судді Бакуліної С.В.
29 березня 2023 року
за касаційною скаргою Комунального підприємства "Головний інформаційно-обчислювальний центр"
на постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 20.12.2022 (головуючий суддя - Колоколов С.І., судді: Разюк Г.П., Савицький Я.Ф.) та рішення Господарського суду Одеської області від 19.09.2022 (суддя Петров В.С.)
за позовом Комунального підприємства "Головний інформаційно-обчислювальний центр"
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Герц"
про стягнення 601936,00 грн,
У серпні 2021 року Комунальне підприємство "Головний інформаційно-обчислювальний центр" (далі - КП "ГІОЦ") звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю Фінансова компанія "ГЕРЦ" (далі - ТОВ "ФК "ГЕРЦ") про стягнення з останнього суми безпідставно отриманих коштів у розмірі 601936,00 грн.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ТОВ "ФК "ГЕРЦ" безпідставно зберігає у себе грошові кошти за продані квитки, які не були валідовані/активовані пасажирами, та які, за доводами позивача, мають бути повернуті до КП "ГІОЦ", оскільки останнє у відповідності до розпорядження виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 27.04.2018 №706, є особою, уповноваженою здійснювати справляння плати за транспортні послуги, що надаються та оплачуються з використанням автоматизованої системи обліку оплати проїзду в міському пасажирському транспорті міста Києва незалежно від форм власності (далі - АСОП). Позивач зазначає, що ТОВ "ФК "ГЕРЦ" є лише фінансовою компанією, що надає послуги за договором з приймання від пасажирів та перерахунку платежів за транспортні квитки на транзитні рахунки КП "ГІОЦ" для подальшого їх розподілу між надавачами транспортних послуг, тоді як саме КП "ГІОЦ" є уповноваженою особою здійснювати фактичні взаємовідносини з пасажирами щодо розповсюдження транспортних квитків.
30.08.2022 ухвалою Господарського суду міста Києва матеріали справи за позовом КП "ГІОЦ" були передані за територіальною підсудністю до Господарського суду Одеської області.
Судові рішення мотивовані тим, що оскільки відповідно до укладеної сторонами додаткової угоди від 30.06.2020 №9 до договору від 02.03.2016 саме ТОВ "ФК "ГЕРЦ" було визначено відповідальною особою перед пасажирами за повернення останнім грошових коштів за квитки, які не були ними використані, спірна сума грошових коштів не є такою, що зберігається відповідачем без правової підстави. Суди також зазначили, що у спірних правовідносинах, які виникли між сторонами у цій справі, положення частини першої статті 1212 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) не підлягають застосуванню, оскільки КП "ГІОЦ" не є та не був власником спірної суми грошових коштів. До того ж договірний характер спірних правовідносин виключає можливість застосування положень статті 1212 ЦК України, що в свою чергу свідчить про відсутність підстав для стягнення з відповідача грошових коштів у сумі 601936,00 грн як безпідставно набутих. Крім того суди вказали, що оскільки разові квитки з QR-кодами є невикористаними, це свідчить про те, що КП "ГІОЦ" не надавав послуги з проїзду у пасажирському транспорті міста Києва, а отже не може, посилаючись на положення розпорядження виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 27.04.2018 №706, вимагати перерахування ТОВ "ФК "ГЕРЦ" грошових коштів, які знаходяться у відповідача як плата за транспортні послуги, які не були надані позивачем.
13.01.2023 КП "ГІОЦ" звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення судів попередніх інстанцій, у якій просило скасувати рішення судів попередніх інстанцій, ухвалити нове рішення про задоволення позову.
Скаржник, обґрунтовуючи підстави касаційного оскарження, посилається на пункти 1, 3 та 4 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), зазначаючи, що:
- відсутній висновок Верховного Суду з питання застосування пункту 10.4 Порядку функціонування автоматизованої системи обліку оплати проїзду в міському пасажирському транспорті міста Києва незалежно від форм власності, затвердженого розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 22.10.2018 №1887 (далі - Порядок);
- в ухваленні судового рішення апеляційною інстанцією брав участь суддя, якому було заявлено обґрунтований відвід (пункт 2 частини першої статті 310 ГПК України, що кореспондується з пунктом 4 частини другої статті 287 ГПК України).
Зазначена постанова мотивована тим, що:
- заява КП "ГІОЦ" про відвід колегії суддів Південно-західного апеляційного господарського суду Колоколова С.І., Разюк Г.П., Савицького Я.Ф., у частині підстав про те, що серед чисельного складу суддів Південно-західного апеляційного господарського суду, розподіл справ за участі КП "ГІОЦ" та ТОВ "Герц" здійснювався виключно на суддів Колоколова С.І., Разюк Г.П., Савицького Я.Ф., мала бути залишена без розгляду на підставі частини третьої статті 38 ГПК України;
- інші наведені скаржником підстави заявленого відводу зводяться до його незгоди із ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 12.12.2022 про виправлення описки. Скаржник мав право оскаржити таку ухвалу в касаційному порядку, втім цього не зробив;
- зміна дати судового засідання ухвалою від 12.12.2022 стосувалася обох сторін, а не лише скаржника, сторони були повідомлені про дату засідання телефонограмами, а з оскаржуваної постанови суду апеляційної інстанції вбачається, що розгляд справи 20.12.2022 відбувся за участю представників як позивача (Макарчук Л.Л.), так і відповідача (Горобець В.В.). Вказане свідчить, що рішення про зміну дати судового засідання (виправлення описки) не обмежило сторони у їх праві брати участь у такому засіданні;
- пасажирам надавався додатковий сервіс, який також входив у вартість електронного квитка. Фактично пасажир, купуючи електронний квиток, оплачував не лише послугу перевізника, але й послуги КП "ГІОЦ", послуги ТОВ "ФК "Герц", послуги банку (суми таких послуг вираховувалися із вартості квитка і розділювалися КП "ГІОЦ" між учасниками АСОП). І навіть, якщо послуга перевезення не була отримана пасажиром, то інші послуги, пов`язані із придбанням електронного квитка, були ним використані. Отже, алгоритм розподілу коштів, які не були повернуті пасажиру, мав би лишатися незмінним, незалежно від того, чи скористався пасажир послугою перевезення чи ні;
- ураховуючи, що статтею 910 ЦК передбачено, що сплачені пасажиром кошти належать перевізнику, то всі отримані від пасажирів кошти повинні перераховуватися КП "ГІОЦ" (як оператору) для їх подальшого розподілу між учасниками АСОП, зокрема, фінансовими установами, перевізниками, банками;
- платники (пасажири) не є обізнаними про положення договорів про надання послуг в АСОП. Крім того, договір не є нормативним актом, тому не може встановлювати порядок повернення коштів за невикористаний квиток, відмінний від того, що встановлений законом (ЦК), актами КМУ та локальними нормативно-правовими актами (Порядком, правилами);
- ураховуючи, що волевиявлення пасажира на активацію/валідацію квитка, а також факт звернення пасажирів із заявою про повернення коштів за придбаний та невикористаний квиток передбачити неможливо, суди попередніх інстанцій мали встановити строк, протягом якого ТОВ "ФК "Герц" повинно було перераховувати грошові кошти КП "ГІОЦ" (який відповідно до п.10.4. Порядку має зобов`язання з повернення пасажирам грошових коштів за придбані квитки, які не були використані), а також кому з учасників АСОП, в якій кількості та протягом якого строку КП "ГІОЦ" мало розподілити вказані кошти у випадку незвернення пасажирів та спливу встановленого строку на повернення коштів;
- положення частини першої статті 1212 ЦК України дійсно не підлягали застосуванню. Втім, суди першої та апеляційної інстанцій не застосували норми права, які підлягають застосуванню до спірних відносин (Правила надання послуг пасажирського автомобільного транспорту, затверджені постановою КМУ від 18.02.1997 №176, Правила надання населенню послуг з перевезень міським електротранспортом, затверджені постановою КМУ від 23.12.2004 №1735, Правила користування міським наземним пасажирським транспортом міста Києва, затверджені рішенням КМР від 28.02.2019 №164/6820, Правила користування Київським метрополітеном, затверджені рішенням КМР від 12.11.2019, Порядок (з урахуванням змін, внесених Розпорядженням №883)), залишили поза увагою зміст Договору між сторонами (не здійснили його тлумачення) і через це дійшли передчасних висновків про відсутність підстав для стягнення коштів (із посиланням на відсутність підстав для застосовування статті 1212 ЦК України).
Відповідно до частини третьої статті 34 ГПК України суддя, не згодний з рішенням, може письмово викласти свою окрему думку.
Відповідно до статті 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.
Предметом регулювання інституту безпідставного набуття чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна та не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.
Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження майна за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).
Необхідно зазначити, що кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.
Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, бо отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі цієї статті тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.
Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не вважається безпідставним. Тобто в разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, статтю 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.
Згідно з розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 27.04.2018 № 706 з метою удосконалення системи обліку оплати проїзду та підвищення якості послуг з перевезення пасажирів у міському пасажирському транспорті міста Києва незалежно від форм власності створено автоматизовану систему обліку оплати проїзду в міському пасажирському транспорті міста Києва незалежно від форм власності (АСОП) й КП "ГІОЦ", у відповідності до пункту 2 цього розпорядження визнано особою, уповноваженою здійснювати справляння плати за транспортні послуги, що надаються та оплачуються з використанням цієї системи.
Відповідно до розпорядження виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 22.10.2018 №1887 з метою удосконалення АСОП та підвищення якості послуг з перевезення пасажирів у міському пасажирському транспорті міста Києва незалежно від форм власності затверджено Порядок функціонування автоматизованої системи обліку оплати проїзду в міському пасажирському транспорті міста Києва незалежно від форм власності (порядок), згідно пункту 1.1 якого, він регулює питання функціонування АСОП, визначає учасників відносин, їх права та обов`язки, види, форми носіїв електронного квитка, процедуру реєстрації та обігу електронного квитка. Відповідно до пункту 3.2 Порядку учасниками АСОП є, зокрема: перевізники, користувачі (пасажири) та КП "ГІОЦ", як оператор АСОП (пункт 3.5.Порядку).
Згідно з пунктом 5.2 Порядку оператор зобов`язаний забезпечувати інформаційну, технологічну взаємодію та відповідний обмін даними між учасниками щодо функціонування носіїв електронного квитка і розподілу грошових коштів між учасниками АСОП; здійснювати облік даних послуг з перевезення пасажирів; організовувати мережу розповсюдження електронних квитків та поповнення транспортного ресурсу; надавати інформацію про придбання та користування електронним квитком; вести реєстр носіїв електронного квитка; виконувати інші обов`язки, які випливають із цього порядку.
В свою чергу відповідно до пункту 5.1 Порядку оператор має право надавати послуги з користування та обслуговування елементів АСОП на підставі договорів про надання послуг в АСОП, що укладає оператор з перевізниками, агентами, банками, фінансовими установами.
Попередні судові інстанції установили, що між сторонами у справі виникли договірні відносини на підставі укладеного договору №03/06 від 03.06.2019 із додатковими угодами від 19.06.2019 та 03.09.2019, що за своєю суттю відноситься до договору про надання послуг, є підставою для виникнення у сторін договору зобов`язань відповідно до статей 173, 174 Господарського кодексу України (статей 11, 202, 509 ЦК України) та згідно статті 629 ЦК України є обов`язковим для виконання його сторонами.
Відповідно до пункту 1 додаткової угоди №9 від 30.06.2020 до договору №03/06 від 03.06.2019 сторонами було викладено пункт 3.3.4. договору у новій редакції, згідно якої:
- ТОВ "ФК "ГЕРЦ" зобов`язано наступного робочого дня, після отримання платежів, до 13:00 здійснювати перерахування грошових коштів, одержаних від платників за попередній робочий день, як плату за житлово-комунальні та інші послуги, на розподільчий рахунок КП "ГІОЦ" в АТ Ощадбанк і рахунки виконавців комунальних та інших послуг згідно з реквізитами рахунків, вказаними КП "ГІОЦ", одним платіжним дорученням в суворій відповідності з реєстром (пункт 3.3.2. цього договору) в електронному вигляді;
- грошові кошти, одержані від платників в якості плати за придбання разових квитків з QR-кодом для проїзду в міському пасажирському транспорті міста Києва, перераховувати наступного робочого дня, що слідує за днем фактичного використання (активації/валідації за допомогою спеціалізованих пристроїв, розташованих в міському пасажирському транспорті міста Києва) відповідних квитків. У випадку невикористання платниками придбаних разових квитків з QR-кодом протягом 14 днів з моменту їх придбання, ТОВ Фінансова компанія Герц, з дотриманням вимог чинного законодавства, здійснює повернення відповідних сум грошових коштів платникам, які звертаються до ТОВ "ФК "ГЕРЦ" з відповідними заявами.
Отже, відповідно до умов пункту 3.3.4 договору в редакції вказаної додаткової угоди №9, що діяла у спірний період з липня по листопад 2020 року, сторони договору досягли згоди щодо порядку перерахування грошових коштів, отриманих ТОВ "ФК "ГЕРЦ" як плати за придбання разових квитків з QR-кодом для проїзду в міському пасажирському транспорті міста Києва. Указаною додатковою угодою прямо передбачено та врегульовано що, коли платниками з будь-якої причини не були використані разові квитки з OR-кодом протягом 14 днів з моменту їх придбання, ТОВ "ФК "ГЕРЦ" зобов`язано повернути вартість невикористаного квитка саме платнику за його особистою заявою, а не позивачу.
Статтею 204 ЦК України встановлено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
З огляду на наведене вище, а також те, що положення пункту 3.3.4 договору, в редакції додаткової угоди №9, не були визнані недійсними у встановленому нормативними приписами порядку, вважаю обґрунтованими висновки судів попередніх інстанцій, що спірна сума грошових коштів була отримана відповідачем за наявності правової підстави, а саме договору №03/06 від 03.06.2019, у редакції додаткової угоди №9 від 30.06.2020, умовами якого, позивач делегував відповідачу свої функції оператора в частині повернення грошових коштів особам за придбані та невикористані квитки.
Ті обставини, що відповідно до додаткової угоди №10 від 20.11.2020 до договору №б/н від 02.03.2016, яка набула чинності з 20.11.2020, сторони виключили зазначений абзац 2 підпункту 3.3.4 пункту 3.3 розділу 3 договору, не свідчать про те, що порядок повернення спірних коштів змінено, і тому вказані кошти підлягають поверненню КП "ГІОЦ" на підставі статті 1212 ЦК України.
Крім того, в обґрунтування заявленого позову, КП "ГІОЦ" також посилалося на друге речення частини першої статті 1212 ЦК України, відповідно до якого особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
Відповідно до пункту 10.4 Порядку (в редакції від 22.10.2018 №1887) користувач (пасажир) може повернути грошові кошти, які є на транспортному ресурсі носія електронного квитка, протягом одного року з дати останньої реєстрації електронного квитка в АСОП. Для повернення грошових коштів користувач (пасажир) звертається до оператора із заявою, до якої додається документ, що підтверджує купівлю електронного квитка або повернення транспортного ресурсу.
18.06.2020 до пункту 10.4 Порядку були внесені зміни на підставі Розпорядження №883 виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) "Про затвердження змін до Порядку функціонування автоматизованої системи обліку оплати проїзду в міському пасажирському транспорті міста Києва незалежно від форм власності", та пункт 10.4 викладений у новій редакції, згідно якої користувач (пасажир) може повернути грошові кошти, які є на транспортному ресурсі носія електронного квитка, протягом одного року з дати останньої реєстрації електронного квитка в АСОП, а грошові кошти за придбаний QR-код - протягом 14 днів з моменту його придбання.
Відповідно до наведених вище пунктів Порядку, позивач у спірних правовідносинах є оператором, який має або розподіляти між перевізниками грошові кошти за придбані та активовані пасажирами квитки, або має повернути грошові кошти пасажирам за придбані, втім не використані квитки, який, уклавши 30.06.2020 додаткову угоду №9, та передбачивши певний порядок повернення відповідних сум грошових коштів платникам за невикористані квитки саме ТОВ "ФК "ГЕРЦ", передав останньому частину своїх функції оператора, визначених у пункті 10.4 Порядку.
У силу наведеного пункту 10.4. Порядку, зі спливом 14-ти денного терміну (строку) з моменту придбання разових квитків з QR-кодом користувачі (пасажири) втрачають право на повернення сплачених за електронні квитки грошові кошти, а, відповідно, зі спливом цього терміну ТОВ "ФК "ГЕРЦ" втратив підстави для повернення пасажирам грошових коштів за невикористані разові квитки з QR-кодом.
З огляду на викладене вище погоджуюсь із доводами касаційної скарги про те, що відповідач є належним утримувачем коштів за неактивовані квитки з QR-кодом, які були набуті ним на підставі додаткової угоди №9 від 30.06.2020 до договору, лише протягом 14 денного строку визначеного пунктом 10.4. Порядку, тоді як після закінчення цього строку, у відповідача відпала правова підстава для утримання таких грошових коштів.
Однак, задоволення позовних вимог про повернення спірної суми коштів відповідно до другого речення частини першої статті 1212 ЦК України може бути здійснено лише за вимогами особи, що має право на ці кошти (є потерпілою особою), якою, на мою думку, позивач у цій справі не є.
Так, в обґрунтування своїх вимог щодо наявності права на стягнення спірної суми грошових коштів, позивач посилається на абзац 1 пункту 5.2 Порядку, відповідно до якого, КП "ГІОЦ", як оператор АСОП, зобов`язаний забезпечувати розподіл грошових коштів між учасниками АСОП, зокрема, перевізниками.
Скаржник вказує, що саме на КП "ГІОЦ", як оператор АСОП ініціює перерахування коштів на поточний рахунок перевізника, тобто фактично здійснює подальше розподілення коштів між перевізниками, що надходять від ТОВ "ФК "ГЕРЦ" на розподільчий рахунок КП "ГІОЦ".
На мою думку, за вказаними нормами Положення та умовами пункту 3.3.4 договору, у скаржника є обов`язок розподіляти кошти за квитки, що були активовані на певному виді транспорту, з подальшим спрямуванням цих коштів перевізнику, що безпосередньо надавав послуги пасажиру, однак ці норми не визначають алгоритм і можливість розподілу коштів за квитки, які не були активовані пасажирами і щодо яких закінчився строк для їх повернення останнім.
Таким чином, наведені позивачем норми Положення регулюють процедуру розподілу грошових коштів за квитки, що були активовані пасажирами, однак не стосуються спірних правовідносин.
Водночас, скаржник не навів пункту Положення, яке визначає повноваження позивача на розподіл грошових коштів за придбані квитки, за якими послуги з перевезення не надавались перевізниками, та щодо яких сплинув строк їх повернення особам, які їх придбали, а також не зазначив за яким алгоритмом ці грошові кошти можуть бути розподілені позивачем, як оператором, між перевізниками чи іншими особами та не підтвердив нормативного обґрунтування права на набуття ним права на спірну суму.
З огляду на викладене вище, погоджуюсь з висновками судів попередніх інстанцій про те, що, у спірних правовідносинах, які виникли між сторонами у цій справі, у позивача відсутнє право вимоги до відповідача на підставі норми частини першої статті 1212 ЦК України, оскільки ТОВ "ФК "ГЕРЦ" набуло спірні грошові кошти не за рахунок КП "ГІОЦ", а за рахунок тих осіб, які оплатили квитки на проїзд, втім не скористались правом на отримання оплаченої транспортної послуги, а також правом повернути у свою власність кошти по невалідованих електронних квитках. Позивач же не набув прав на ці кошти саме в силу неможливості розпорядитися ними на користь перевізників, які, як встановлено судами та не заперечено сторонами, не надали транспортних послуг по невалідованих електронних одноразових квитках. Отже, має місця ситуація, коли на ці кошти позивач не має право саме тому, що правова конструкція статті 1212 ЦК України спрямована на захист потерпілої особи від особи, яка набула/зберегла майно за її рахунок. Те, що позивач просив стягнути спірну суму покликаючись на незаконне утримання її відповідачем на підставі відсутності правової підстави для їх утримання/збереження у себе, він обґрунтовував посиланням на зміну сторонами пункту 3.3.4 договору, що на його думку є підставою для висновку, що певна зміна домовленості засвідчує втрату правової підстави для утримання коштів. Але, на мою думку, суди, повно встановивши обставини справи, вірно виснували, що пункт 3.3.4 договору у всіх редакціях не встановлював обов`язку з переведення коштів одним оператором (в частині надання ним фінансових послуг) - відповідачем, іншому оператору (який про виконання частини своїх повноважень з ним домовився) - позивачу, який не є ані перевізником, ані потерпілою від утримання неповернутих коштів по нереалізованих /невалідованих квитках.
Саме вказані обставини входили у предмет доказування цього спору і попередні судові інстанції, установивши, що позивач не довів наявність у нього правових підстав для стягнення спірної суми з відповідача на свою користь як потерпілої особи, дійшли обґрунтованих висновків про відмову у задоволенні позовних вимог.
При цьому звертаю увагу на те, що встановивши наведені вище обставини відсутності у позивача правових підстав для стягнення спірної суми, суди не мали обов`язку проводити поглиблений аналіз нормативних актів щодо визначення суб`єкта, який би був наділений правовими підставами для стягнення цих коштів з відповідача, з`ясовувати, чи існує такий суб`єкт взагалі, або ж чи наразі існує прогалина у правовому регулюванні таких відносин, позаяк це виходило б за межі позовних вимог позивача щодо стягнення спірної у цьому спорі суми саме на свою користь, як потерпілої особи від дій відповідача, який збагатився за його рахунок.
З огляду на викладене вище вважаю, що прийняті у справі рішення та постанова підлягали залишенню без змін.
Крім того, як було зазначено вище, касаційне провадження у справі відкрито на підставі пунктів 1, 3 та 4 частини другої статті 287 ГПК України. У частині доводів які стосувалися порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, скаржник зазначав про порушення порядку автоматизованого розподілу справ та про обґрунтованість заявленого ним відводу колегії суддів апеляційної інстанції, яка здійснювала апеляційний перегляд справи, однак не вказував про прийняття судами рішень на підставі недопустимих доказів, про ненадання попередніми судовими інстанціями належної оцінки доводам сторін та наявним у справі доказам, про неповне з`ясування судами обставин, що входять до предмету доказування у цьому спорі. Натомість скаржник поставив перед Судом питання щодо правильного застосування статті 1212 ЦК України та пункту 10.4 Порядку. Наведене, на мою думку, засвідчує вихід суду касаційної інстанції за межі доводів касаційної скарги (частина перша статті 300 ГПК України), який навів мотиви та аргументи скасування рішень, котрі сторонами не доводились ані в ході розгляду справи судами попередніх інстанцій, ані в суді касаційної інстанції. Проти мотивів, які суд касаційної інстанції навів в постанові, сторони були позбавлені права і можливості висловлювати свої доводи і міркування, бо вони обмежені принципами (змагальність, диспозитивність) і процедурами (процесуальні заяви, строки цих заяв тощо) процесуального законодавства. Фактично суд виклав у постанові позицію, яка є саме проавовою позицією суду, а не сторін конфлікту. Судам при новому розгляді у цій справі надано вказівки щодо тих обставин, якими не обґрунтовувався позов, отже, які при новому розгляді, в силу незмінності підстав (обґрунтування) позовних вимог, навіть сторона спору не має права змінити за всіх обставин (частини третя, четверта статті 46 ГПК України), а суд, проте, вже має обов`язок виконати в силу обов`язковості вказівок суду касаційної інстанції (стаття 316 ГПК України).
Висновок про те, що ураховуючи, що статтею 910 ЦК передбачено, що сплачені пасажиром кошти належать перевізнику, то всі отримані від пасажирів кошти повинні перераховуватися КП "ГІОЦ" (як оператору) для їх подальшого розподілу між учасниками АСОП, зокрема, фінансовими установами, перевізниками, банками, на мою думку не відповідають ані умовам договору, ані пункту 10,4 Порядку, оскільки розподілу останнім підлягають лише кошти, сплачені за фактично надані послуги.
Також вбачається, що позивачем не доводилось порушення процедури алгоритму розподілу сум, сплачених за невалідовані квитки.
При цьому, доводи про наявність підстав для відводу колегії суддів апеляційного суду були обґрунтовано, на мою думку, відхилені Судом.
З огляду на викладене вище, оскільки скаржник не обґрунтовував скаргу іншими підставами, які відповідно до статті 310 ГПК України можуть мати наслідком скасування оскаржуваних судових рішень та направлення справи на новий розгляд, крім тих, які були відхилені судом касаційної інстанції як безпідставні, Суд мав визначитись лише щодо правильного або помилкового застосування судами норм матеріального права (статті 1212 ЦК України та пункту 10.4 Порядку) та в залежності від цих висновків вирішити спір.
При цьому, оскільки ключове питання, яке постало перед судом касаційної інстанції у цій справі, не пов`язане із встановленням фактичних обставин справи та оцінкою доказів, Верховний Суд, зазначивши, що положення частини першої статті 1212 ЦК не підлягали застосуванню до спірних правовідносин, натомість підлягали застосуванню Правила надання послуг пасажирського автомобільного транспорту, затверджені постановою КМУ від 18.02.1997 №176, Правила надання населенню послуг з перевезень міським електротранспортом, затверджені постановою КМУ від 23.12.2004 №1735, Правила користування міським наземним пасажирським транспортом міста Києва, затверджені рішенням КМР від 28.02.2019 №164/6820, Правила користування Київським метрополітеном, затверджені рішенням КМР від 12.11.2019, Порядок (з урахуванням змін, внесених Розпорядженням №883)), міг самостійно застосувати наведені нормативні правові акти, проаналізувати зміст укладеного між сторонами договору в контексті цих норм та в залежності від вказаних обставин остаточно вирішити спір, а не направляти справу на новий розгляд.
Суддя С. Бакуліна