ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"18" квітня 2023 р. Cправа № 902/98/23

Господарський суд Вінницької області у складі судді Матвійчука Василя Васильовича,

за участю секретаря судового засідання Марущак А.О., за відсутності сторін, розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "МТІ" (вул. Лесі Українки, 4, м. Київ, 01001)

до: Фізичної особи - підприємця Плисюка Олексія Олександровича ( АДРЕСА_1 )

про стягнення 122 461,92 грн.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

На розгляд Господарського суду Вінницької області надійшла позовна заява № 20/МТІ-02/2013 від 13.01.2023 Товариства з обмеженою відповідальністю "МТІ" з вимогами до Фізичної особи - підприємця Плисюка Олексія Олександровича про стягнення 122 461,92 грн, з яких: 75 661,34 грн - сума основного боргу; 15 725,33 грн - сума пені; 1291,40 грн - сума 3% річних; 29 783,85 грн - сума інфляційних втрат.

Правовими підставами звернення до суду позивача із вказаним позовом стало неналежне виконання Фізичною особою - підприємцем Плисюком Олексієм Олександровичем зобов`язань за Договором поставки № 302393/924/18 від 28.12.2018 в частині проведення розрахунків за поставлений товар.

Суд, 24.01.2023 за вказаним позовом відкрив провадження у справі № 902/98/23 за правилами загального позовного провадження з призначенням підготовчого засідання на 16.02.2023.

За наслідками судового засідання 16.02.2023 суд відклав підготовче засідання на 21.03.2023, про що постановив відповідну ухвалу.

Виконавши завдання підготовчого провадження, судом 21.03.2023 закрито дану стадію господарського процесу та призначено справу до розгляду по суті на 18.04.2023.

На визначену судом дату представник позивача не заявився. Про дату, час та місце розгляду справи останній повідомлений належним чином, ухвалою суду від 21.03.2023, яка направлена на адресу його електронної пошти.

Відповідач правом участі в засіданні суду також не скористався. Ухвала суду про відкриття провадження у справі, що направлена відповідачу повернута до суду з поштовою відміткою "за закінченням терміну зберігання".

Відповідно до п. 5 ч. 6 ст. 242 ГПК України днем вручення судового рішення є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Порядок вручення рекомендованих поштових відправлень врегульовано Правилами надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05.03.2009 № 270 (далі Правила).

Із вказаних Правил надання послуг поштового зв`язку слідує, що невручення рекомендованого поштового відправлення під час доставки є підтвердженням відсутності особи - адресата за адресою, а отже, день проставлення такої відмітки в поштовому повідомленні слід вважати днем вручення судового рішення в порядку, п. 5 ч. 6 ст. 242 ГПК України. При цьому неотримання відповідачем ухвали суду є наслідком його бездіяльності, оскільки відповідне направлення здійснювалося на офіційну адресу його місцезнаходження згідно з відомостями, що містяться в ЄДРЮОФОП та ГФ.

Окрім того, судом 22.03.2023 розміщено оголошення на веб-порталі судової влади (сайт Господарського суду Вінницької області) про розгляд справи № 902/98/23 по суті, в якій відповідачем є Фізична особа - підприємець Плисюк Олексій Олександрович.

Також суд зазначає, що за змістом статей 2, 4 Закону України "Про доступ до судових рішень" вбачається, що кожен має право на доступ до судових рішень у порядку, визначеному цим Законом. Усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі. Для реалізації права доступу до судових рішень, внесених до Реєстру, користувачу надаються можливості пошуку, перегляду, копіювання та роздрукування судових рішень або їхніх частин.

Поряд з цим суд зазначає, що відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 р. (Закон України від 17.07.1997 р. № 475/97- ВР), кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Перебіг строків судового розгляду у цивільних справах починається з часу надходження позовної заяви до суду, а закінчується ухваленням остаточного рішення у справі, якщо воно не на користь особи (справа "Скопелліті проти Італії" від 23.11.1993 р.), або виконанням рішення, ухваленого на користь особи (справа "Папахелас проти Греції" від 25.03.1999 р.).

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду неефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (параграфи 66, 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 р. у справі "Смірнова проти України").

Суд нагадує, що роль національних суддів полягає у швидкому та ефективному розгляді справ (&51 рішення Європейського суду з прав людини від 30.11.2006 р. у справі "Красношапка проти України"). Роль національних судів - організовувати судові провадження таким чином, щоб вони були без затримок та ефективними (див.рішення Суду у справі Шульга проти України, no. 16652/04, від 02.12.2010). До того ж організація провадження таким чином, щоб воно було швидким та ефективним, є завданням саме національних судів (див. рішення Суду у справі Білий проти України, no. 14475/03, від 21.10.2010).

Згідно із ч.1 ст.202 ГПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Враховуючи положення ст.ст.13, 74 ГПК України якими в господарському судочинстві реалізовано конституційний принцип змагальності судового процесу, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та заперечень та здійснені всі необхідні дії для забезпечення сторонами реалізації своїх процесуальних прав, а тому вважає за можливе розглядати справу за наявними в ній матеріалами і документами без явки в судове засідання представника відповідача.

Будь-яких письмових заяв і клопотань щодо відкладення розгляду справи, а також відзиву на позовну заяву, на день розгляду справи від відповідача до суду не надійшло.

З огляду на вищезазначене суд приходить висновку, що відповідача належним чином було повідомлено про дане судове засідання. Неявка останнього є підставою до розгляду справи за його відсутності, що передбачено п.1 ч.3 ст.202 ГПК України.

Поряд з цим слід зазначити, що положеннями ст.178 Господарського процесуального кодексу України визначено, що у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

За таких обставин, справа підлягає вирішенню за наявними матеріалами з огляду на приписи ч.9 ст.165 та ч.2 ст.178 Господарського процесуального кодексу України.

За наслідками судового засідання 18.04.2023 прийнято судове рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд,

ВСТАНОВИВ:

28.12.2018 між Товариством з обмеженою відповідальністю "МТІ" (позивач, за Договором Постачальник) та Фізичною особою - підприємцем Плисюком Олексієм Олександровичем (відповідач, за Договором Покупець) укладено Договір поставки №302393/924/18 (надалі Договір), за умовами якого Постачальник зобов`язався протягом чинності цього Договору поставити та передати у власність Покупцеві товар (партію товару) на підставі заявки в кількості і в строки згідно умов цього Договору та додатків до нього, що є невід`ємною частиною даного Договору, а Покупець зобов`язався прийняти та своєчасно оплатити товар (партію товару) згідно з умовами цього Договору.

Обсяги товару, що постачається за Договором, визначаються Специфікацією, що є невід`ємною частиною цього Договору. (п. 1.2. Договору)

Предметом поставки є товар (партія товару) найменування, асортимент, кількість та ціна якого вказується у видатковій накладній. (п. 1.3. Договору)

Відповідно до п. 2.1. Договору поставка товарів здійснюється на умовах DDP згідно ІНКОТЕРМС 2010. Пунктом поставки товарів за даним Договором є склад Покупця. Адреса складу: Вінницька область, м. Копайгород, вул. Центральна, 33.

Пунктом 3.1. Договору визначено, що загальна кількість товарів, що поставляються за даним Договором та їх асортимент визначається Специфікацією, яка після підписання сторонами є невід`ємною частиною цього Договору.

Якість товарів, що поставляється, повинна відповідати вимогам чинного законодавства України, що встановлюються для даного виду товару. (п. 5.1.Договору)

Відповідно до п. 7.1. Договору ціни на товари, що постачаються Постачальником, є вільними відпускними і вказуються у прайс-листі Постачальника. Сторони визначають, що ціни на товари, вказані у прайс-листі, який є дійсним на дату укладання цього Договору, погоджені сторонами і є попередніми і можуть змінюватися Постачальником в залежності від показників, які обумовлюють ціну товару. Перегляд цін на товари, які пропонуються Постачальником до поставки за цим Договором, здійснюється Постачальником шляхом видання нового прайс-листа зі зміненими цінами, який доводиться до Покупця в найкоротші строки засобами електронного чи факсимільного зв`язку або іншим зручним способом, погодженим Сторонами.

Згідно п. 7.2. Договору вартість товару, що входить у партію поставки, вказана у видатковій накладній на поставку, є дійсною на момент поставки і може змінитися на момент оплати в залежності від показників, які обумовлюють ціну товару. Таким показником Сторони погодили вважати міжбанківський курс гривні плюс 0,5% (пів відсотка) по відношенню до долару США.

У випадку, якщо на день оплати, передбачений згідно умов договору, міжбанківський курс долара США до гривні зміниться по відношенню до міжбанківського курсу долара США до гривні на день поставки більше, ніж на 0,5% (пів відсотка), вартість Товару у гривнях перераховується і підлягає сплаті Покупцем згідно з міжбанківським курсом долара США до гривні, чинним на дату оплати.

Обчислення суми збільшення, пов`язаної зі зміною міжбанківського курсу гривні до долара США встановленого на міжбанківській валютній біржі України, здійснюватиметься за формулою:

Z=((K2/K1) х C) - C, де:

Z - сума збільшення,

С - сума платежу,

К1 - курс гривні до долара США, встановлений на міжбанківській валютній біржі України на момент початку торгів на дату поставки товару, плюс 0,5% (пів відсотка),

К2 - курс гривні до долара США, встановлений на міжбанківській валютній біржі України на момент закінчення торгів на день оплати товару, плюс 0,5% (пів відсотка).

Перерахунок має бути здійснений Покупцем при сплаті за поставлений товар.

Сторони домовились, що дані про курс долара США по відношенню до гривні на міжбанківській валютній біржі України фіксується на сайті: mezhbank.org.ua

Згідно п. 8.1. Договору Покупець повинен сплатити за поставлений товар не пізніше 21 (двадцяти одного) календарного дня з дати поставки товару Постачальником.

Оплата здійснюється у розмірі повної вартості партії поставки товару шляхом безготівкового переказу на поточний рахунок Постачальника, зазначений у реквізитах Постачальника в цьому договорі. Товар вважається оплаченим тільки після документального підтвердження зарахування банком на поточний рахунок Постачальника коштів від покупця за партію товару. (п. 8.2. Договору)

Оплата здійснюється Покупцем на підставі цього договору. При здійсненні платежу Покупець обов`язково повинен вказувати у платіжному дорученні номер та дату цього договору та номер і дату рахунку-фактури, виписаної Постачальником на оплату поставленої партії товару. (п. 8.3. Договору)

Відповідно до п. 9.3. Договору, у разі прострочення Покупцем оплати за поставлену партію товару Постачальник має право вимагати, а Покупець зобов`язаний сплатити пеню у розмірі 0,1% від вартості товару за кожний день прострочення платежу.

Договір чинний до 31 грудня 2019 року включно, але у всякому випадку до повного виконання Сторонами зобов`язань за цим Договором. (п. 11.1. Договору)

В зв`язку із закінченням чинності цього Договору, якщо сторони продовжують виконувати його умови, Договір вважається подовженим на невизначений строк, але кожна із сторін має право припинити його дію, письмово попередивши про це не пізніше чим за 30 календарних днів до бажаної дати розірвання Договору. (п. 11.2. Договору)

До Договору поставки №302393/924/18 від 28.12.2018 між сторонами підписано Додаток № 1 (Специфікацію), в якому погоджено асортимент, загальну кількість, ціну товару що постачається за Договором. Загальна вартість товару, згідно Специфікації, склала 500 000,00 грн.

Договір підписано і скріплено відтисками печаток сторін, та виходячи з положень п. 11.2., даний Договір діяв станом на період поставки товару.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач вказав на те, що в межах Договору відповідачеві за видатковими накладними: № 40090315 від 06.10.2020 на суму 26 316,00 грн.; № 40090346 від 06.10.2020 на суму 13 158,00 грн.; № 40090433 від 06.10.2020 на суму 13 158,00 грн.; № 40092147 від 09.10.2020 на суму 15 806,10 грн.; № 40092193 від 09.10.2020 на суму 15 806,10 грн.; № 40094974 від 19.10.2020 на суму 54 616,99 грн поставлено товар загальною вартістю 138 86119 грн., який останній прийняв на підставі довіреності на отримання товарно-матеріальних цінностей № 25/09-2020 від 25.09.2020.

Проте відповідач, в порушення умов укладеного між сторонами Договору, не у повному обсязі здійснив оплату за товар поставлений позивачем, сплативши лише 59 800,00 грн, у зв`язку з чим у відповідача виникла заборгованість у розмірі 75 61,34 грн.

Оцінюючи подані позивачем докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Дослідивши зміст укладеного між сторонами Договору поставки №302393/924/18 від 28.12.2018, суд дійшов висновку, що вказаний договір за своєю правовою природою є договором поставки.

Відповідно до ч. 1 ст. 265 Господарського кодексу України, за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч.ч. 1. 2 ст. 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

З наявних матеріалів справи судом встановлено, що в межах Договору поставки №302393/924/18 від 28.12.2018 позивач поставив відповідачу товар на загальну суму 86 229,19 грн., що підтверджується наступними видатковими накладними:

№ 40092147 від 09.10.2020 на суму 15 806,10 грн.;

№ 40092193 від 09.10.2020 на суму 15 806,10 грн.;

№ 40094974 від 19.10.2020 на суму 54 616,99 грн.

Вказані видаткові накладні підписані позивачем та відповідачем. Претензій щодо якості чи кількості отриманого товару матеріали справи не містять, а отже товар вважається прийнятим без зауважень в повному обсязі.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

За змістом п. 8.1. Договору Покупець повинен сплатити за поставлений товар не пізніше 21 (двадцяти одного) календарного дня з дати поставки товару Постачальником.

Позивач стверджує, що з поставленого товару на суму 138 861,19 грн відповідачем проведено часткові розрахунки в розмірі 59 800,00 грн., і заборгованість останнього складає 75 661,34 грн., які заявлено позивачем до стягнення, і визнаються відповідачем в акті звірки взаєморозрахунків за період з 01.01.2020 по 20.07.2021.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Зазначене також кореспондується з положеннями статей 525, 526 Цивільного кодексу України.

Стаття 629 Цивільного кодексу України передбачає, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Варто зазначити, що наявними матеріалами справи підтверджується поставка позивачем відповідачу товару на суму 86 229,19 грн, при тому, що позивач наголошує на вартості поставленого товару в сумі 138 861,19 грн. Проте, докази поставки товару на суму 52 632,00 грн відсутні.

Поряд з цим суд зауважує, що матеріали справи не містять, і сторонами не надано належних та достовірних доказів проведення відповідачем розрахунків за поставлений товар на суму 59 800,00 грн.

Надаючи оцінку наданому позивачем акту звірки взаєморозрахунків за період з 01.01.2020 по 20.07.2021 суд враховує, що в постановах Верховного Суду від 19.04.2018 у справі №905/1198/17 та від 05.03.2019 у справі № 910/1389/18 викладено правову позицію, згідно з якою, відповідно до вимог чинного законодавства акт звірки розрахунків у сфері бухгалтерського обліку та фінансової звітності не є зведеним обліковим документом, а є лише технічним (фіксуючим) документом, за яким бухгалтерії підприємств звіряють бухгалтерський облік операцій. Акт відображає стан заборгованості та в окремих випадках рух коштів у бухгалтерському обліку підприємств та має інформаційний характер, тобто, має статус документа, який підтверджує тотожність ведення бухгалтерського обліку спірних господарських операцій обома сторонами спірних правовідносин. Сам по собі акт звірки розрахунків не є належним доказом факту здійснення будь-яких господарських операцій: поставки, надання послуг тощо, оскільки не є первинним бухгалтерським обліковим документом. Разом з цим, акт звірки може вважатися доказом у справі в підтвердження певних обставин, зокрема, в підтвердження наявності заборгованості суб`єкта господарювання, її розміру, визнання боржником такої заборгованості тощо. Але, за умови, що інформація, відображена в акті підтверджена первинними документами та акт містить підписи уповноважених на його підписання сторонами осіб. Як правило, акти звірок розрахунків (чи заборгованості) складаються та підписуються бухгалтерами контрагентів і підтверджують остаточні розрахунки сторін на певну дату. Відсутність в акті звірки підписів перших керівників сторін або інших уповноважених осіб, які мають право представляти інтереси сторін, у тому числі здійснювати дії, направлені на визнання заборгованості підприємства перед іншими суб`єктами господарювання, означає відсутність в акті звірки юридичної сили документа, яким суб`єкт господарської діяльності визнає суму заборгованості. Слід також зазначити, що чинне законодавство не містить вимоги про те, що у акті звірки розрахунків повинно зазначатись формулювання про визнання боргу відповідачем. Підписання акту звірки, у якому зазначено розмір заборгованості, уповноваженою особою боржника, та підтвердження наявності такого боргу первинними документами свідчить про визнання боржником такого боргу.

З огляду на наведене, зважаючи на відсутність в матеріалах справи належних доказів проведення відповідачем розрахунків за поставлений позивачем товар, при цьому, виходячи з положень ст. 14 ГПК України, суд дійшов висновку, що заявлений позивачем до стягнення основний борг в сумі 75 661,34 грн. доведений належними та допустимими доказами, його наявність і розмір відповідачем не спростовані, з огляду на що, суд задовольняє вказану вимогу в повному обсязі.

Поряд з цим, за порушення відповідачем взятих на себе зобов`язань, позивачем заявлено до стягнення 15 725,33 грн. - пені, 29 783,85 грн. - інфляційних нарахувань та 1291,40 грн - 3 % річних.

Згідно ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Порушенням зобов`язання, згідно ст.610 Цивільного кодексу України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У відповідності до п.п. 3, 4 ч. 1 ст.611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки та відшкодування збитків.

Відповідно до ч.1 ст.546 ЦК України та ст. 230 Господарського кодексу України виконання зобов`язання може забезпечуватися, крім іншого, неустойкою.

Частиною першою ст.548 Цивільного кодексу України встановлено, що виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

Згідно з ч. 1 ст. 230 та ч. 6 ст. 231 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання. Штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Згідно зі ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до приписів ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Таким чином, законом передбачено право сторін визначати у договорі розмір санкцій і строки їх нарахування за прострочення виконання зобов`язання. У разі відсутності таких умов у договорі, нарахування штрафних санкцій припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконаним відповідно до частини шостої статті 232 ГК України.

Пунктом 9.3. Договору визначено, що у разі прострочення Покупцем оплати за поставлену партію товару Постачальник має право вимагати, а Покупець зобов`язаний сплатити пеню у розмірі 0,1% від вартості товару за кожний день прострочення платежу.

При цьому суд зауважує, що відповідно до ст.ст.1, 3 Закону України від 22.11.1996 N 543/96-ВР "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, означені вимоги заявлено позивачем у відповідності до умов укладеного Договору та чинного законодавства України.

Водночас, судом раніше встановлено, що позивачем не надано суду первинних документів щодо проведення відповідачем розрахунків за поставлений товар в межах Договору поставки №302393/924/18 від 28.12.2018.

За змістом статті 14 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

В силу частини першої статті 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Обов`язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом (стаття 14 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до положень частин 1 та 3 ст. 74, 76 - 79 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно з ч.4 ст. 13 ГПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до частини 2 статті 76 Господарського процесуального кодексу України, предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення, або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Ухвалою суду від 24.01.2023 про відкриття провадження у справі, зобов`язано сторін подати усі наявні у них докази, що стосуються предмета спору в даній справі. Про необхідність подання усіх доказів в межах Договору поставки №302393/924/18 від 28.12.2018 судом наголошено і в ухвалі від 16.02.2023.

Проте, позивачем не надано доказів на підтвердження наведених в позовній заяві обставин, що стосуються проведення відповідачем розрахунків в межах Договору поставки №302393/924/18 від 28.12.2018. Не забезпечено останнім і явки уповноваженого представника в судові засідання 16.02.2023, 21.03.2023 та 18.04.2023, та не повідомлено суду поважність причин неявки.

Враховуючи вищевикладене, у суду відсутня можливість перевірити розрахунок пені, 3% річних, інфляційних нарахувань і встановити правомірність розмірів заявлених до стягнення сум. Наведені обставини унеможливлюють також проведення судом власного розрахунку сум пені, трьох процентів річних та інфляційних нарахувань, що є наслідком відмови в задоволенні зазначених вимог, як таких, що не доведені.

Підсумовуючи викладені вище фактичні обставини, виходячи із оцінки наявних у справі доказів на предмет їх належності, допустимості, достовірності, достатності, а також із дослідження кожного із них окремо та у сукупності, суд, керуючись своїм внутрішнім переконанням на підставі всебічного, повного, об`єктивного з`ясування обставин справи, приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, в частині стягнення 75 661,34 грн. основного боргу.

Слід звернути увагу, що при прийнятті рішення суд керувався таким.

Відповідно до ч.1 ст.236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Частиною 2 вказаної статті визначено, що законним є рішення, ухвалене господарським судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Згідно із ч.4 ст.4 ГПК України суд, зокрема, застосовує практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Як визначено в п. 58 рішення Європейського суду з прав людини "Серявін та інші проти України", яке 10.05.2011 року набрало статусу остаточного, одним із критеріїв обґрунтованості судового рішення є те, щоб продемонструвати сторонами, що вони почуті.

В рішеннях Європейського суду з прав людини наголошується про те, що правосуддя має не тільки чинитися, також має бути видно, що воно чиниться. На кону стоїть довіра, яку в демократичному суспільстві суди повинні вселяти у громадськість (рішення у справі "Де Куббер проти Бельгії" від 26.10.1984 року та рішення у справі "Кастілло Альгар проти Іспанії" від 28.10.1998).

З огляду на те, що судом детально досліджено усі наявні у справі матеріали, розглянуто доводи позивача та не залишено поза увагою жодний його аргумент, у суду наявні правові підстави вважати прийняте рішення законним та обґрунтованим.

Отже, рішення господарського суду відповідає завданням господарського судочинства, що цілком узгоджується із положеннями ст.2 та ч. 3 ст.236 ГПК України.

Щодо розподілу судових витрат, то в силу положень ст.129 ГПК України у зв`язку із частковим задоволенням позову, витрати зі сплати судового збору покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи вищенаведене та керуючись статтями 2, 4, 5, 7, 8, 10, 11, 13, 14, 15, 18, 73, 74, 76, 77, 78, 79, 86, 123, 129, 226, 232, 233, 236, 237, 238, 240, 241, 242, 326 Господарського процесуального кодексу України, суд,

УХВАЛИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Фізичної особи - підприємця Плисюка Олексія Олександровича ( АДРЕСА_1 ; номер РКПП НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "МТІ" (вул. Лесі Українки, 4, м. Київ, 01001; ) 75 661 грн. 34 коп. - основного боргу; 1 658 грн. 27 коп. - витрат на сплату судового збору.

В решті позову відмовити.

Примірник рішення направити учасникам рекомендованим листом з повідомленням про вручення поштового відправлення, та на відомі суду адреси електронної пошти: позивача - ІНФОРМАЦІЯ_2, відповідача - ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішення суду набирає законної сили у строки передбачені ст. 241 ГПК України.

Рішення може бути оскаржене до Північно-західного апеляційного господарського суду, в порядку та строки визначені ст.ст. 256, 257 ГПК України.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Повне рішення складено 26 квітня 2023 р.

Суддя Василь МАТВІЙЧУК

віддрук. прим.:

1 - до справи

2 - позивачу (вул. Лесі Українки, 4, м. Київ, 01001)

3 - відповідачу АДРЕСА_1