерська лавра», утвореної наказом Міністерства культури та інформаційної політики України від 29 березня 2023 року № 144 «Про утворення комісії з приймання-передачі державного майна Національного заповідника «Києво-Печерська лавра».

Розглянувши заяву Національного заповідника "Києво-Печерська лавра" про забезпечення позову, суд дійшов висновку щодо наявності підстав для її часткового задоволення з урахуванням такого.

Частиною першою статті 2 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Згідно з частиною першою статті 11 статті 2 Господарського процесуального кодексу України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Інститут вжиття заходів забезпечення позову є одним із механізмів забезпечення ефективного юридичного захисту.

Забезпечення позову за своєю правовою природою є засобом запобігання можливим порушенням майнових прав чи охоронюваних законом інтересів юридичної або фізичної особи, метою якого є уникнення можливого порушення в майбутньому прав та охоронюваних законом інтересів позивача, а також можливість реального виконання рішення суду та уникнення будь-яких труднощів при виконанні у випадку задоволення позову.

Забезпечення позову - це, по суті, обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача з метою реалізації в майбутньому актів правосуддя й задоволених вимог позивача.

При цьому, сторона, яка звертається з заявою про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення з такою заявою.

Тобто, метою вжиття заходів щодо забезпечення позову є уникнення можливого порушення в майбутньому прав та охоронюваних законом інтересів позивача, а також можливість реального виконання рішення суду та уникнення будь-яких труднощів при виконанні у випадку задоволення позову. Аналогічну правову позицію висловлено Верховним Судом у постанові від 26.10.2020 по справі №907/477/20.

Процесуальні підстави для застосування заходів забезпечення позову визначає глава 10 Господарського процесуального кодексу України.

За приписами статті 136 Господарського процесуального кодексу України господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 137 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Частиною 1 статті 137 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що позов забезпечується: накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачу і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною відповідачу вчиняти певні дії; забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві, або виконувати щодо нього інші зобов`язання; зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку; зупиненням продажу майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно, або про виключення його з опису і про зняття з нього арешту; виключено; зупиненням митного оформлення товарів чи предметів, що містять об`єкти інтелектуальної власності; арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Частинами 1, 3 статті 138 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що заява про забезпечення позову подається: 1) до подання позовної заяви - за правилами підсудності, встановленими цим Кодексом для відповідного позову, або до суду за місцезнаходженням предмета спору - якщо суд, до підсудності якого відноситься справа, визначити неможливо; 2) одночасно з пред`явленням позову - до суду, до якого подається позовна заява, за правилами підсудності, встановленими цим Кодексом; 3) після відкриття провадження у справі - до суду, у провадженні якого перебуває справа. У разі подання заяви про забезпечення позову до подання позовної заяви заявник повинен пред`явити позов протягом десяти днів, а у разі подання заяви про арешт морського судна - тридцяти днів з дня постановлення ухвали про забезпечення позову.

За змістом статті 140 Господарського процесуального кодексу України заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи. Ухвалу про забезпечення позову або про відмову у забезпеченні позову може бути оскаржено. Оскарження ухвали про забезпечення позову не зупиняє її виконання, а також не перешкоджає подальшому розгляду справи.

Тобто, за приписами чинного господарського процесуального законодавства таку процесуальну дію, як забезпечення позову, може бути вчинено як до пред`являння позову так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Наразі, суд зазначає, що у вирішенні питання про забезпечення позову слід здійснювати оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов`язання тощо). Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.02.2020 у справі №381/4019/18 висловлено правову позицію, відповідно до якої необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову.

Водночас, якщо позивач звертається до суду з немайновою позовною вимогою, судове рішення у разі задоволення якої не вимагатиме примусового виконання, то в цьому випадку не має взагалі застосуватися та досліджуватися така підстава вжиття заходів забезпечення позову, як достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду, а має застосовуватися та досліджуватися така підстава вжиття заходів забезпечення позову як достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

У таких немайнових спорах має досліджуватися, чи не призведе невжиття заявленого заходу забезпечення позову до порушення вимоги щодо справедливого та ефективного захисту порушених прав, зокрема, чи зможе позивач їх захистити в межах одного цього судового провадження за його позовом без нових звернень до суду (аналогічна правова позиція викладена у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 16.08.2018 у справі № 910/1040/18, а також у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 16.10.2019 у справі № 904/2285/19, від 16.03.2020 у справі № 916/3245/19, від 21.10.2021 у справі № 910/20007/20, від 30.06.2022 у справі № 911/3616/21(911/184/22, від 13.09.2022 по справі №908/3213/21).

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується господарським судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається.

Особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна обґрунтувати необхідність вжиття відповідного заходу забезпечення позову. Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Аналогічну правову позицію наведено у постановах від 30.03.2018р. Верховного Суду по справі №905/2130/17 та від 13.02.2018р. по справі №911/2930/17.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод "Право на ефективний засіб юридичного захисту" встановлено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Одним з механізмів забезпечення ефективного юридичного захисту є передбачений національним законодавством України інститут вжиття заходів до забезпечення позову. При цьому, вжиття заходів до забезпечення позову має на меті запобігти утрудненню чи неможливості виконання рішення господарського суду, прийнятого за результатами розгляду справи, або забезпечити ефективний захист чи поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, в разі задоволення позову.

Слід зазначити, що згідно рішення Європейського суду з прав людини від 29 червня 2006 року у справі "Пантелеєнко проти України" засіб юридичного захисту має бути ефективним як на практиці, так і за законом. У рішенні Європейського суду з прав людини від 31 липня 2003 року у справі "Дорани проти Ірландії", було зазначено що поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припинення порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.

При вирішенні справи "Каіч та інші проти Хорватії" (рішення від 17.07.2008) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Зі змісту заяви Національного заповідника "Києво-Печерська лавра" про забезпечення позову та доданих до неї документів вбачається, що Указом Президента України №820/2022 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 01.12.2022 «Про окремі аспекти діяльності релігійних організацій в Україні і застосування персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)» та постановою Кабінету Міністрів України від 23.12.2022 № 1461 було утворено Міжвідомчу робочу групу з підготовки пропозицій та рекомендацій щодо організації виконання окремих завдань, пов`язаних з діяльністю релігійних організацій в Україні, яка під час своєї роботи встановила порушення Монастирем умов Договору щодо використання державного майна.

За висновками Міжвідомчої робочої групи та листа Міністерства культури та інформаційної політики України від 09.03.2023 року №06/34/2234-23 щодо перевірки дотримання умов користування релігійними організаціями спірним майном, рекомендовано позивачу розглянути можливість розірвання відповідно до пункту 8.1. Договору № 2 про безоплатне користування релігійною організацією культовими будівлями та іншим майном, що є державною власністю від 19.07.2013.

10.03.2023 позивачем направлено лист №04-24/222 з попередженням про розірвання Договору на підставі п. 8.1. з 29.03.2023.

На підставі наказу Міністерства культури та інформаційної політики України від 29.03.2023 № 144 «Про утворення комісії з приймання-передачі державного майна Національного заповідника «Києво-Печерська лавра» було утворено Комісією з приймання передачі державного майна Національного заповідника «Києво-Печерська лавра».

Приймаючи рішення, суд враховує наступне.

Відповідно до частини 11 статті 137 Господарського процесуального кодексу України, визначено, що не допускається вжиття заходів забезпечення позову, які за змістом є тотожними задоволенню заявлених позовних вимог, якщо при цьому спір не вирішується по суті.

Надаючи оцінку способам забезпечення позову, які визначені заявником, суд вважає за необхідне акцентувати увагу на тому, що задоволення заяви Національного заповідника "Києво-Печерська лавра" про забезпечення позову шляхом заборони Свято-Успенській Києво-Печерській Лаврі (Чоловічий монастир) Української Православної Церкви вчиняти дії, що полягають у користуванні майном, фактично є вирішенням спору по суті у справі №910/5094/23.

Наразі, судом враховано, що згідно доданих до заяви про забезпечення позову документів, під час огляду майна здійснюються дії у вигляді перешкоджання доступу до приміщень, визначених Додатком № 1 до Договору № 2 від 19.07.2013, що належить до державної власності.

Крім того, суд зазначає, що до повноважень та завдань Комісії, які встановлені у пункті 2 наказу Міністерства культури та інформаційної політики України від 29.03.2023 № 144, віднесено забезпечення пооб`єктного приймання державного нерухомого майна, які не можуть бути здійснені через обмеження допуску до державного майна Комісії з приймання-передачі державного майна Національного заповідника «Києво-Печерська лавра».

Вказаний наказ є дійсним, та встановлює строки роботи Комісії щодо визначення переліку об`єктів державної власності до 30.06.2023.

Судом також враховано, що метою застосування заходів забезпечення, які визначені позивачем, фактично є упередження протиправних дій щодо блокування роботи Комісії з приймання-передачі державного майна Національного заповідника «Києво-Печерська лавра» та недопущення подальшого пошкодження та руйнування об`єктів культурної спадщини. Тобто, у даному випадку забезпечення позову направлене саме на дотримання та реалізацію статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка декларує право на ефективний засіб юридичного захисту.

За таких обставин, виходячи з вищевикладеного у сукупності наданих доказів, суд дійшов висновку щодо задоволення заяви про забезпечення позову шляхом заборони Свято-Успенській Києво-Печерській Лаврі (Чоловічий монастир) Української Православної Церкви вчиняти дії, що перешкоджають роботі комісії з приймання-передачі державного майна Національного заповідника «Києво-Печерська лавра» утвореної наказом Міністерства культури та інформаційної політики України від 29 березня 2023 року № 144 «Про утворення комісії з приймання-передачі державного майна Національного заповідника «Києво-Печерська лавра» до набрання законної сили рішенням суду.

З приводу пропозицій щодо зустрічного забезпечення, суд зазначає, що застосування означених заходів у відповідності до частини 1 статті 141 Господарського процесуального кодексу України є правом, а не обов`язком суду для реалізації якого, у даному випадку, у господарського суду достатні підстави відсутні. Крім того, суд зазначає, що відповідач чи інша зацікавлена особа не позбавлені права та можливості звернутись до суду з окремим клопотанням про застосування заходів зустрічного забезпечення у відповідності до статті 141 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст.ст. 2, 136, 137, 140, 235 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міст Києва, -

УХВАЛИВ:

1. Заяву Національного заповідника "Києво-Печерська лавра" про забезпечення позову - задовольнити частково.

2. Вжити заходи забезпечення позову шляхом заборони Свято-Успенській Києво-Печерській Лаврі (Чоловічий монастир) Української Православної Церкви вчиняти дії, що перешкоджають роботі комісії з приймання-передачі державного майна Національного заповідника «Києво-Печерська лавра» утвореної наказом Міністерства культури та інформаційної політики України від 29 березня 2023 року № 144 «Про утворення комісії з приймання-передачі державного майна Національного заповідника «Києво-Печерська лавра» до набрання законної сили рішенням суду.

3. В іншій частини - відмовити.

4. Cтягувачем за даною ухвалою є Національний заповідник "Києво-Печерська лавра" (Україна, 01015, місто Київ, вулиця Лаврська, будинок 9, корпус 8; ідентифікаційний код: 20073260).

5. Боржником за даною ухвалою є Свято-Успенська Києво-Печерська Лавра (Чоловічий монастир) Української Православної Церкви (Україна, 01015, місто Київ, вулиця Лаврська, будинок 15, корпус 42; ідентифікаційний код: 14351528).

6. Відповідно до статті 144 Господарського процесуального кодексу України дана ухвала є виконавчим документом та підлягає негайному виконанню в порядку, встановленому чинним законодавством України для виконання судових рішень, та може бути пред`явлена до виконання в передбаченому чинним законодавством порядку включно до 24.04.2026 включно.

7. Згідно частини 8 статті 140 Господарського процесуального кодексу України оскарження ухвали про забезпечення позову не зупиняє її виконання, а також не перешкоджає подальшому розгляду справи.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та може бути оскаржена в порядку та строки, передбачені розділом IV Господарського процесуального кодексу України.

Суддя І.В. Приходько