РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

27.02.2023Справа № 910/811/22

Господарський суд міста Києва у складі судді ДЖАРТИ В.В., за участі секретаря судового засідання Рєпкіної Ю .Є., розглянувши в судовому засіданні за правилами загального позовного провадження матеріали справи

за позовом Приватного підприємства "Транс Логістик"

до Приватного акціонерного товариства "Українська пожежно-страхова компанія"

про стягнення суми страхового відшкодування та штрафних санкцій

та за зустрічним позовом Приватного акціонерного товариства "Українська пожежно-страхова компанія"

до Приватного підприємства "Транс Логістик"

про визнання договору добровільного страхування наземного транспорту № 078999/920/190001043 недійсним в частині,

Представники учасників процесу згідно протоколу від 27.02.2023,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У січні 2022 року Приватне підприємство "Транс Логістик" (далі - позивач, Підприємство) звернулось до Господарського суду міста Києва із позовом до Приватного акціонерного товариства "Українська пожежно-страхова компанія" (далі - відповідач, Компанія) про стягнення 237 834,49 грн, з яких: 120 031,87 грн сума страхового відшкодування, 38 023,03 грн три проценти річних, 79 779,59 грн пені.

Позовні вимоги обґрунтовані ухиленням відповідача від виплати страхового відшкодування.

Ухвалою від 24.01.2022 прийняти позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі № 910/811/22, постановлено здійснювати розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін (без проведення судового засідання), встановлено сторонам строки на вчинення процесуальних дій.

Ухвала суду від 24.01.2022 вручена відповідачу за первісним позовом 04.02.2022.

16.02.2022 до суду надійшов зустрічний позов Приватного акціонерного товариства "Українська пожежно-страхова компанія" до Приватного підприємства "Транс Логістик" про визнання договору добровільного страхування наземного транспорту № 078999/920/190001043 недійсним в частині страхування наземного транспортного засобу MAN TGS, реєстраційний номер НОМЕР_1 , з напівпричепом KOGEL SIKT 24Р, реєстраційний номер НОМЕР_2 .

Ухвалою суду від 22.02.2022 вирішено здійснювати розгляд справи № 910/811/22 за правилами загального позовного провадження зі стадії підготовчого провадження, вищевказаний зустрічний позов прийнятий до спільного розгляду з первісною позовною.

Ухвалою суду від 06.06.2022 підготовче засідання було призначене на 07.07.2022.

У підготовчому засіданні 07.07.2022 судом була оголошена перерва до 01.09.2022.

За наслідками підготовчого засідання 01.09.2022 судом була постановлена ухвала про закриття підготовчого провадження та призначений розгляд справи по суті в судовому засіданні 13.10.2022.

31.10.2022 відповідно ухвалою судом був призначений розгляд справи по суті на 01.12.2022, який у подальшому був відкладений на 23.01.2023.

23.01.2023 у зв`язку із неявкою представника позивача за первісним позовом розгляд справи по суті був відкладений на 27.02.2023.

У призначене судове засідання Компанія не направила свого представника, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомила.

Представник Підприємства в засіданні 27.02.2023 просив задовольнити позовні вимоги за первісним позовом в повному обсязі та відмовити в задоволенні зустрічних позовних вимог.

Відповідно статті 233 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) рішення у даній справі прийняте в нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва -

ВСТАНОВИВ:

Приватне підприємство "Транс Логістик" звернулося з позовом до Приватного акціонерного товариства "Українська пожежно-страхова компанія" про стягнення 1 199 080,95 грн, з яких: 979 284,32 грн - збитки, заподіяні пошкодженням транспортного засобу "MAN TGS 19.400", державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , 12 600 грн - вартість евакуації автомобіля "MAN TGS 19.400", державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , 6 000 грн - вартість товарознавчої експертизи; 201 196,63 грн - вартість відновлювального ремонту напівпричепа "KOGEL SIKT 24Р", державний реєстраційний номер НОМЕР_2 .

Позовні вимоги були обґрунтовані тим, що між сторонами було укладено договір добровільного страхування наземного транспорту № 078999/920/190001043 від 16.07.2019 за умовами якого відповідач застрахував ряд належних позивачу автомобілів марки MAN, у тому числі і на випадок дорожньо-транспортної пригоди (далі - ДТП). Позивач у відповідності до умов договору оплачував послуги страхування, 01.08.2020 відбулась ДТП, в якій було пошкоджено автомобіль "MAN TGS 19.400", державний реєстраційний номер НОМЕР_1 та напівпричеп "KOGEL SIKT 24Р", державний реєстраційний номер НОМЕР_2 . Позивач звернувся до відповідача із заявою про виплату страхового відшкодування, однак відповідач безпідставно відмовив у здійсненні виплати, у зв`язку із чим позивач звернувся до суду із даним позовом.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 29.03.2021, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 29.06.2021 у справі № 910/133/21, у задоволенні позову відмовлено.

Місцевий господарський суд, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції виходив з того, що оскільки положеннями пп.16.1.11 п.16.1 Договору страхування прямо передбачено, що підставою для відмови у виплаті страхового відшкодування є відсутність акта огляду, завіреного підписом та печаткою представника страховика, що засвідчує факт проведення огляду та фотографування транспортного засобу, і такий акт не був наданий позивачем відповідачу і в матеріалах справи відсутній, наявні підстави для відмови у виплаті страхового відшкодування за наслідками ДТП.

Приватне підприємство "Транс Логістик" подало касаційну скаргу, в якій просило скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 29.03.2021 і постанову Північного апеляційного господарського суду від 29.06.2021 у справі № 910/133/21 та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі.

Постановою Верховного Суду від 21.12.2021 ухвалене нове рішення, яким позов Приватного підприємства "Транс Логістик" задоволено, а саме: стягнуто з Приватного акціонерного товариства "Українська пожежно-страхова компанія" на користь Приватного підприємства "Транс Логістик" 1 198 480,95 грн, 17 977,21 грн відшкодування судового збору, сплаченого за розгляд справи в суді першої інстанції, 26 965,82 грн відшкодування судового збору, сплаченого за розгляд справи в суді апеляційної інстанції, та 35 954,42 грн відшкодування судового збору, сплаченого за розгляд справи в суді касаційної інстанції.

На примусове виконання вказаної постанови касаційного суду 10.01.2022 Господарським судом міста Києва був виданий наказ.

Приватний виконавець своїм платіжним дорученням № 4106 від 13.01.2022 здійснив на користь Підприємства погашення страхового відшкодування в розмірі 1 279 378,40 грн.

Підприємство, стверджуючи, що страхове відшкодування мало бути сплачене у 22.12.2020 року, проте Компанія фактично здійснила виплату 13.01.2022, здійснив нарахування пені за період з 23.12.2020 по 22.06.2021, інфляційних втрат з січня 2021 року по грудень 2021 року та трьох процентів річних за період з 23.12.2020 по 12.01.2022, та звернувся із первісним позовом до суду про стягнення вказаних платежів.

У свою чергу Компанія, не погоджуючись із первісним позовом, звернувся із зустрічною позовною заявою, в якій просив суд визнати недійсним договір добровільного страхування наземного транспорту № 078999/920/190001043 від 16.07.2019 в частині страхування транспортного засобу MAN TGM 18.240, реєстраційний номер НОМЕР_3 . В обґрунтування зустрічних позовних вимог Компанія зазначала, що невиконання Підприємством обов`язків, передбачених п. 8.3, 9.2.6., 9.2.18 Правил страхування та не складання у зв`язку із цим Акту огляду, що мав складатися при укладанні договору, свідчить про укладення договору в частині страхування транспортного засобу MAN TGS 19.400, реєстраційний номер НОМЕР_1 , з напівпричепом KOGEL SIKT 24Р, реєстраційний номер НОМЕР_2 не у відповідності до Правил страхування та як наслідок укладення договору з порушенням вимог статей 6,16 Закону України «Про страхування».

Позивач за первісним позовом під час підписання договору страхування надав згоду про його укладення на умовах Правил страхування, що підтверджується підписом уповноваженої посадової особи. Таким чином, при укладенні Підприємство надав згоду на те, що договір мав бути укладений на умовах Правил добровільного страхування наземного транспорту (крім залізничного) і зобов`язався не тільки виконувати такі умови, а навіть ознайомити з Правилами страхування водіїв застрахованих транспортних засобів. Згідно п. 8.3 Правил страхування, при страхуванні ТЗ страхування, страхувальник зобов`язаний надати страховику ТЗ та додаткове обладнання для огляду. Страхувальник зобов`язаний відповідно до пункту 9.2.6. при укладанні Договору страхування забезпечити представнику Страховика можливість огляду ТЗ. Пунктом 9.2.18 Правил страхування передбачено обов`язок страхувальника надати транспортний засіб для огляду, проведення розслідування або експертного дослідження страховику під час укладання договору страхування, після настання страхового випадку, під час або після закінчення відновлювального ремонту, та в інших випадках на вимогу страховика протягом дії договору страхування. Отже Правилами страхування покладено на страхувальника безпосередній обов`язок надати транспортний засіб для огляду страховику та забезпечити представнику Страховика можливість його огляду до/або під час укладення Договору. Разом з тим при укладенні договору відповідачем не були виконані передбачені Правилами страхування обов`язки щодо надання транспортного засобу MAN TGS 19.400, реєстраційний номер НОМЕР_1 , з напівпричепом KOGEL SIKT 24Р, реєстраційний номер НОМЕР_2 для огляду та як наслідок не був складений Акт огляду.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про наступне.

За приписами статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з частиною 1 статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

За частиною 1 статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Саме лише прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов`язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум. Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов`язання. Аналогічна правова позиція міститься в пункті 7.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань".

Отже чинне законодавство не пов`язує наявність судових рішень про стягнення заборгованості з припиненням грошових зобов`язань боржника та не виключає його відповідальності за порушення строків розрахунків.

Судом встановлено, що умовами договору страхування, передбачено порядок виплати суми страхового відшкодування та строки його виплати. Підприємством представлено в суду копії листів Компанії про відмову у виплаті страхового відшкодування від 22.12.2020. Оскільки така відмова відповідача за первісним позовом була класифікована судом , як неправомірна, суд погоджується із твердженнями Підприємства про те, що прострочення з виконання Компанії обов`язку виплатити страхове відшкодування мало місце з 23.12.2020.

Також, судом встановлено, матеріалами справи підтверджено та сторонами не спростовано, що фактична оплата виконаних робіт за договором страхування мала місце 13.01.2022.

Отже у період з 23.12.2020 по 12.01.2022 Підприємство наділене правом нарахування пені, трьох процентів річних та інфляційних втрат на суму заборгованості - 1 180 480,95 грн. Такий висновок суду ґрунтується на тому, що Компанія, як страховик, є відповідальною за своєчасну сплату саме страхового відшкодування.

Частиною 2 статті 625 ЦК України встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Здійснивши перерахунок трьох процентів річних, суд дійшов висновку, що до стягнення з Підприємства на користь позивача підлягає 37 352,56 грн трьох процентів річних.

Разом з тим, відповідно до листа Верховного Суду України "Рекомендації відносно порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ" № 62-97р від 03.04.1997 при застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць; тому умовно слід рахувати, що сума, внесена за період з 1 по 15 число відповідного місяця, наприклад, травня, індексується за період з урахуванням травня, а якщо з 16 по 31 число, то розрахунок починається з наступного місяця - червня.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція) (пункт 3.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань" № 14 від 17.12.2013).

При цьому, суд відзначає, що день фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення інфляційних нарахувань. Аналогічна правова позиція викладена у пункті 1.9. постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань" № 14 від 17.12.2013.

З огляду на викладене, судом здійснено перерахунок заявлених позивачем до стягнення інфляційних втрат та встановлено, що стягненню з Компанії дана компенсаційна виплата підлягає в розмірі 118 229,11 грн.

Щодо вимоги Підприємства про стягнення суми пені, суд зазначає наступне.

Згідно із умовами пункту 18.1 договору страхування за невиконання або неналежне виконання обов`язків за Договором Сторони несуть майнову відповідальність шляхом сплати пені в розмірі 0,1 % від суми простроченого платежу (крім страхового платежу) за кожний день прострочення, але не більш подвійної облікової ставки НБУ, встановленої на кінцеву дату такого платежу.

Преамбулою Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» передбачено, що цей Закон регулює договірні правовідносини між платниками та одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань. Суб`єктами зазначених правовідносин є підприємства, установи та організації незалежно від форм власності та господарювання, а також фізичні особи - суб`єкти підприємницької діяльності.

Згідно статей 1, 3 цього Закону платники грошових коштів за прострочення платежу сплачують на користь одержувачів цих коштів пеню в розмірі, що встановлюється за погодженням сторін. Зазначений розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу і не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня.

Разом з тим, відповідно до частини 6 статті 232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

З огляду на вказане, беручи до уваги встановлений факт прострочення зобов`язання з виплати страхового відшкодування, суд здійснив перерахунок заявленої до стягнення пені за період з 23.12.2020 по 22.06.2021, та дійшов висновку, що до стягнення з Компанії підлягає 78 581,38 грн пені.

Приписами статей 76-77 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з приписами статей 78-79 ГПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про часткове задоволення первісного позову Підприємства.

Щодо зустрічного позову суд зазначає наступне.

Частина 1 статті 202 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачає що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до частин 1 та 3 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1 - 3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статті 203 ЦК України, відповідно до якої: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Компанія, посилаючись на невідповідність укладеного договору страхування вимогам статей 6, 16 Закону України «Про страхування» та Правилам страхування, у силу статті 213, 215 ЦК України є недійсним.

Відповідно до частини 1 статті 6 Закону України "Про страхування" добровільне страхування - це страхування, яке здійснюється на основі договору між страхувальником і страховиком. Загальні умови і порядок здійснення добровільного страхування визначаються правилами страхування, що встановлюються страховиком самостійно відповідно до вимог цього Закону. Конкретні умови страхування визначаються при укладенні договору страхування відповідно до законодавства.

Згідно з частиною першою статті 16 Закону України "Про страхування" договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

Частиною третьою статті 16 Закону України "Про страхування" визначено, що договори страхування укладаються відповідно до правил страхування.

Розділ 8 Правил страхування передбачає порядок укладення Договору страхування. Зокрема, відповідно до п.8.1 Правил обов`язковою умовою при укладенні Договору є огляд страховиком транспортного засобу. Пункт 8.2 цих Правил містить перелік документів, які страхувальник надає Страховій компанії для укладення Договору страхування, серед яких відсутній акт огляду. При цьому п.8.3 Правил передбачає, що при страхуванні транспортного засобу, перед укладанням, поновленням чи зміною умов Договору страхування страхувальник зобов`язаний надати страховику транспортний засіб та додаткове обладнання для огляду.

Зазначеному кореспондують положення пункту 9.2.6 Правил страхування, якими передбачений обов`язок страхувальника при укладанні Договору страхування забезпечити представнику страховика можливість огляду транспортного засобу. Крім того, відповідно до п.9.2.18 Правил страхування страхувальник зобов`язаний надати транспортний засіб для огляду, проведення розслідування або експертного дослідження страховику під час укладання Договору страхування, після настання страхового випадку, під час або після закінчення відновлювального ремонту, та в інших випадках на вимогу страховика протягом дії Договору страхування.

З наведеного вбачається, що огляд транспортного засобу та складання відповідного акту огляду обов`язково передує укладенню Договору страхування. Як правильно зазначила Страхова компанія, такі дії мають на меті визначення стану транспортного засобу для наступного встановлення розміру збитків у разі настання страхового випадку та є способом захисту від здійснення необґрунтованих виплат, пов`язаних з пошкодженнями транспортних засобів, що мали місце до укладення Договору. Виконання зазначеної умови укладення Договору страхування не залежить від поведінки лише страховика або страхувальника, натомість є результатом узгоджених дій сторін Договору.

Кожна сторона при укладенні правочину має поводити себе добросовісно, обачливо і розумно, об`єктивно оцінювати ситуацію. При встановленні наявності обману суд має враховувати стандарт поведінки розумного учасника обороту, який наділений схожими характеристиками зі стороною - учасником відповідних правовідносин. Якщо обидві сторони правочину є суб`єктами господарської діяльності (професійними комерсантами, підприємцями), стандарти оцінки ризиків від дій, які передують укладенню угоди, є зовсім іншими, аніж у випадку, якщо б стороною правочину були дві фізичні особи, або Страхова компанія та споживач послуг страхування. Стандарт розумної та обачливої поведінки комерсанта набагато вищий, порівняно зі стандартом пересічної розумної людини (пункти 36, 37 постанови Верховного Суду від 27.01.2021 у справі №910/17876/19).

Наведений вище п.9.2.18 Правил страхування надає Компанії право вимагати у страхувальника проведення огляду транспортного засобу перед укладенням Договору. Крім того, чинне законодавство не забороняє страховику відмовити особам, які до нього звертаються, в укладенні Договору страхування, зокрема, у разі відмови в наданні транспортного засобу для огляду.

Факт недоведеності Компанією намірів вживання заходів для виконання вимоги Правил страхування щодо обов`язкового огляду транспортного засобу був встановлений судом, та у силу статті 75 ГПК України не підлягає доведенню повторно. Водночас, невиконання вимоги з боку Компанії є наслідком цілеспрямованих дій/бездіяльності останньої.

З системного аналізу викладеного слідує, що наведені доводи Компанії, покладені в основу зустрічного позову, спростовуються приписами чинного законодавства, а тому підстав визнання спірного договору страхування в частині відсутні, а тому зустрічний позов задоволенню не підлягає.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина 1 статті 236 ГПК України).

Разом з тим, суд відзначає, що у викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.05.2020 у справі № 909/636/16.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

У рішенні Європейського суду з прав людини "Серявін та інші проти України" вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункті 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 09.12.1994, серія A, N 303-A, п. 29). Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018 Верховного Суду по справі № 910/13407/17.

З огляду на вищевикладене та встановлені фактичні обставини справи, суд надав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмета доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

При цьому, суд зазначає, що іншим доводам сторін оцінка судом не надається, адже, вони не спростовують встановлених судом обставин, та не впливають на результат прийнятого рішення.

Відповідно до приписів статті 129 ГПК України витрати зі сплати судового збору покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини 1 статті 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема до них належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з частинами 2, 3 статті 126 ГПК України за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, у тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Частиною 8 статті 129 ГПК України визначено, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Обґрунтовуючи розмір понесених судових витрат на професійну правничу допомогу позивачем представлено до матеріалів справи: договір про надання правової допомоги № 08/02-19/5 від 08.02.2019, додаткову угоду від 14.01.2022, довіреність на представника, копію свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю.

Враховуючи вищевикладене суд встановив, що витрати позивача на професійну правничу допомогу є пов`язаними з розглядом даної справи, їх розмір є обґрунтованим, співмірним із складністю справи, виконаними адвокатом роботами (наданими послугами), часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт. Враховуючи вищенаведені обставини, беручи до уваги часткове задоволення пред`явлених Підприємством позовних вимог, суд дійшов висновку про обґрунтованість вимог позивача в частині покладення на Компанію 14 768,45 грн витрат на правову допомогу адвоката.

Керуючись статями 74, 76-80, 123-129, 180, 236-242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

1. Первісний Приватного підприємства "Транс Логістик" задовольнити частково.

2. Стягнути з Приватного акціонерного товариства "Українська пожежно-страхова компанія" (04080, місто Київ, ВУЛИЦЯ КИРИЛІВСЬКА, будинок 40; ідентифікаційний код 20602681) на користь Приватного підприємства "Транс Логістик" (52005, Дніпропетровська обл., Дніпровський р-н, селище міського типу Слобожанське, ВУЛИЦЯ ТЕПЛИЧНА , будинок 27-С; ідентифікаційний код 34307753) 118 229,11 грн (сто вісімнадцять тисяч двісті двадцять дев`ять гривень 11 копійок) інфляційних втрат, 37 352,56 грн (тридцять сім тисяч триста п`ятдесят дві гривні 56 копійок) три проценти річних, 78 581,38 грн (сімдесят вісім тисяч п`ятсот вісімдесят одну гривню 38 копійок) пені, 3 512,45 грн (три тисячі п`ятсот дванадцять гривень 45 копійок) судового збору та 14 768,45 грн (чотирнадцять тисяч сімсот шістдесят вісім гривень 45 копійок) витрат на правову допомогу.

3. У задоволенні зустрічного позову Приватного акціонерного товариства "Українська пожежно-страхова компанія" відмовити повністю.

4. Судові витрати, пов`язані з розглядом зустрічної позовної заяви, покладаються на позовом Приватне акціонерне товариство "Українська пожежно-страхова компанія".

5. Після набрання рішенням Господарського суду міста Києва законної сили видати відповідний наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складене 27.04.2023.

СУДДЯ ВІКТОРІЯ ДЖАРТИ