ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" травня 2023 р. м. Київ Справа № 911/495/23

Господарський суд Київської області у складі судді Антонової В.М., розглянув за правилами спрощеного позовного провадження матеріали справи

за позовом Приватного підприємства «ЛІКОМ»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «КОЛАБРІС КО»

про стягнення 446 856,20 грн

без виклику учасників процесу

ІСТОРІЯ СПРАВИ

1. Стислий виклад позовних вимог

До Господарського суду Київської області надійшла позовна заява Приватного підприємства «ЛІКОМ» до Товариства з обмеженою відповідальністю «КОЛАБРІС КО» про стягнення 446 856,20 грн., з яких: 354 792,66 грн. основного боргу, 73 089,48 грн. пені, 4385,41 грн. відсотків за користування чужими коштами, 14 588, 65 грн інфляційних. Також позивач просив суд стягнути з відповідача 6702, 85 грн. судового збору.

Позовні вимоги обґрунтовані невиконанням відповідачем умов Договору поставки №141/918 від 01.08.2022 у частині оплати отриманої продукції, внаслідок чого утворилась заборгованість.

2. Стислий виклад позицій відповідача та інших учасників справи

Відповідач проти позову заперечив, зазначаючи про те, що між позивачем та відповідачем ніколи не укладалось договору поставки № 141/918 від 01.08.2022, невиконання зобов`язань відповідачем за яким є підставою позову ПП «ЛІКОМ» до ТОВ «КОЛАБРІС КО» по справі №911/495/23.

За твердженням відповідача між сторонами існують договірні відносини, проте на підставі підписаної специфікації за № 918 від 22.08.2022, яка, на думку відповідача є договором поставки №918 від 22.08.2022 і на виконання якого позивачем здійснювалась поставка товарів, а відповідачем проводились оплати.

Відповідач стверджує, що позивач не довів, що ПП «ЛІКОМ» здійснило поставку товару, а ТОВ «КОЛАБРІС КО», у свою чергу, здійснювало оплати товару саме за договором поставки №141/918 від 01.08.2022.

Щодо стягнення пені в розмірі 73 089,48 грн. за порушення строків оплати за товар, то враховуючи ту обставину, що між сторонами спору не підписано письмового договору про забезпечення виконання зобов`язань покупця у вигляді неустойки за порушення строків оплати за поставлений товар, то на думку відповідача, нарахування та стягнення з відповідача пені суперечитиме нормам чинного законодавства України.

3. Процесуальні дії у справі

Ухвалою від 17.02.2023 Господарський суд Київської області залишено позовну без руху, у зв`язку з недотриманням ст. 162 та ст. 164, 174 України, надавши 10 днів з дня вручення ухвали суду усунути недоліки позовної заяви.

22.02.2023 через канцелярію суду надійшла заява від позивача на виконання вимог ухвали від 17.02.2023.

Ухвалою суду від 27.02.2023 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи, встановлено відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву та доказів відправки копії відзиву позивачу у строк, передбачений ч. 1 ст. 251 ГПК України протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі, встановлено позивачу строк для подання відповіді на відзив на позовну заяву та доказів відправки копії відповіді на відзив відповідачу у строк, визначений судом згідно з вимог ч. 4 ст. 166 ГПК України, - до 27.03.2023 (включно), а відповідачу строк для подання заперечень на відповідь на відзив до 10.04.2023 (включно).

17.03.2023 на адресу суду від позивача надійшла заява про зменшення позовних вимог, в якій вказано, що відповідачем було сплачено частину основного боргу в сумі 295 000,00 грн., у зв`язку з чим, просить суд стягнути 59 792,66 грн. основного боргу, 78 428,16 грн. пені, 4705,70 грн відсотків за користування чужими коштами та 12 804,79 грн інфляційних втрат.

Відповідно до п.2 ч.2 ст. 46 Господарського процесуального кодексу України позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог - до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.

В той же час, ч. 2 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться.

З огляду на те, що заява позивача про зменшення позовних вимог відповідає вимогам, встановленим ст.ст. 46, 170 Господарського процесуального кодексу України, зокрема до неї додано докази направлення примірника такої заяви відповідачу, а також зважаючи на те, що вказана заява подана до суду з дотриманням строків, суд вважає за необхідне прийняти до розгляду відповідну заяву Приватного підприємства «ЛІКОМ», у зв`язку з чим має місце нова ціна позову.

22.03.2023 через систему «Електронний суд» від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву.

10.04.2023 через канцелярію суду від позивача надійшла відповідь на відзив у якій позивач просить суд поновити строк, встановлений для його подання, визнавши причини пропуску процесуального строку поважними (вх. №6918/23).

В обґрунтування клопотання позивач посилається на те, що копію відзиву отримав лише 29.03.2023 року, що підтверджується конвертом поштового відправлення, описом вкладення до листа за накладною №1013605 від 21.03.2023 та відомостями з веб-сайту ТОВ «Поштова служба «Е-пост».

Ухвалою суду від 11.04.2023 позивачу поновлено строк для подання відповіді на відзив та продовжено відповідачу строк для подання до суду та позивачу заперечень на відповідь на відзив на позовну заяву до 20.04.2023 (включно).

Відповідач своїм правом на подання заперечень на відповідь на відзив не скористався.

Враховуючи вищевикладене та приписи ч. 4 ст. 240 ГПК України, у зв`язку з розглядом справи без повідомлення (виклику) учасників справи, рішення прийнято без його проголошення за наявними у справі матеріалами.

ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ

01 серпня 2022 року між Приватним підприємством «ЛІКОМ» як Постачальником, та Товариством з обмеженою відповідальністю «КОЛАБРІС КО», як Покупцем, був укладений Договір поставки № 141/918

Відповідно до п. 1.1. Договору поставки Постачальник зобов`язується систематично доставляти та передавати на умовах та в строки, узгоджені Сторонами в Замовлення Покупця та (або) Графіку поставок (Додаток № 3 до цього Договору) (з урахуванням п. 2.15. Договору), непродовольчу продукцію (надалі - «Товар») у власність Покупця, а Покупець зобов`язується приймати Товар у власність та оплачувати його на умовах цього Договору.

Згідно з п. 1.2. Договору поставки за цим Договором найменування Товару, його асортимент та ціна визначається Специфікацією (Додаток № 1 до цього Договору), що є його невід`ємною частиною.

Відповідно до п. 1.6. Договору поставки право власності на Товар переходить до Покупця з моменту підписання уповноваженими представниками Сторін товарної (товарно-транспортної або видаткової) накладної, яка засвідчує факт передачі Товару Постачальником та його отримання Покупцем. Дата підписання Сторонами видаткової накладної є датою прийому-передачі Товару Покупцю.

Поставка Товару Покупцю здійснюється окремими партіями силами (транспортом) та за рахунок Постачальника на умовах DDP у відповідності до вимог Міжнародних правил щодо тлумачення термінів «Інкотермс» (в редакції 2010 року) та на підставі прийнятих Постачальником до виконання замовлень Покупця (п. 2.1 Договору).

Відповідно до п. 5.1 Договору, ціна на Товар встановлюється в гривнях та базується (визначається) на підставі Специфікацій (Додаток № 1 до Договору). До змісту Специфікації повинно входити наступне: найменування товару, його асортимент (номенклатура) та ціна на Товар. Специфікація (Специфікації) є невід`ємною частиною цього Договору. Дата підписання Специфікації Покупцем є датою узгодження цін.

Згідно з п. 5.4. Договору поставки оплата за Товар здійснюється протягом 30 (тридцяти) календарних днів з моменту прийняття-передачі Товару та підписання накладної про прийняття Товару

Відповідно до Додаткової угоди № 1 від 01.08.2022 року до Договору поставки № 141/918 від 01.08.2022 року Сторони домовились враховуючи оголошення воєнного стану в Україні внести зміни у п. 5.4. Договору поставки, що діють до офіційного закінчення воєнного стану в Україні та закінчення форс-мажорних обставин, виклавши зазначений п. 5.4. Договору в наступній редакції: «протягом 14 (чотирнадцяти) календарних днів з моменту приймання-передачі Товару та підписання накладної про прийняття Товару.» Додаткова угода № 1 від 01.08.2022 року до Договору поставки № 141/918 від 01.08.2022 року набрала чинності з дня її підписання уповноваженими представниками Сторін, тобто з 01.08.2022 року, та діє до офіційного закінчення воєнного стану в Україні та закінчення форс-мажорних обставин, є невід`ємною частиною Договору.

Згідно з п.п. 9.1. - 9.3. Договору поставки цей Договір вважається укладеним та набирає чинності з моменту його підписання Сторонами та скріплення печатками Сторін та діє до 31.12.2022 року.

Якщо за 20 календарних днів до закінчення строку дії цього Договору жодна з Сторін не попередить письмово про свій намір розірвати або припинити дію цього Договору, цей Договір вважається пролонгованим на кожний календарний рік на тих же самих умовах.

Закінчення строку дії цього Договору не звільняє Сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії цього Договору.

Оскільки доказів розірвання або припинення дії Договору поставки матеріали справи не містять, Договір поставки є діючим на момент подання цієї позовної заяви.

Відповідно до п. 12.10 Договору, додатками до цього Договору є: Додаток № 1 «Специфікація»; Додаток № 2 «Картка Постачальника»; Додаток № 3 «Графік поставки».

Додаткові угоди та додатки до цього Договору є його невід`ємною частиною і мають юридичну силу у разі, якщо вони викладені у письмовій формі, підписані Сторонами та скріплені їх печатками (у разі наявності) (п. 12.7 Договору).

Між позивачем та відповідачем було підписано додатки до договору, а саме: Додаток № 1 до договору поставки № 141 від 01.08.2022 «Специфікація № 1», Додаток № 2 до договору поставки № 141 від 01.08.2022 «Картка постачальника» та Додаток № 3 до договору поставки № 141 від 01.08.2022 «Графік поставок».

01 серпня 2022 сторони підписали Протокол узгодження розбіжностей до договору поставки № 141 від « 01» серпня 2022, в якому узгодили між собою всі розбіжності, що виникли між сторонами на стадії укладення договору.

В рамках укладеного Договору поставки за період з 30.08.2022 року по 13.10.2022 року включно Позивачем було поставлено Відповідачу за його замовленнями Товарів на загальну суму 1 264 623,36 грн., а саме:

30.08.2022 року здійснено поставки Товарів на загальну суму 315 455,04 грн. (127535,04 грн. + 187 920,00 грн.) за Видатковою накладною Лк-0092497 та Товарно-транспортною накладною Лк-0092497, Видатковою накладною Лк-0092496 та Товарно-транспортною накладною Лк-0092496 відповідно;

07.09.2022 року здійснено поставки Товарів на загальну суму 175 141,44 грн. (48 358,08 грн. + 126 783,36 грн.) за Видатковою накладною Лк-0096469 та Товарно-транспортною накладною Лк-0096469, Видатковою накладною Лк-0096426 та Товарно-транспортною накладною Лк-0096426 відповідно;

14.09.2022 року здійснено поставки Товарів на загальну суму 325 034,40 грн. (71 622,24 грн. + 253 412,16 грн.) за Видатковою накладною Лк-0101012 та Товарно- транспортною накладною Лк-0101012, Видатковою накладною Лк-0100940 та Товарно-транспортною накладною Лк-0100940 відповідно;

05.10.2022 року здійснено поставки Товарів на загальну суму 308 115,84 грн. (61 246,56 грн. + 246 869,28 грн.) за Видатковою накладною Лк-0113759 та Товарно -транспортною накладною Лк-0113759, Видатковою накладною Лк-0113723 та Товарно-транспортною накладною Лк-0113723 відповідно;

13.10.2022 року здійснено поставку Товарів на загальну суму 140 876,64 грн. (48 200,64 грн. + 92 676,00 грн.) за Видатковою накладною Лк-0118276 та Товарно- транспортною накладною Лк-0118276, Видатковою накладною Лк-0118251 та Товарно-транспортною накладною Лк-0118251 відповідно

Вищевказані поставки відповідач оплатив лише частково, на підтвердження чого позивачем до матеріалів справи додано банківські виписки Лк-0000459 від 25.08.2022 року на суму 319 464,00 грн.; Лк-0000536 від 30.09.2022 року на суму 120 000,00 грн; Лк-0000549 від 07.10.2022 року на суму 200 000,00 грн.; Лк-0000628 від 15.11.2022 року на суму 75 000,00 грн.; Лк-0000694 від 21.12.2022 року на суму 40 000,00 грн., від 17.01.2023 на суму 25000,00 грн. та від 17.02.2023 на суму 270 000,00 грн.

13.10.2022 року між Позивачем, як Стороною-2, та Відповідачем, як Стороною-1, був укладений Договір про зарахування зустрічних однорідних вимог, відповідно до п. 1 якого на підставі ст. 601 Цивільного кодексу України, ст. 203 Господарського кодексу України Сторони дійшли взаємної згоди про часткове припинення зобов`язань Сторони-1 перед Стороною-2 в сумі 155 366,70 грн. (сто п`ятдесят п`ять тисяч триста шістдесят шість гривень 70 коп.), в тому числі ПДВ (20%), що виникли з Договору поставки № 141/918 від 01.08.2022р. та припинення зобов`язань Сторони-2 перед Стороною-1 в сумі 155 366,70 грн. (сто п`ятдесят п`ять тисяч триста шістдесят шість гривень 70 коп.), в тому числі ПДВ (20%), які виникли по Договору комплексних послуг №831 від 01.08.2022р., шляхом зарахування зустрічної однорідної вимоги.

У порядку досудового врегулювання спору на адресу місцезнаходження відповідача направлено претензію від 13.12.2022 року та Акт звірки взаєморозрахунків від 13.12.2022 року, що підтверджується фіскальним чеком від 13.12.2022 року, накладною № 685 від 13.12.2022р., описом вкладення від 13.12.2022р. за №685.

На вищевказану Претензію від 13.12.2022 року позивач отримав відповідь відповідача вих. №3 від 11.01.2023 року, відповідно до якої заявлені в претензії вимоги не підлягають розгляду, оскільки, на думку відповідача, Претензія не містить нормативного обґрунтування заявлених вимог, не направлена належним чином, не містить оригіналів або копій документів, що підтверджують вимоги.

16.01.2023 року позивач направив відповідачу повторну Претензію від 12.01.2023 року, що підтверджується фіскальним чеком від 16.01.2023 року, накладною № 361 від 16.01.2023р., описом вкладення від 16.01.2023р. за № 361, яка була залишена без належного реагування.

За твердженням позивача, станом на день підготовки даної позовної заяви наявна за відповідачем заборгованість лишається не оплаченою, що і стало підставою для звернення позивача із відповідним позовом до господарського суду за захистом свого порушеного права.

НОРМИ ПРАВА, ЯКІ ПІДЛЯГАЮТЬ ЗАСТОСУВАННЮ ТА ВИСНОВКИ СУДУ

Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України (ч. 1 ст. 175 Господарського кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

У відповідності до статті 174 Господарського кодексу України, однією з підстав виникнення господарських зобов`язань є господарський договір та інші угоди, передбачені законом, а також угоди, не передбачені законом, але такі, які йому не суперечать.

Відповідно до ч.1 ст. 265 ГК України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Правило, визначене відповідною нормою, також викладене у ст. 712 ЦК України, відповідно до якої за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно частини 2 вказаної норми, до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно з ст. 655 Цивільного кодексу України, за договором купівлі - продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч.ч. 1 та 2 ст. 692 ЦК України, покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Не допускається одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Приписами статей 525, 526 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Підписання покупцем накладних, які є первинними обліковими документами у розумінні Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», фіксують факт здійснення господарських операцій і є підставою виникнення обов`язку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар.

Згідно ч.1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Враховуючи вищевикладене, відповідно до ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України, та умов договору, строк оплати поставленого позивачем товару є таким, що настав.

Стосовно тверджень відповідача про існування кількох укладених між сторонами договорів поставки: договору поставки № 141 від 01.08.2022 року та договору поставки № 918 від 22.08.2022 року, позивач у відповіді на відзив зазначив про те, що згідно з обліковими даними позивача Договору поставки, укладеному 01.08.2022, було присвоєно № 141. У свою чергу, відповідач за власною обліковою системою присвоїв номер 918, про що повідомив позивача. Саме тому номер договору поставки від 01.08.2022 зазначено через дріб « 141/918».

Суд не погоджується з позицією відповідача, що специфікація № 1 від 22.08.2022 є самостійним договором поставки, оскільки відповідно до п. 1.2. Договору поставки від 01.08.2022, погодженого Сторонами, найменування Товару, його асортимент та ціна визначається Специфікацією (Додаток № 1 до цього Договору), що є невід`ємною частиною Договору.

Матеріали справи не містять доказів існування окремого Договору №918 від 22.08.2022 та доказів того, що поставка товарів здійснювалась за таким договором, а не на виконання Договору № 141/918 від 01.08.2022, відповідно до переліку товарів визначених додатками до договору (специфікаціями).

Водночас, відповідно п. 1 до укладеного між ПП «ЛІКОМ» та ТОВ «КОЛАБРІС КО» Договору про зарахування зустрічних однорідних вимог від 13.10.2022, на підставі ст. 601 ЦК України, ст. 203 ГК України, сторони, зокрема, дійшли взаємної згоди про часткове припинення зобов`язань, що виникли з Договору поставки №141/918 від 01.08.2022 у сумі 155 366,70 грн.

Зазначена обставина була врахована позивачем при визначенні розміру заборгованості, заявленої до стягнення по даній справі.

Крім того, наявні у матеріалах справи видаткові накладні, за якими відповідачу поставлявся товар, містять посилання саме на Договір поставки № 141/918. Товари за вказаними видатковими накладними були прийняті відповідачем, про що свідчать підписи уповноважених осіб відповідача та відбитки печатки відповідача.

Відповідно до ч., ч. 1-4 ст.13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Статтею 73 ГПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Як визначено ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до приписів ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Для виконання вимог ст. 86 ГПК України необхідним є аналіз доказів та констатація відповідних висновків за результатом такого аналізу.

17.10.2019р. набув чинності Закон України №132-IX від 20.09.2019 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні», яким було, зокрема внесено зміни до ГПК України змінено назву статті 79 ГПК з «Достатність доказів» на нову «Вірогідність доказів» та викладено її у новій редакції, фактично впровадивши в господарський процес стандарт доказування «вірогідності доказів».

Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 79 ГПК України).

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.

Стандарт доказування «вірогідності доказів», на відміну від «достатності доказів», підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Слід зауважити, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Аналогічні по змісту висновки викладені у постановах Верховного Суду: від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17 та у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі №129/1033/13ц від 18.03.2020.

Аналогічний підхід до стандарту доказування «вірогідність доказів» висловлено Касаційним господарським судому складі Верховного Суду у постановах від 29.01.2021 у справі №922/51/20, від 31.03.2021 у справі № 923/875/19, від 25.06.2020 у справі № 924/233/18.

Зазначений підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ).

Так, зокрема, у рішенні від 23.08.2016 у справі «Дж. К. та Інші проти Швеції» зазначив, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом» («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».

Суд зазначає, що розгляд даної справи здійснюється в порядку передбаченому нормами ГПК України, відповідна оцінка доказів у ній здійснюється, зокрема, через призму такого стандарту доказування, як баланс «вірогідностей».

З огляду на викладене, дослідивши у справі докази кожний окремо, так і у їх сукупності, суд вважає доведеними, обґрунтованими та такими, що не спростовані відповідачем, позовні вимоги про стягнення 59 792,66 грн. боргу за Договором поставки № 141/918 від 01.08.2022.

Крім того позивачем заявлено до стягнення з відповідача 78 428,16 грн. пені, 4705,70 грн 3% річних та 12 804,79 грн інфляційних втрат.

Пунктом 8.4. Договору поставки передбачено, що за порушення строків оплати, передбачених цим Договором, Покупець сплачує Постачальнику пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України від суми заборгованості за кожен день прострочення, яка діяла на момент прострочення платежу.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання (частина 1 статті 230 Господарському кодексі України).

Відповідно до ч.1 ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Відповідно до вимог ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Суд зазначає, що сплата трьох процентів від простроченої суми (якщо інший розмір не встановлений договором або законом) не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним утримуваними коштами, належними до сплати кредиторові. Інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок судом встановлено, що вимоги позивача про стягнення з відповідача 78 428,16 грн. пені, 4705,70 грн 3% річних та 12 804,79 грн інфляційних втрат є обґрунтованими та підлягають задоволенню повністю в заявленому розмірі.

З огляду на викладене, позовні вимоги підлягають задоволенню повністю.

Усі інші твердження та заперечення сторін не спростовують вищевикладених висновків суду.

Крім того, суд звертає увагу сторін, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі Конвеція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Європейського Суду з прав людини у справі Трофимчук проти України, №4241/03, від 28.10.2010).

РОЗПОДІЛ СУДОВИХ ВИТРАТ

Згідно з ч. 1 ст. 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи (ч. 1 ст. 124 ГПК України).

У позовній заяві позивачем зазначено попередній розрахунок судових витрат, що складаються із сплаченого судового збору в розмірі 6702,85 грн. Також викладено прохання судові витрати покласти на відповідача.

Відповідач у відзиві зазначив попередній розрахунок судових витрат у розмірі 20 000,00 грн витрат на професійну правову допомогу.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно п.п. 2 п. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру справляється судовий збір у розмірі 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Згідно ч. 1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» з 1 січня 2023 року прожитковий мінімум для працездатних осіб становив на момент подачі позовної заяви 2684,00 грн.

Відповідно до заяви позивача про зменшення позовних вимог, загальний розмір позовних вимог склав 155 731,31 грн., за розгляд яких підлягає до сплати 2684,00 грн. судового збору.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

Згідно ч. 2 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» у випадках, установлених пунктом 1 частини першої цієї статті, судовий збір повертається в розмірі переплаченої суми; в інших випадках, установлених частиною першою цієї статті, - повністю.

У зв`язку з вищевикладеним, суд прийшов до висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення 2684,00 грн судового збору.

Решта судового збору у розмірі 4018,85 грн. підлягає поверненню позивачу з Державного бюджету України за наявності відповідного клопотання.

Разом з тим, суд зазначає, що станом на момент винесення судом рішення позивач не звертався до суду з клопотанням про повернення судового збору тому, з огляду на положення п. 5 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір», на теперішній час відсутні підстави для повернення позивачу судового збору.

Керуючись ст.ст. 73-74, 77-80, 86, 123, 129, 233, 236-238, 240, 250-252 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов Приватного підприємства «ЛІКОМ» до Товариства з обмеженою відповідальністю «КОЛАБРІС КО» про стягнення заборгованості задовольнити повністю.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «КОЛАБРІС КО» (07301, Київська обл., Вишгородський р-н, місто Вишгород, вулиця Шкільна, 23, ) на користь Приватного підприємства «ЛІКОМ» (03124, місто Київ, пров. Матущака Юрія, 3, ) 59 792 (п`ятдесят дев`ять тисяч сімсот дев`яносто дві) грн. 66 коп. основного боргу, 78 428 (сімдесят вісім тисяч чотириста двадцять вісім) грн. 16 коп. пені, 4705 (чотири тисячі сімсот п`ять) грн 70 коп. 3% річних, 12 804 (дванадцять тисяч вісімсот чотири) грн 79 коп. інфляційних втрат та 2684 (дві тисячі шістсот вісімдесят чотири) грн. 00 коп. - витрат по сплаті судового збору.

3. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Веб-адреса сторінки на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет, за якою учасники справи можуть отримати інформацію по справі, що розглядається: (http://court.gov.ua/fair/).

Суддя В.М. Антонова