ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" березня 2023 р. Справа№ 910/15043/21 (910/6499/22)

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Гарник Л.Л.

суддів: Отрюха Б.В.

Остапенка О.М.

секретар судового засідання Бондар Л.В.

за участю представників учасників справи відповідно до протоколу судового засідання від 15.03.2023

розглянувши апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Оператор газорозподільної системи "Київоблгаз"

на рішення Господарського суду міста Києва від 07.12.2022

у справі №910/15043/21 (910/6499/22)

за позовом Акціонерного товариства "Оператор газорозподільної системи "Київоблгаз"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Комплекс Агромарс"

про розірвання договору

в межах справи №910/15043/21

за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю "Буддевелопмент Київ"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Комплекс Агромарс"

про банкрутство

ВСТАНОВИВ:

У провадженні Господарського суду міста Києва перебуває справа №910/15043/21 за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю (далі - ТОВ) "Буддевелопмент Київ" про банкрутство ТОВ "Комплекс Агромарс", на стадії процедури розпорядження майном, введеної ухвалою Господарського суду Київської області від 13.10.2021.

У липні 2022 року до Господарського суду Київської області надійшла позовна заява Акціонерного товариства (далі - АТ) "Оператор газорозподільної системи "Київоблгаз" до ТОВ "Комплекс Агромарс" з вимогами наступного змісту:

- стягнути з ТОВ "Комплекс Агромарс" за договором розподілу природного газу від 01.01.2016 №09420U4GL1DP016 заборгованість, що складається з 874 223,51 грн основного боргу, 37 883,02 грн пені, 6 993,79 грн 3% річних, 10 512,10 грн інфляційних втрат;

- розірвати типовий договір розподілу природного газу, укладений між ТОВ «Комплекс Агромарс» та АТ "Оператор газорозподільної системи "Київоблгаз" шляхом підписання заяви-приєднання №09420U4GL1DP016 до умов договору розподілу природного газу від 01.01.2016.

Позовна заява обґрунтована неналежним виконанням відповідачем зобов`язань в частині здійснення оплати за послуги з розподілу природного газу за договором від 01.01.2016 №09420U4GL1DP016.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.07.2022 роз`єднано позовні вимоги АТ "Оператор газорозподільної системи "Київоблгаз" до ТОВ "Комплекс Агромарс" про стягнення заборгованості з надання послуг розподілу природного газу у розмірі 929 612,41 грн та розірвання типового договору розподілу природного газу; виділено їх у самостійні провадження; розгляд позовних вимог АТ "Оператор газорозподільної системи "Київоблгаз" до ТОВ "Комплекс Агромарс" про стягнення заборгованості з надання послуг розподілу природного газу у розмірі 929 612,41 грн ухвалено здійснювати в межах справи №910/15043/21 (911/3367/21); позовні вимоги АТ "Оператор газорозподільної системи "Київоблгаз" до ТОВ "Комплекс Агромарс" про розірвання типового договору розподілу природного газу виділено у самостійне провадження з наступним присвоєнням цим вимогам окремого номеру справи.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 07.12.2022 у справі №910/15043/21 (910/6499/22) відмовлено у задоволенні позовних вимог АТ "Оператор газорозподільної системи "Київоблгаз" до ТОВ "Комплекс Агромарс" про розірвання договору.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач у встановленому законом порядку не довів завдання йому шкоди відповідачем внаслідок допущеного порушення умов від 01.01.2016 №09420U4GL1DP016, тобто наявності усіх критеріїв істотності порушень умов договору в розумінні ч. 2 ст. 651 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). Відтак, сама лише наявність у відповідача заборгованості з оплати послуг з розподілу природного газу за півроку не може слугувати єдиною та безумовною правовою підставою для розірвання договору розподілу природного газу.

АТ "Оператор газорозподільної системи "Київоблгаз", не погоджуючись з рішенням Господарського суду міста Києва від 07.12.2022 у справі №910/15043/21 (910/6499/22), звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення суду та прийняти нове судове рішення, яким позовні вимоги АТ "Оператор газорозподільної системи "Київоблгаз" задовольнити у повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована нез`ясуванням судом першої інстанції обставини, що мають значення для справи; невідповідністю висновків, викладених в оскаржуваному рішенні суду, обставинам справи; порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Доводи апеляційної скарги зводяться до наступного:

- суд першої інстанції прийняв відзив на позовну заяву, поданий з порушенням процесуального строку та без клопотання про продовження такого строку, а згодом перейшов до розгляду справи по суті без продовження строку підготовчого провадження, не врахувавши визначений ст. 195 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) строк у 60 днів, чим порушив принцип рівності сторін, оскільки надав перевагу інтересам відповідача;

- суд не врахував суму заборгованості, зазначену в акті звіряння сторін, згідно з яким заборгованість відповідача станом на жовтень 2022 становить 1 874 544,04 грн;

- станом на січень 2023 заборгованість відповідача складає 2 067 734,40 грн;

- значний розмір заборгованості та тривале невиконання відповідачем договірних зобов`язань, з урахуванням встановлених обставин справи, є свідченням істотного порушення умов договору та завдання шкоди позивачу відповідачем у відповідності до статті 651 ЦК України.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26.12.2022 апеляційну скаргу передано на розгляд колегії суддів у складі: Гарник Л.Л. (головуючий суддя), Отрюх Б.В., Остапенко О.М.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 27.12.2022 відкладено вирішення питання про відкриття чи відмову у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою АТ "Оператор газорозподільної системи "Київоблгаз" на рішення Господарського суду міста Києва від 07.12.2022 у справі №910/15043/21 (910/6499/22), повернення даної апеляційної скарги або залишення її без руху до надходження матеріалів справи до Північного апеляційного господарського суду; витребувано з Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/15043/21 (910/6499/22).

18.01.2023 до Північного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи №910/15043/21 (910/6499/22).

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 23.01.2023 апеляційну скаргу АТ "Оператор газорозподільної системи "Київоблгаз" залишено без руху, надано строк для усунення недоліків апеляційної скарги шляхом сплати судового збору.

27.01.2023 від скаржника надійшла заява про усунення недоліків апеляційної скарги.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 30.01.2023 за апеляційною скаргою АТ "Оператор газорозподільної системи "Київоблгаз" відкрито апеляційне провадження, справу №910/15043/21 (910/6499/22) призначено до розгляду.

27.02.2023 від АТ "Оператор газорозподільної системи "Київоблгаз" надійшли додаткові пояснення.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства та заслухавши пояснення присутніх учасників справи, колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено, предметом судового розгляду у цій справі є вимоги АТ "Оператор газорозподільної системи "Київоблгаз" до ТОВ "Комплекс Агромарс", заявлені в межах провадження у справі про банкрутство останнього, про розірвання типового договору розподілу природного газу, укладеного між ТОВ «Комплекс Агромарс» та АТ "Оператор газорозподільної системи "Київоблгаз шляхом підписання заяви-приєднання №09420U4GL1DP016 до умов договору розподілу природного газу від 01.01.2016.

Матеріалами справи підтверджується, що у провадженні Господарського суду міста Києва перебуває справа №910/15043/21 про банкрутство ТОВ "Комплекс Агромарс", провадження в якій відкрито ухвалою Господарського суду міста Києва від 13.10.2021 за заявою ТОВ "Буддевелопмент Київ".

Раніше, між АТ "Оператор газорозподільної системи "Київоблгаз" та ТОВ "Комплекс Агромарс" був укладений договір розподілу природного газу для споживача, що не є побутовим, шляхом підписання заяви-приєднання №09420U4GL1DP016 до умов типового договору розподілу природного газу від 01.01.2016 (далі - Договір від 01.01.2016).

Згідно з умовами вказаного договору позивач - оператор ГРМ зобов`язався надати споживачу послугу з розподілу природного газу, а споживач - прийняти зазначену послугу та оплатити її вартість у розмірі, строки та порядку, визначеними цим договором (пункт 2.1).

Обов`язковою умовою надання споживачу послуги з розподілу природного газу є наявність у споживача об`єкта, підключеного в установленому порядку до газорозподільної системи оператора ГРМ (пункт 2.2).

Оплата вартості послуги оператора ГРМ з розподілу природного газу здійснюється споживачем за тарифом, встановленим регулятором для оператора ГРМ, що сплачується як плата за потужність (абонентська плата), з урахуванням вимог Кодексу ГРМ (пункт 6.1).

Договір може бути розірваний за згодою сторін або за ініціативою споживача у порядку, визначеному законодавством України (пункт 12.3).

У зв`язку з утворенням у ТОВ «Комплекс Агромарс» заборгованості за договором зі сплати вартості отриманих послуг розподілу природного газу АТ "Оператор газорозподільної системи "Київоблгаз" разом з листом від 15.08.2021 надіслало на адресу відповідача підписані зі свого боку та скріплені печаткою два примірники угоди від 01.08.2021 про розірвання договору розподілу природного газу від 01.01.2016 №09420U4GL1DP016.

Листом від 10.09.2021 №10/09 відповідач повідомив позивача про намір продовжити співпрацю з позивачем та просив переглянути рішення щодо розірвання договору.

Листом від 29.09.2021 №81001-Лв-13765-0921 позивач повідомив відповідача про можливість продовження співпраці та перегляду рішення про розірвання договору розподілу природного газу за умови оплати боргу в термін до 05.10.2021, розмір якого станом на 29.09.2021 складає 728 521 грн.

Колегія суддів Північного апеляційного господарського суду на підставі встановлених обставин справи вважає за необхідне зазначити наступне.

За приписами частини 1 статті 3 ГПК України судочинство в господарських судах здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України "Про міжнародне приватне право", Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до частини 6 статті 12 ГПК України господарські суди розглядають справи про банкрутство у порядку провадження, передбаченому цим Кодексом, з урахуванням особливостей, встановлених Законом України „Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом".

21.04.2019 набрав чинності Кодекс України з процедур банкрутства від 18.10.2018 року №2597-VIII, який введено в дію 21.10.2019 (далі КУзПБ).

З дня введення в дію цього Кодексу визнано таким, що втратив чинність, зокрема, Закон України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом".

Відповідно до статті 2 КУзПБ провадження у справах про банкрутство регулюється цим Кодексом, Господарським процесуальним кодексом України, іншими законами України.

Норми процесуального права, зокрема, положення статті 269 ГПК України, є універсальними і застосовуються судом апеляційної інстанції у всіх категоріях спорів.

Відповідно до приписів частин першої та третьої статті 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно зі статтею 55 Конституції України кожному гарантується право на судовий захист.

Статтею 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 4 ГПК України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом.

Реалізуючи передбачене статтею 55 Конституції України, статтею 4 ГПК України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Позивач, звертаючись до суду з позовом, самостійно визначає яке його право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах.

Оцінка предмету заявленого позову, а відтак наявності підстав для захисту порушеного права позивача, про яке ним зазначається в позовній заяві, здійснюється судом на розгляд якого передано спір крізь призму оцінки спірних правовідносин та обставин (юридичних фактів), якими позивач обґрунтовує заявлені вимоги (аналогічні висновки викладено у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.09.2019 у справі № 924/831/17, від 28.11.2019 у справі №910/8357/18).

Реалізація права на захист цивільних прав здійснюється за допомогою способів захисту.

Під способом захисту цивільного права чи інтересу розуміють визначені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, інтересів і вплив на правопорушника (аналогічний висновок, викладений у п. 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі №925/1265/16, у п. 67 постанови Великої Палати Верховного Суду від 31.07.2021 у справі №903/1030/19). Інакше кажучи, це дії, спрямовані на попередження порушення або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Такі способи мають бути доступними й ефективними (подібний висновок, викладений п. 14 постанови Великої Палати Верховного Суду від 29.05.2019 у справі №310/11024/15-ц).

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Це право чи інтерес суд має захистити у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Вимога захисту цивільного права чи інтересу має забезпечити їх поновлення, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі отримання відповідного відшкодування (висновки, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16, від 09.02.2021 у справі № 381/622/17).

При цьому, застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду (принцип процесуальної економії (аналогічний висновок міститься у п. 94 постанови Великої Палати Верховного Суду від 06.04.2021 у справі № 910/10011/19).

Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета і підстави позову.

Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права або охоронюваного законом інтересу. Від підстав позову слід відрізняти правові підстави позову (правове обґрунтування позову) - правову кваліфікацію обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. При цьому незгода суду з наведеним у позовній заяві правовим обґрунтуванням щодо спірних правовідносин не є підставою для відмови у позові, оскільки суд згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно здійснити правову кваліфікацію спірних правовідносин. Близькі за змістом висновки сформульовані у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19, пункти 81, 83, 84).

Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, судам слід виходити із його ефективності, і це означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Як вже зазначалося, предметом судового розгляду у цій справі є вимоги за позовом про розірвання договору поставки природного газу.

Відповідно до статті 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Згідно із статтею 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Частиною першою статті 611 ЦК України визначено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору, зміна умов зобов`язання, сплата неустойки, відшкодування збитків та моральної шкоди.

Отже, істотним є таке порушення, що тягне за собою для іншої сторони неможливість досягнення мети договору, тобто, вирішуючи питання про оцінку істотності порушення стороною договору, слід встановити: наявність істотного порушення договору та шкоди, завданої цим порушенням другою стороною, яка може полягати у реальних збитках і (або) упущеної вигоди; її розмір, а також чи є істотною різниця між тим, на що має право розраховувати сторона, укладаючи договір, і тим, що вона змогла отримати.

Оцінка порушення договору як істотного здійснюється судом відповідно до критеріїв, що встановлені вказаною нормою. Оціночне поняття істотності порушення договору законодавець розкриває за допомогою іншого оціночного поняття - «значної міри» позбавлення сторони того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Це (друге) оціночне поняття значно звужує сферу повноважень суду. Істотність порушення визначається виключно за об`єктивними обставинами, що склалися у сторони, яка вимагає розірвання договору. В такому випадку вина (як суб`єктивний чинник) сторони, що припустилася порушення договору, не має будь-якого значення і для оцінки порушення як істотного, і для виникнення права вимагати розірвання договору на підставі частини другої статті 651 ЦК України.

Відповідно до статті 16 ЦК України розірвання порушеного договору є способом захисту цивільних прав, оскільки розірвання кредитором порушеного договору спрямоване на припинення правовідношення у такому договорі. Такий спосіб захисту (1) застосовується у відповідь на порушення боржником договору (2) застосовується з ініціативи кредитора (3) спрямований на захист прав кредитора та (4) позбавляє боржника певних суб`єктивних прав. У такому разі боржник позбавляється права вимагати виконання договору кредитором, оскільки розірвання договору тягне для боржника, який допустив порушення, цілком конкретний негативний наслідок - він позбавляється суб`єктивних прав, наданих йому договором.

Згідно із статтею 19 ЦК України особа має право на самозахист свого цивільного права від порушень і протиправних посягань. Способи самозахисту мають відповідати змісту права, що порушене, характеру дій, якими воно порушене, а також наслідкам, що спричинені цим порушенням. Способи самозахисту можуть обиратися самою особою чи встановлюватися договором або актами цивільного законодавства. Водночас частина друга статті 13 ЦК України встановлює загальне правило, що при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Таким чином, частина друга статті 651 ЦК України дозволяє розірвання договору лише тоді, коли порушення має істотний характер, оскільки має дотримуватися принцип пропорційності порушення і відповідальності.

Контрагент може порушити як основне зобов`язання, заради якого укладався договір, так і будь-який інший договірний обов`язок. Якщо має місце порушення будь-якого договірного обов`язку, у кредитора теоретично виникає право на розірвання договору, але і таке порушення має бути істотним для наділення кредитора правом на судове розірвання порушеного договору.

Оскільки частина друга статті 651 ЦК України вказує на те, що договір може бути розірвано і в деяких випадках, передбачених законом або договором, то і в цьому випадку має застосовуватись критерій істотності порушення договірних умов, оскільки зворотнє може призвести до того, що кредитор, який має відповідно до закону або договору право на відмову від нього або розірвання, може ним скористатися за найменший відступ від умов договору. Таке положення є неприпустимим, оскільки може підірвати стабільність цивільного обороту і є надзвичайно несправедливим нехтуванням правовим принципом пропорційності тяжкості порушення і відповідальності.

Незастосування критерію істотності позбавляє порушника можливості заперечувати проти розірвання договору і провокує кредитора відмовлятися від договору (розривати) під прикриттям найменшого порушення.

При оцінці істотності порушення умов договору як підстави для його розірвання необхідно враховувати такі чинники: 1) значущість шкоди від порушення; 2) фактор неможливості або ускладненості покладання відповідальності за збитки на боржника; 3) значущість порушення як такого; 4) втрату кредитором інтересу у виконанні договору; 5) втрату довіри до боржника; 6) фактор передбачуваних негативних наслідків порушення; 7) принциповість суворого дотримання умов договору; 8) інтерес боржника у збереженні договору; 9) ступінь виконання договору до моменту його розірвання; 10) відсутність інтересу боржника у збереженні договору; 11) не оспорювання боржником здійсненої кредитором односторонньої відмови протягом розумного строку; 12) звільнення боржника від відповідальності за допущене порушення; 13) недобросовісність боржника; 14) врахування вини кредитора і його добросовісності; 15) неодноразовість порушення (визначення істотності порушення за сукупністю); 16) публічний характер порушеного договору; 17) неусунення боржником порушення в додатковий термін; 18) ненадання боржникові можливості усунути порушення; 19) готовність боржника усунути порушення, виражена у вигляді відповідного запиту; 20) об`єктивну неможливість усунення порушення; 21) можливість легкого виправлення порушення силами кредитора або залучених ним осіб.

Одним із факторів, що може братися до уваги, є питання про те, наскільки боржник, який порушив договір, реально заінтересований у збереженні договору: чи не спричинить розірвання договору для нього значної шкоди. Розірвання порушеного договору як санкція має бути максимально збалансованим і відповідати тяжкості правопорушення.

Іншим критерієм істотного порушення договору закон визнає розмір завданої порушенням шкоди, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору. При цьому йдеться не лише про грошовий вираз завданої шкоди, прямі збитки, а й випадки, коли потерпіла сторона не зможе використати результати договору.

Вирішальне значення для застосування зазначеного положення закону має співвідношення шкоди з тим, що могла очікувати від виконання договору сторона.

Такий же підхід застосовував у свої практиці і Верховний Суд України, який у постановах від 18 вересня 2013 року у справі №6-75цс13, від 14 жовтня 2014 року у справі № 3-143гс14 зробив такі правові висновки: у кожному конкретному випадку питання про істотність порушення повинне вирішуватися з урахуванням усіх обставин справи, що мають значення. Так, суди повинні встановити не лише наявність істотного порушення договору, а й наявність шкоди, завданої цим порушенням другій стороні, яка може бути виражена у вигляді реальних збитків та (або) упущеної вигоди, її розмір, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору; а також установити, чи є дійсно істотною різниця між тим, на що має право розраховувати сторона, укладаючи договір, і тим, що в дійсності вона змогла отримати.

Добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Одним із проявів добросовісності в зобов`язальних правовідносинах є те, що ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Тлумачення статті 629 ЦК України свідчить, що в ній закріплено один із фундаментальних принципів, на якому ґрунтується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язків (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Невиконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду).

У кожному конкретному випадку питання про істотність порушення повинне вирішуватись з урахуванням усіх обставин справи, що мають значення. Так, суди повинні встановити не лише наявність істотного порушення договору, але й наявність шкоди, завданої цим порушенням другою стороною, яка може бути виражена як у вигляді реальних збитків та/або упущеної вигоди, її розмір, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору; а також установити, чи є дійсно істотною різниця між тим, на що має право розраховувати сторона, укладаючи договір, і тим, що в дійсності вона змогла отримати.

Тобто йдеться про таке порушення договору однією із сторін, яке тягне для другої сторони неможливість досягнення нею цілей договору.

Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 березня 2019 року у справі № 183/262/17 (провадження № 61-41932сво).

Позивач у цій справі як на підставу розірвання Договору від 01.01.2016 в позовній заяві зазначає те, що він на виконання цього договору в січні-вересні 2021 надав відповідачу послуги з розподілу природного газу на суму 1 311 335,3 грн, з яких позивач оплатив 437 112,14 грн.

Окрім того, позивач зазначає, що станом на 03.10.2022 розмір заборгованості відповідача за вказаним договором збільшився та склав 1 874 544,04 грн.

При оцінці істотності порушення умов договору як підстави для його розірвання суд враховує наступне.

Основною метою Договору від 01.01.2016 є поставка природного газу, правовідносини сторін за вказаним договором щодо постачання природного газу тривають з 01.01.2016 по теперішній час.

В матеріалах справи відсутні відомості про порушення відповідачем зобов`язань за вказаним договором у період, починаючи з дати укладення цього договору - 01.01.2016 по січень 2021, заборгованість за вказаний період у позивача відсутня, отже вказаний договір виконувався належним чином протягом п`яти років, що передували виникненню заборгованості.

Наведеним спростовується довід скаржника про тривале невиконання відповідачем зобов`язань за Договором від 01.01.2016.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, який застосувавши критерій істотності порушення договірних умов, встановив що сама лише наявність у відповідача заборгованості з оплати послуг з розподілу природного газу за спірний період не може слугувати єдиною та безумовною правовою підставою для розірвання договору розподілу природного газу, а відтак - позивачем у встановленому законом порядку не доведено завдання відповідачем шкоди внаслідок допущеного відповідачем порушення умов договору, в чому саме полягала ця шкода із наданням відповідних належних та допустимих доказів.

Також, підлягає урахуванню те, що відповідно до умов Договору від 01.01.2016, цей договір може бути розірваний за згодою сторін або за ініціативою споживача у порядку, визначеному законодавством України (пункт 12.3).

До теперішнього часу відповідач продовжує споживання газу на підставі Договору від 01.01.2016, листом від 10.09.2021 №10/09 повідомив позивача про свій намір продовжити співпрацю, а відтак має намір продовжувати правовідносини за Договором від 01.01.2016 та реально заінтересований у збереженні цього договору.

До того ж, позивач не скористався встановленим згідно з пунктом 9.1 Договору від 01.01.2016 правом припинити/обмежити розподіл природного газу відповідачу в порядку та у випадках, передбачених КГС, у разі несвоєчасної та/або неповної оплати послуг за цим договором.

Враховуючи викладене, на підставі належним чином оцінених доказів, суд першої інстанції, з яким погоджується суд апеляційної інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для розірвання Договору від 01.01.2016.

З наведених підстав Північний апеляційний господарський суд доходить висновку про те, що суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального та процесуального права, а тому оскаржуване рішення суду відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи і підстав для його скасування не вбачається.

З огляду на все вищевикладене, аргументи скаржника визнаються колегією суддів необґрунтованими, оскільки не впливають на результат розгляду даної справи.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не врахував суму заборгованості, зазначену у складеному позивачем акті, згідно з яким заборгованість відповідача станом на жовтень 2022 становить 1 874 544,04 грн, не мають суттєвого значення для правильного вирішення даної справи та не впливають на результат її розгляду.

Колегія суддів враховує аргумент скаржника щодо необґрунтованого прийняття судом першої інстанції несвоєчасно поданого відзиву ТОВ "Комплекс Агромарс" на позов у справі, яка розглядається. Між тим, на думку суду, вказана обставина не може бути підставою для скасування законного та обґрунтованого рішення суду. При цьому підлягає урахуванню, те, що обставина щодо наявності у відповідача наміру продовжувати співпрацю за Договором від 01.01.2016 підтверджується листом відповідача від 10.09.2021 №10/09, копія якого було додана до позовної заяви АТ "Оператор газорозподільної системи "Київоблгаз" .

У зв`язку з відсутністю підстав для задоволення апеляційної скарги судові витрати, пов`язані з розглядом справи у суді апеляційної інстанції, у відповідності до ст. 129 ГПК України, покладаються на апелянта.

Керуючись ст.ст. 275-276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Оператор газорозподільної системи "Київоблгаз" залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду міста Києва від 07.12.2022 у справі №910/15043/21 (910/6499/22) залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст складено 24.04.2023.

Головуючий суддя Л.Л. Гарник

Судді Б.В. Отрюх

О.М. Остапенко