ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" квітня 2023 р.м. ХарківСправа № 5023/10655/11 (922/2673/22)

Господарський суд Харківської області у складі:

головуючий суддя Усатий В.О.

судді: Хотенець П.В. , Яризько В.О.

без повідомлення (виклику) учасників справи

розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Стимул і М, ЛТД" (69001, м. Запоріжжя, вул. Патріотична, буд. 9, кв. 12, )
до Державного підприємства «Завод імені В.О. Малишева», (61001, м. Харків, вул. Плеханівська, 126, )
про стягнення коштів в межах справи про банкрутство Державного підприємства «Завод імені В.О. Малишева»

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Стимул і М, ЛТД" звернулось до Господарського суду Харківської області з позовною заявою до Державного підприємства Завод імені В.О. Малишева про стягнення заборгованості за Договором про заку півлю №2 від 16.08.2021 в рамках Генерального договору поставки №487дп від 17.06.2021 у розмірі 26734,57 грн., з яких 21240,00 грн. основний борг, 4937,67 грн. втрати від інфляції, 3 % річних у сумі 556,90 та судові витрати.

За попереднім (орієнтовним) розрахунком судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи, витрати складаються з суми судового збору за подання даного позову до суду у розмірі 2481,00 грн. та витрат на правничу допомогу у розмірі 2000,00 грн.

В провадженні господарського суду Харківської області знаходиться справа про банкрутство Державного підприємства Завод ім. В.О. Малишева, яка розглядається колегією суддів у складі: головуючий суддя Усатий В.О., судді Хотенець П.В. та Яризько В.О.

Відповідно до ч. 2 статті 7 Кодексу України з процедур банкрутства господарський суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, в межах цієї справи вирішує всі майнові спори, стороною яких є боржник.

Враховуючи вищевикладене, відповідно до протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду позовна заява в межах справи про банкрутство (вх. № 2673/22 від 28.12.2022) передана на розгляд колегії суддів: головуючий суддя Усатий В.О., судді Хотенець П.В., Яризько В.О.

Враховуючи, що суддя Усатий В.О. з 22.12.2022 по 06.01.2023 знаходився у щорічній тарифній відпустці, ухвалу у даній справі постановлено у перший робочий день колегії суддів, а саме 09.01.2023.

Ухвалою суду від 09.01.2023 прийнято позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Стимул і М, ЛТД" (вх.№2673/22 від 28.12.2022) до розгляду в межах справи № 5023/10655/11 про банкрутство Державного підприємства «Завод імені В.О. Малишева». Розгляд справи № 922/2673/22 ухвалено здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами. Встановлено відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву. У зазначений строк відповідач мав надіслати суду відзив, який повинен відповідати вимогам статті 165 ГПК України, і всі письмові та електронні докази, висновки експертів і заяви свідків, що підтверджують заперечення проти позову. Копію відзиву та доданих до нього документів відповідач мав надіслати (надати) іншим учасникам справи одночасно із надсиланням (наданням) відзиву до суду та докази надіслання надати суду разом із відзивом на позов. Встановлено позивачу строк для подання відповіді на відзив із урахуванням вимог ст. 166 ГПК України - протягом п`яти днів з дня отримання відзиву на позов. В разі подання відповіді на відзив, надати суду докази її направлення іншим учасникам справи. Встановлено відповідачу строк для подання заперечень із урахуванням вимог ст.167 ГПК України - протягом п`яти днів з дня отримання відповіді на відзив. В разі подання заперечень, надати суду докази їх направлення іншим учасникам справи. Роз`яснено сторонам, що у випадку неподання відповідачем відзиву та/або клопотання про розгляд справи в порядку загального позовного провадження, а також не поданням позивачем відповіді на відзив у строки встановлені цією ухвалою розгляд справи буде відбуватися за наявними матеріалами після спливу строку встановленого для подання відповідачем клопотання про розгляд справи в порядку загального позовного провадження та в межах строків встановлених статтею 248 ГПК України.

01.02.2023 до суду від відповідача надійшов відзив (вх.№2371) з додатком, в якому останній зазначає, що не визнає позовні вимоги позивача в повному обсязі. Відповідач вказує, що розрахунок за поставлений товар за Генеральним договором поставки №487дп від 17.06.2021 у розмірі 21240,00 грн. здійснений відповідачем в повному обсязі, а тому нарахування 3% річних та інфляційних втрат є похідними від основного зобов`язання, яке повністю виконано відповідачем. Крім того, щодо стягнення судових витрат на правничу допомогу, відповідач зазначає, що надані позивачем документи в підтвердження витрат на послуги адвоката містять суперечливу інформацію щодо характеру та обсягу послуг адвоката та не дозволяють встановити зміст наданих послуг та їх вартість.

Відзив з додатком долучено до матеріалів справи.

06.02.2023 до суду від позивача надійшла відповідь на відзив (вх.№2780) з додатком, в якій останній зазначає, що не погоджується з доводами відповідача, викладеними у відзиві. Позивач вказує, що в частині стягнення суми основного боргу спір між позивачем та відповідачем відсутній у зв`язку із сплатою відповідачем суми основної заборгованості після скерування зазначеного позову до суду, однак, стягнення з відповідача сум втрат від інфляції та 3% річних за порушення строку виконання грошового зобов`язання, в даному випадку не залежить від сплати відповідачем су ми основного боргу, оскільки відповідачем порушено строк оплати за поставлений товар встановлений Договором про закупівлю N2 від 16.08.2021 у рамках Генерального договору поставки №487дп від 17.06.2021 . Окрім того, позивач вважає помилковими висновки відповідача про те, що надані позивачем доку менти на підтвердження понесення витрат на правову допомогу, мають суперечливу інформацію щодо характеру та обсягу послуг адвоката і не дозволяють встановити зміст наданих послуг та їх вартість.

Відповідь додатком долучено до матеріалів справи.

Судом всім учасникам справи надано можливість для висловлення своєї правової позиції по суті позовних вимог, а також надано сторонам достатньо часу для звернення із заявами по суті справи та з іншими заявами з процесуальних питань.

Проте, від відповідача заперечень на відповідь на відзив позивача не надійшло, а відтак відповідач не скористався наданим йому процесуальним правом.

В той же час, за висновками суду, у матеріалах справи достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору, внаслідок чого справа №5023/10655/11 (644/2673/22) розглядається судом за наявними у ній документами.

Суд бере до уваги, що за змістом ст.129 Конституції України, основними засадами судочинства є, зокрема, розумні строки розгляду справи судом.

Наведені конституційні засади означають серед іншого неприпустимість таких дій суду щодо строку розгляду справи, що не мають об`єктивного та розумного обґрунтування.

Згідно ст.2 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави; суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі; розумність строків розгляду справи судом є одним з основних засад (принципів) господарського судочинства.

При цьому, розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України").

Розумним, зокрема вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків у цивільних справах є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника (справи "Федіна проти України" від 02.09.2010, "Смірнова проти України" від 08.11.2005, "Матіка проти Румунії" від 02.11.2006, "Літоселітіс Проти Греції" від 05.02.2004).

Так, відповідно до статті 248 ГПК України суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Проте, 24.02.2022 Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" № 64/2022 (із змінами) введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року.

Згідно статті 26 Закону України "Про правовий режим воєнного стану" скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства в умовах воєнного стану забороняється.

При цьому, згідно Рекомендацій, прийнятих Радою суддів України щодо роботи судів в умовах воєнного стану, при визначенні умов роботи суду у воєнний час, рекомендовано керуватися реальною поточною обстановкою, що склалася в регіоні. У випадку загрози життю, здоров`ю та безпеці відвідувачів суду, працівників апарату суду, суддів оперативно приймати рішення про тимчасове зупинення здійснення судочинства певним судом до усунення обставин, які зумовили припинення розгляду справ.

На підставі вищевикладеного, у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану, враховуючи поточну обстановку, що склалася в місті Харкові, та те, що суддя Яризько В.О. з 03.04.2023 по 11.04.2023 включно знаходився в щорічній відпустці, суддя Усатий В.О. з 10.04.2023 по 21.04.2023 включно знаходився на лікарняному, суд був вимушений вийти за межі строку встановленого статтею 248 ГПК України.

Отже, дослідивши матеріали справи, всебічно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення проти них, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

17.06.2021 між ТОВ «Стимул і М, ЛТД» (постачальник) та ДП «Завод імені В.О. Малишева» (Покупець) укладено Генеральний договір поставки №487дп (далі Гендоговір), згідно п.1.1. якого сторони підтверджують готовність до співпраці в майбутньому на підставі результатів конкурсів та укладених договорів про закупівлю, що укладатимуться у відповідності до цього Гендоговору за формою, визна ченою у додатку N1 до цього Гендоговору. У порядку та на умовах визначених результатами конкурсів та укладеними договорами про закупівлю, постачальник зобов`язується поставляти покупцю у влас ність товар, найменування, кількість та ціна якого визначаються згідно з договорами про закупівлю, а покупець зобов`язується приймати та оплачувати належний та відповідний товар.

Згідно п.2.2. Гендоговору, договір про закупівлю укладається за формою, визначеною в додатку №1 до цього Гендоговору. Істотні умови договорів про закупівлю визначені у цьому Гендоговорі, окрім умов щодо конкретного обсягу поставки, умов надання забезпечення виконання договору про закупів лю, ціни за одиницю товару та ціни договору про закупівлю, що визначаються у договорі про закупівлю за результатами конкурсу (відбору).

У відповідності до п. 6.1. Гендоговору , Гендоговір набуває чинності з моменту підписання його сторонами і діє до 31.12.2022р. - в час тині укладання договорів про закупівлю, закупівлі товару у рамках Гендоговору та виконання договорів про закупівлю, а в частині розрахунків та гарантійних зобов`язань - до повного виконання зобов`язань за цим Гендоговором.

В рамках зазначеного Гендоговору, між позивачем та відповідачем укладено Договір про заку півлю №2 від 16.08.2021, відповідно до умов якого постачальник зобов`язався передати у власність покупцю товар (ст.4Х5МФС Коло 140 ГОСТ 5950-2000, ГОСТ 2590-2006, у кількості 400 кг.), а покупець зобов`язався прийняти товар та оплатити його ціну.

В рамках укладеного Договору про закупівлю, позивачем на адресу відповідача був поставле ний товар на суму 42 480,00 грн., що підтверджується видатковою накладною №7 від 04.01.2022.

Згідно п. 6 Договору про заку півлю №2 від 16.08.2021 встановлено оплата товару здійснюється наступним чином: 50% передоплата, 50% за фактом поставки з відтермінуванням платежу до 30 календарних днів.

Товар отриманий відповідачем на підставі довіреності №498 від 27.12.2021р. без будь-яких за перечень щодо кількості та якості товару.

Поставка товару здійснена відповідно до умов договору, що підтверджується ТТН №003/22 від 04.01.2022р., яка містить підпис уповноваженої особи покупця та відбиток печатки.

Для оплати поставленого товару, відповідачу був наданий рахунок на оплату N340 від 17.08.2021.

Позивач зазначає, що 24.12.2021 відповідач, згідно умов договору, здійснив передоплату за товар в сумі 21 240,00 грн.

Таким чином, граничним терміном оплати за поставлений товар у відповідності до умов Договору про заку півлю №2 від 16.08.2021 є 03.02.2022.

Проте, як вказує позивач, відповідач не здійснив оплату в повному обсязі за поставлений товар , у зв`язку з чим за останнім рахується заборгованість у розмірі 21240,00 грн.

Такі обставини, на думку позивача, свідчать про порушення його прав та охоронюваних законом інтересів і є підставою для їх захисту у судовому порядку, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду з позовом та просить стягнути з відповідача заборгованості у розмірі 26734,57 грн., з яких 21240,00 грн. основний борг, 4937,67 грн. втрати від інфляції, 3 % річних у сумі 556,90 грн.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, суд виходить з наступного.

Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України (частина 1 статті 175 Господарського кодексу України).

Відповідно до частини 1 статті 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

У відповідності до статті 174 Господарського кодексу України, однією з підстав виникнення господарських зобов`язань є господарський договір та інші угоди, передбачені законом, а також угоди, не передбачені законом, але такі, які йому не суперечать.

Приписами статті 265 Господарського кодексу України визначено, що за договором поставки одна сторона постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з частиною 1 статті 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших шлях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно до ч.2 ст.712 Цивільного кодексу України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно з статті 655 Цивільного кодексу України, за договором купівлі - продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 692 Цивільного кодексу України, покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Підписання покупцем видаткової накладної, яка є первинним обліковим документом у розумінні Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» і які відповідають вимогам, зокрема ст. 9 названого Закону і Положенню про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, фіксує факт здійснення господарської операції і є підставою виникнення обов`язку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Не допускається одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Згідно приписів статей 525 та 526 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 530 Цивільного кодексу України визначено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Частиною 1 статті 612 Цивільного кодексу України зазначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Як встановлено судом, на виконання умов Договору про заку півлю №2 від 16.08.2021 в рамках Генерального договору поставки №487дп від 17.06.2021 позивачем було поставлено відповідачу товар на загальну суму 42480,00 грн., що підтверджується видатковою накладною № 7 від 04.01.2022 .

Судом також встановлено, що відповідачем було здійснено часткову оплату за поставлений товар на суму 21 240,00 грн. 24.12.2021 та після надходження зазначеного позову до суду 30.12.2022 у розмірі 21240,00 грн., що підтверджується наданою відповідачем випискою по особистому рахунку.

Позивач визнає оплату суми основної заборгованості у розмірі 21240,00 грн. у своїй відповіді на відзив.

Пунктом 2 ч. 1ст. 231 ГПК України передбачено, що господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Отже, приймаючи до уваги сплату відповідачем суми основного боргу у повному розмірі (21240,00 грн.) суд приходить до висновку про необхідність закриття провадження у справі на підставі п. 2 ч. 1ст. 231 ГПК України в частині позовних вимог щодо стягнення суми основного боргу у розмірі 21240,00 грн.

Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача 3% річних у розмірі 556,90 грн. за період з 04.02.2022 по 19.12.2022 та 4937,67 грн. інфляційних втрат за період лютого 2022 року по жовтень 2022 року, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

При цьому, передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням процентів річних виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника.

Суд критично ставиться до доводів відповідача викладеними у відзиві в частині відсутності підстав для нарахування 3% річних та інфляційних втрат, у зв`язку з повною оплатою основного зобов`язання за спірним договором, оскільки строк оплати у відповідності до умов договору Договору про заку півлю №2 від 16.08.2021 в рамках Генерального договору поставки №487дп від 17.06.2021 з урахування поставки товару 04.01.2022 до 03.02.2022 включно, а повна оплата відповідачем суми основної заборгованості була здійснена тільки 30.12.2022.

Перевіривши наведені позивачем розрахунки, суд зазначає, що вони не суперечать вимогам чинного законодавства та є арифметично вірними. Відповідно, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог в частині стягнення з відповідача 3% річних у розмірі 556,90 грн. та інфляційних втрат у розмірі 4937,67 грн.

Відповідно до вимог частини 1 статті 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно частини 1 статті 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У відповідності до статті 76 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Зі змісту статті 77 ГПК України вбачається, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Статтею 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частинами 1,2,3 статті 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.87 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Салов проти України" від 06.09.2005р.).

Гарантуючи право на справедливий судовий розгляд, стаття 6 Конвенції в той же час не встановлює жодних правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання, в першу чергу, національного законодавства та оцінки національними судами (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України, no. 4241/03 від 28.10.2010 року).

Питання справедливості розгляду не обов`язково постає у разі відсутності будь-яких інших матеріалів на підтвердження отриманих доказів, слід мати на увазі, що у разі, якщо доказ має дуже вагомий характер і якщо відсутній ризик його недостовірності, необхідність у підтверджувальних доказах відповідно зменшується (рішення Європейського суду з прав людини у справі Яременко проти України, no. 32092/02 від 12.06.2008 року).

Відповідно до частини 1 статті 14 ГПК України, суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З огляду на зазначене суд приходить до висновку про закриття провадженя у справі в частині стягнення суми основної заборгованості у розмірі 21240,00 грн. та задоволення позовних вимог щодо стягнення з відповідача 3% річних у розмірі 556,90 грн. та інфляційних втрат у розмірі 4937,67 грн.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів сторін та їх відображення у судовому рішенні, суд спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини у рішенні від 18.07.2006 у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.129 ГПК України, судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч. 9 ст. 129 ГПК України, у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

Враховуючи вищенаведене та те, що в даному випадку позов було подано внаслідок несплати відповідачем заборгованості у визначені договором строки та спір виник саме з вини відповідача, а суму основного боргу погашено після направлення позивачем позову до суду, суд дійшов висновку в порядку ч. 9 ст. 129 ГПК України покласти судовий збір на відповідача в повному обсязі.

Щодо витрат на правничу допомогу, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.8 ст.129 ГПК України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 Господарського процесуального кодексу України). Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи:

1) попереднє визначення суми судових витрат на професійну правничу допомогу (стаття 124 Господарського процесуального кодексу України);

2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 126 Господарського процесуального кодексу України):

- подання (1) заяви (клопотання) про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу разом з (2) детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, і здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, та (3) доказами, що підтверджують здійснення робіт (наданих послуг) і розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи;

- зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу.

3) розподіл судових витрат (стаття 129 Господарського процесуального кодексу України).

Разом з тим чинне процесуальне законодавство також визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

Відповідно до частини третьої статті 123 ГПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

За частиною першою статті 124 ГПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи.

Так, відповідно до положень статті 126 Господарського процесуального кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Разом із тим розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву (частина восьма статті 129 ГПК України).

Отже, при здійснені розподілу між сторонами спору судових витрат на професійну правничу допомогу, господарському суду слід враховувати результат розгляду спору, умови договору про надання правничої допомоги, укладеного між стороною спору та адвокатом (адвокатським об`єднанням, бюро), обсяги наданих стороні, як клієнту, послуг правничої допомоги щодо представництва її інтересів в суді під час розгляду справи, а також, в порядку статті 86 Господарського процесуального кодексу України надати належну оцінку поданим стороною, яка понесла витрати на професійну правничу допомогу, доказам фактичного надання їй адвокатських послуг, їх прийняття стороною спору на підставі акта приймання-передачі послуг з виставленням адвокатом (адвокатським об`єднанням, бюро) клієнту рахунка на оплату таких послуг.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі.

Відповідно до статті 26 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги (Закон № 5076-VI).

Статтею 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" визначено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

З аналізу зазначеної норми слідує, що гонорар може встановлюватися у формі фіксованого розміру чи погодинної оплати. Оскільки до договору про надання правової допомоги застосовують загальні вимоги договірного права, то гонорар адвоката, хоч і визначається частиною першою статті 30 Закону № 5076-VI як "форма винагороди адвоката", але в розумінні ЦК України становить ціну такого договору.

Як вбачається із матеріалів справи, в якості доказів понесення витрат на послуги адвоката до матеріалів справи надано копію Договору про надання правових послуг 13/12 від 13.12.2022 (надалі Договір), укладеного між ТОВ "Стимул і М, ЛТД» та Адвокатським об`єднанням «КФК» в особі керуючого партнера Фісуна Володимира Володимировича.

Згідно п. 1 Договору на умовах цього договору клієнт доручає, а Адвокатське об`єднання приймає на себе зобов`язання надати Клієнту, за плату, правову допомогу щодо стягнення у судовому порядку з Державного підприємства Завод ім. В.О. Малишева () заборгованості за поставлений товар по Договору про закупівлю N2 від 16.08.2021 в рамках Генерального договору поставки №487дп від 17.06.2021.

У відповідності до п.2 Договору в рамках цього договору Адвокатське об`єднання зобов`язується:

- узгодити із клієнтом правову позицію;

- підготувати та подати до Господарського суду Харківської області позовну заяву про стягнення з Державне підприємства «Завод імені В.О. Малишева» () заборгованості за поставлений товар по Договору про закупівлю N2 від 16.08.2021 в рамках Генерального договору поставки №487дп від 17.06.2021;

- у разі необхідності підготувати відповідь на відзив;

- приймати участь в судових засідання в суді першої інстанції.

Згідно п. 3.1. Договору, вартість послуг за цим договором становить 2 000,00 грн. без ПДВ, незалежно під обсягу наданих послуг, згідно п.2. цього договору.

Відповідно п. 3.2. Договору, клієнт проводить оплату послуг адвокатського об`єднання наступним чином: 1000,00 грн протягом десяти днів з моменту підписання сторонами цього договору; 1000,00 грн протягом 10 днів з моменту ухвалення рішення судом.

Згідно п. 4 Договору приймання-здача робіт за цим договором проводиться між сторонами шляхом підписання відповідного акту.

Пунктом 11. Договору сторони погодили, що цей Договір набирає чинності з моменту його підписання і діє до повного виконання сторонами своїх зобов`язань.

До суду подано також складений сторонами Акт приймання-передачі виконаних робіт (надання послуг) від 14.12.2022 до Договору №13/12 від 13.12.2022, згідно якого адвокатом були виконані наступні роботи: Адвокатським об`єднанням узгоджено із клієнтом правову позицію щодо стягнення з Державного підприємства Завод ім. В.О. Малишева" () заборгованості за поставлений товар по Договору про закупівлю N2 від 16.08.2021 в рамках Генерального договору поставки №487дп від 17.06.2021; Адвокатським об`єднанням підготовлено та подано до суду позовну заяву про стягнення з Державного підприємства Завод ім. В.О. Малишева () заборгованості за поставлений товар по Договору про закупівлю N2 від 16.08.2021 в рамках Генерального договору поставки №487дп від 17.06.2021.

За приписами частин 5, 6 статті 126 ГПК України, у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідач у своєму відзиві просить суд відмовити у задоволенні вимоги про стягнення 2000,00 грн. на професійну правничу допомогу адвоката, зазначивши, що розмір витрат на правничу допомогу у розмірі 2000,00 грн. є неспівмірним та необґрунтованим зі складністю справи та докази надані позивачем містять суперечливу інформацію щодо характеру та обсягу послуг адвоката.

Дослідивши зазначені докази, суд зазначає, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Відповідно, поданих доказів достатньо для встановлення самого факту надання адвокатом Адвокатського об`єднання «КФК» Фісуном Володимиром Володимировичем професійної правничої допомоги ТОВ "Стимул і М, ЛТД» у даній справі.

Приймаючи до уваги викладене, з огляду на предмет позову, обсяг та зміст наданих адвокатом послуг, суд дійшов висновку, що заявлені витрати на професійну правничу допомогу є обґрунтованими та підлягають відшкодуванню позивачеві, з урахуванням положень п. 3 ч. 4 ст. 129 ГПК України, в сумі 2000,00 грн.

Керуючись статтями 7, 8 Кодексу України з процедур банкрутства, статтями 73, 74, 76-79, 86, 129, 236-241 ГПК України, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Державного підприємства «Завод імені В.О. Малишева» (61001, м. Харків, вул. Плеханівська, 126, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Стимул і М, ЛТД" (69001, м. Запоріжжя, вул. Патріотична, буд. 9, кв. 12, ) 3% річних у розмірі 556,90 грн., інфляційни втрати у розмірі 4937,67 грн., витрати на правничу допомогу у розмірі 2000,00 грн., витрати зі сплати судового збору у розмірі 2481,00 грн.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

В частині позовних вимог щодо стягнення суми боргу в розмірі 21240,00 грн. за отриманий товар за Договором про заку півлю №2 від 16.08.2021 в рамках Генерального договору поставки №487дп від 17.06.2021 закрити провадження у справі.

Відповідно дост. 241 ГПК України, рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Згідно ст.ст.256,257 ГПК України, рішення може бути оскаржене до Східного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складання повного тексту рішення, з урахуванням приписів п.п. 17.5 п.17 Перехідних положень ГПК України.

Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю "Стимул і М, ЛТД" (69001, м. Запоріжжя, вул. Патріотична, буд. 9, кв. 12, ) .

Відповідач: Державне підприємство «Завод імені В.О. Малишева», (61001, м. Харків, вул. Плеханівська, 126, ).

Повне рішення складено "24" квітня 2023 р.

Головуючий суддя Суддя Суддя В.О. Усатий П.В. Хотенець В.О. Яризько