РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.04.2023Справа № 910/2136/23

Господарський суд міста Києва у складі судді Щербакова С.О., розглянувши матеріали господарської справи

за позовом Комунального підприємства "Київтранспарксервіс"

до Фізичної особи-підприємця Стеценко Олега Івановича

про стягнення 89 571, 66 грн.

Представники: без виклику сторін

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Комунальне підприємство "Київтранспарксервіс" (далі-позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Фізичної особи-підприємця Стеценко Олега Івановича (далі-відповідач) про стягнення заборгованості у розмірі 89 571, 66 грн., з яких: 71 667, 60 грн. - основного боргу, 11 072, 65 грн - пені, 1 012, 50 грн. - 3 % річних та 5 818, 91 грн. - інфляційних втрат.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань за договором № ДНП-2017-12/108 про надання права на експлуатацію фіксованих місць паркування від 15.12.2017 (з урахуванням додаткової угоди № 7 від 14.05.2021).

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 15.02.2023 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, вирішено здійснювати розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, зокрема встановлено відповідачу строк протягом п`яти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі для подачі заяви з обгрунтованими запереченням проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження (у разі їх наявності).

Крім того, судом повідомлено, що клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін відповідач має подати в строк для подання відзиву, а позивач - разом з позовом або не пізніше п`яти днів з дня отримання відзиву (частина 7 статті 252 Господарського процесуального кодексу України).

15.03.2023 через відділ автоматизованого документообігу суду від Фізичної особи-підприємця Стеценко Олега Івановича надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог та розгляд справи проводити у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Суд зазначає, що до відзиву на позовну заяву на підтвердження своїх повноважень на представництво відповідача адвокатом Сабадин А.В. було додано ордер серії АІ № 1358643 від 08.03.2023, в якому зазначено про те, що Сабадин А.В. уповноважується на надання правової допомоги у Деснянському районному у місті Києві територіальному центрі комплектування та соціальної підтримки. Оскільки вказаний ордер, наданий адвокатом Сабадин А.В. не містив назви судового органу, а саме Господарського суду міста Києва, до якого відповідач подає відзив на позовну заяву, у зв`язку з чим такий ордер було визнано судом неналежним доказом на підтвердження повноважень адвоката Сабадин А.В.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.03.2023 відзив Фізичної особи-підприємця Стеценко Олега Івановича на позовну заяву - повернуто заявнику без розгляду.

23.03.2023 через відділ автоматизованого документообігу суду позивач подав відповідь на відзив.

04.04.2023 через відділ автоматизованого документообігу суду відповідач подав заперечення.

Дослідивши вказані заперечення подані від імені Фізичної особи-підприємця Стеценко Олега Івановича, суд зазначає, що їх також підписано представником відповідача Сабадином А.В. (адвокатом). При цьому в додатках до вказаних заперечень відсутні документи, які підтверджують повноваження адвоката Сабадина А.В. (ордер, довіреність), на представництво інтересів відповідача в Господарському суду міста Києва.

Відтак, заперечення Фізичної особи-підприємця Стеценко Олега Івановича б/н від 01.04.2023 (надіслані до суду 01.04.023) не приймаються судом до розгляду.

14.04.2023 через відділ автоматизованого документообігу суду позивач подав письмові пояснення.

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва -

ВСТАНОВИВ:

15.12.2017 року між Комунальним підприємством "Київтранспарксервіс" (далі - сторона -1) та Фізичною особою-підприємцем Лавріненко Сергієм Самсоновичем (далі - сторона - 2) укладено договір про надання права на експлуатацію фіксованих місць паркування № ДНП-2017-12/108, умовами якого передбачено, що сторона-1 надає за плату стороні-2 право на організацію та експлуатацію 40 місць для платного паркування транспортних засобів, а також 4 спеціальних місць для безкоштовного паркування транспортних засобів, які перевозять інвалідів, що розташовані на паркувальному майданчику за адресою: Деснянський район, вул. Братиславська, 6-8, в межах ІІІ територіальної зони паркування м. Києва, а також здійснення розрахунків з юридичними та фізичними особами за паркування їхнього автотранспорту.

Згідно п.1.3 договору, фіксовані місця для паркування вважаються переданими в експлуатацію сторони-2 з моменту набрання чинності договору.

Загальна сума щомісячних платежів сторони-2 стороні -1 по договору визначена у Графіку платежів (додаток 1 до даного договору) (п.3.2 договору).

Пунктом 3.3 договору визначено, що розрахунок за цим договором здійснюється шляхом оплати стороною-2 стороні-1 у розмірі 100% щомісячного платежу не пізніше 20 числа поточного місяця відповідно до Графіку платежів (додаток 1 до даного договору).

Відповідно до п. 3.4 договору, сторона-1 зобов`язана не пізніше 5-го числа місяця, наступного за звітним, підготувати в 2 примірниках Акт приймання - передачі наданих послуг. Сторона-1 надсилає два примірника Акту приймання - передачі наданих послуг Стороні-2 шляхом поштового відправлення (цінним листом з описом вкладення, без повідомлення про вручення) на адресу сторони-2, яка вказана у договорі. Сторони дійшли згоди, що в цьому випадку Акт приймання - передачі наданих послуг вважається належним чином переданим стороні-1 та прийнятим стороною-2. Сторона-2 зобов`язана протягом 5 робочих днів з дня прийняття Акту приймання - передачі наданих послуг підписати його та повернути стороні-1 один примірник акту.

Згідно п. 3.5 договору, якщо в установлений строк сторона-1 не одержить підписаний Акт приймання - передачі наданих послуг або мотивовану відмову від його підписання, послуги вважаються прийнятими без зауважень.

Пунктом 4.2 договору передбачено, що у разі порушення стороною-2 строків здійснення оплати, встановлених цим договором, сторона-1 набуває право вимоги у сторони-2 сплати пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла на момент прострочення, за кожний день прострочення від суми несплати.

Цей Договір вступає в силу з 01.01.2018 р. і діє до 31.12.2020 р. (п.6.1 договору)

Якщо за 30 календарних днів до закінчення строку дії Договору жодна із Сторін не попередить письмово іншу Сторону про свій намір припинити дію Договору, його дія автоматично продовжується на 1 календарний рік. (п.6.3 Договору)

Додатковою угодою №5 від 28.12.2020 року до договору про надання права на експлуатацію фіксованих місць паркування № ДНП-2017-12/108 від 15.12.2017 року сторони дійшли згоди внести зміни до пункту 6.2 Договору та викласти вказаний пункт в наступній редакції: «За умови належного виконання Стороного-2 умов даного Договору, Договір може бути пролонгований на той самий період шляхом підписання додаткової угоди. При цьому, якщо сукупний індекс інфляції за період дії договору, встановлений Міністерством фінансів України у тому ж періоді, перевищує 100%, Сторона-1 зобов`язана змінити ціну договору з урахуванням розміру сукупного індексу інфляції за період дії договору та, в подальшому, щорічно проводити зміну ціни договору з урахуванням розміру сукупного індексу інфляції за попередній календарний рік в період дії договору».

Пункт 6.1. договору викладено в наступній редакції: «Цей договір набирає чинності з 01.01.2018 р. і діє до 31.12.2023.

Додатковою угодою №6 від 18.01.2021 року до договору про надання права на експлуатацію фіксованих місць паркування № ДНП-2017-12/108 від 15.12.2017 сторони дійшли згоди внести зміни до пункту 3.1 договору та викласти вказаний пункт в наступній редакції: «Плата сторони-2 стороні-1 згідно умов договору становить 7, 79 грн за одне місце для платного паркування транспортних засобів за добу, в т.ч. ПДВ».

14.05.2021 між Комунальним підприємством "Київтранспарксервіс" (сторона-1), Фізичною особою-підприємцем Лавріненко Сергієм Самсоновичем (сторона-2) та Фізичною особою-підприємцем Стеценко Олегом Івановичем (сторона-3) укладено додаткову угоду № 7 про зміну сторони до договору № ДНП-2017-12/108 від 15.12.2017, відповідно до якої сторони погодилися замінити одну із сторін договору, що укладений між КП "Київтранспарксервіс" та ФОП Лавріненко С.С., а саме передати стороні-3 всі права та обов`язки сторони -2 по договору.

З моменту набрання чинності додаткової угоди, сторона-3 змінює сторону-2 за договором, сторона-2 втрачає право вимагати від сторони-1 виконання своїх обов`язків, що виникають з договору, а сторона-3 набуває прав та починає нести обов`язки та відповідальність за їх невиконання за договором (п. 2 додаткової угоди № 7).

Права, обов`язки та відповідальність сторони-2 по договору переходять до сторони-3 в тому обсязі, в якому вони належали стороні-2 до набрання чинності додатковою угодою (п. 4 додаткової угоди № 7).

Як вбачається з матеріалів справи, листом №053/05-2087 від 29.08.2022 року позивач звертався до відповідача, в якому просив відповідача виконати взяті на себе зобов`язання з розрахунку за договором № ДНП-2017-12/108 від 15.12.2017, що підтверджується копіями опису вкладення у цінний лист, фіскального чеку, списку згрупованих відправлень.

Супровідним листом від 09.09.2022 № 053/05-2208 позивач повторно звернувся до відповідача, відповідно до якого направив відповідачу акти та просив його підписати акти надання послуг № 1517 від 31.03.2022, № 1865 від 31.05.2022, № 2367 від 30.06.2022 та № 2896 від 31.07.2022 до договору № ДНП-2017-12/108 від 15.12.2017 та направити їх позивачу не пізніше 5 робочих днів з моменту отримання, що підтверджується копіями опису вкладення у цінний лист, фіскального чеку, списку згрупованих відправлень.

Крім того, супровідним листом від 25.01.2023 № 053/05-284 позивач направив відповідачу акти та просив відповідача підписати акти надання послуг № 3553 від 31.08.2022, №4115 від 30.09.2022, № 4734 від 31.10.2022 та № 5363 від 30.11.2022 до договору № ДНП-2017-12/108 від 15.12.2017 та направити їх позивачу не пізніше 5 робочих днів з моменту отримання, що підтверджується копіями опису вкладення у цінний лист, фіскального чеку, списку згрупованих відправлень.

Проте, відповідач не надав відповідні на вищезазначені листи позивача, акти надання послуг не підписав.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач зазначає, що відповідач неналежним чином виконує зобов`язання щодо оплати наданих послуг за період: березень 2022, травень 2022 (з 16.05.2022 по 31.05.2022), з червня 2022 по листопад 2022 у розмірі 71 667, 60 грн.

Крім того, позивач просить суд стягнути з відповідача 11 072, 65 грн - пені за загальний період з 21.06.2022 по 24.01.2023, 1 012, 50 грн. - 3 % річних за період з 21.03.2022 по 24.01.2023та 5 818, 91 грн. - інфляційних втрат за період з квітня 2022 по січень 2023.

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково, виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Так, згідно частини першої статті 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частинами 1, 3, 5 ст. 626 Цивільного кодексу України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом, або не випливає із суті договору.

У відповідності до положень ст.ст. 6, 627 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі ст. 628 Цивільного кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 901 Цивільного кодексу України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Частиною 2 ст. 901 Цивільного кодексу України визначено, що положення глави 63 Цивільного кодексу України можуть застосовуватись до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання.

Згідно ст. 902 Цивільного кодексу України, виконавець повинен надати послугу особисто. У випадках, встановлених договором, виконавець має право покласти виконання договору про надання послуг на іншу особу, залишаючись відповідальним в повному обсязі перед замовником за порушення договору.

Частиною 1 статті 903 Цивільного кодексу України встановлено, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Частина 1 статті 193 Господарського кодексу України встановлює, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором (ч. 2 ст. 193 Цивільного кодексу України).

Положеннями статті 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).

Договір, відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Судом зазначає, що в матеріалах справи наявні акти надання послуг № 1517 від 31.03.2022 на суму 9 659, 60 грн, № 1865 від 31.05.2022 на суму 4 985, 60 грн, № 2367 від 30.06.2022 на суму 9 348, 00 грн, № 2896 від 31.07.2022 на суму 9 659, 60 грн, № 3553 від 31.08.2022 на суму 9 659, 60 грн, №4115 від 30.09.2022 на суму 9 348, 00 грн, № 4734 від 31.10.2022 на суму 9 659, 60 грн та № 5363 від 30.11.2022 на суму 9 348, 00 грн до договору № ДНП-2017-12/108 від 15.12.2017.

Вказані акти надання послуг за договором до договору № ДНП-2017-12/108 від 15.12.2017 підписані в односторонньому порядку лише позивачем та скріплені його печаткою.

Відповідач вказані акти не підписав, при цьому останні були надіслані позивачем для підписання супровідними листами від 09.09.2022 № 053/05-2208 та від 25.01.2023 № 053/05-284.

Відповідно до п. 3.4 договору, сторона-1 зобов`язана не пізніше 5-го числа місяця, наступного за звітним, підготувати в 2 примірниках Акт приймання - передачі наданих послуг. Сторона-1 надсилає два примірника Акту приймання - передачі наданих послуг Стороні-2 шляхом поштового відправлення (цінним листом з описом вкладення, без повідомлення про вручення) на адресу сторони-2, яка вказана у договорі. Сторони дійшли згоди, що в цьому випадку Акт приймання - передачі наданих послуг вважається належним чином переданим стороні-1 та прийнятим стороною-2. Сторона-2 зобов`язана протягом 5 робочих днів з дня прийняття Акту приймання - передачі наданих послуг підписати його та повернути стороні-1 один примірник акту.

Згідно п. 3.5 договору, якщо в установлений строк сторона-1 не одержить підписаний Акт приймання - передачі наданих послуг або мотивовану відмову від його підписання, послуги вважаються прийнятими без зауважень.

Суд зазначає, що непідписання відповідачем актів надання послуг, за умови відсутності письмової вмотивованої відмови, є фактом визнання стороною-3 повного виконання стороною-1 своїх зобов`язань, послуги/роботи вважаються наданими/виконаними у повному обсязі та прийнятими замовником без зауважень.

Враховуючи те, що матеріали справи не містять мотивованої відмови відповідача від підписання актів надання послуг за періоди березень 2022, травень 2022 (з 16.05.2022 по 31.05.2022), з червня 2022 по листопад 2022, суд приходить до висновку, що відповідно до умов п.3.5 договору про надання права на експлуатацію фіксованих місць паркування № ДНП-2017-12/108 від 15.12.2017 вказані послуги вважаються прийнятими відповідачем без зауважень.

Крім того, суд враховує, що листом від 28.02.2022 №2024/02.0-7.1 Торгово-промислова палата України на підставі ст. ст. 14, 141 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні" від 02.12.97 N 671/97-ВР, Статуту ТПП України, засвідчила форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили): військову агресію російської федерації проти України, що стало підставою введення воєнного стану із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року N 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні".

Проте, суд зазначає, що форс-мажорні обставини не мають преюдиціальний (заздалегідь встановлений) характер. При їх виникненні сторона, яка посилається на дію форс-мажорних обставин, повинна це довести. Сторона яка посилається на конкретні обставини повинна довести те, що вони є форс-мажорними, в тому числі, саме для конкретного випадку. Виходячи з ознак форс-мажорних обставин, необхідно також довести їх надзвичайність та невідворотність. Те, що форс-мажорні обставини необхідно довести, не виключає того, що наявність форс-мажорних обставин може бути засвідчено відповідним компетентним органом.

З огляду на це, загальний лист ТПП України від 28.02.2022 №2024/02.0-7.1 щодо засвідчення форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), зумовлених військовою агресією російської федерації проти України, не відповідає вимогам конкретизації впливу відповідної форс-мажорної обставини на конкретне зобов`язання (а доведення причинно-наслідкового зв`язку в такому випадку є обов`язковим).

Суд відзначає, що ключовою ознакою форс-мажору є причинно-наслідковий зв`язок між форс-мажорними обставинами та неможливістю виконати конкретне зобов`язання. Іншими словами, сама по собі військова агресія російської федерації проти України не може автоматично означати звільнення від виконання будь-ким в Україні будь-яких зобов`язань, незалежно від того, існує реальна можливість їх виконати чи ні.

Воєнний стан як обставина непереборної сили звільняє від відповідальності лише у разі, якщо саме внаслідок пов`язаних із ним обставин юридична чи фізична особа не може виконати ті чи інші зобов`язання.

Вищенаведене у сукупності дає підстави для висновку, що форс-мажорні обставини не мають преюдиційного характеру і при їх виникненні сторона, яка посилається на них як на підставу неможливості виконання зобов`язання, повинна довести наявність таких обставин не тільки самих по собі, але й те, що ці обставини були форс-мажорними саме для цього конкретного випадку виконання господарського зобов`язання.

Аналогічна правова позиція наведена в постанові Верховного Суду від 30.05.2022 у справі №922/2475/21.

При цьому, суд зазначає, що рішенням Київської міської ради № 4551/4592 від 30.03.2022 року «Про деякі питання комплексної підтримки суб`єктів господарювання міста Києва під час дії воєнного стану, введеного Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні", затвердженого Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 2102-IX», з метою забезпечення життєдіяльності міста Києва в умовах воєнного стану Київська міська рада вирішила: встановити, що на період воєнного стану, введеного Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні", затвердженого Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 2102-IX:

1.3. У сфері паркування транспортних засобів на території міста Києва: 1.3.1. власники та користувачі транспортних засобів звільняються від оплати за послуги з користування відведеними майданчиками для платного паркування транспортних засобів, які надаються комунальним підприємством "Київтранспарксервіс" згідно з переліком, затвердженим наказом Департаменту транспортної інфраструктури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації); 1.3.2. власники та користувачі транспортних засобів звільняються від оплати за послуги з користування відведеними майданчиками для платного паркування транспортних засобів, які надаються комунальним підприємством "Київтранспарксервіс" згідно з переліком, затвердженим рішенням Київської міської ради, а також звільняються від оплати суб`єкти господарювання, які здійснюють діяльність із забезпечення паркування транспортних засобів на майданчиках для паркування у відповідності укладених договорів з комунальним підприємством "Київтранспарксервіс".

В подальшому, рішенням Київської міської ради №4577/4618 від 14.05.2022 «Про відновлення роботи автоматизованої системи обліку оплати проїзду в міському пасажирському транспорті міста Києва незалежно від форм власності» вирішено виключити пункти 1.3.1 та 1.3.2 з рішення Київської міської ради від 30.03.2022 № 4551/4592.

Зважаючи на викладене, у зв`язку з прийняттям Київською міською радою рішення № 4551/4592, відповідач, як суб`єкт господарювання, який здійснює діяльність із забезпечення паркування транспортних засобів на майданчиках для паркування у відповідності з укладеним договором з комунальним підприємством "Київтранспарксервіс", був звільнений від оплати за договором до прийняття Київською міською радою рішення №4577/4618 від 14.05.2022.

При цьому, з позовної заяви вбачається, що періодами нарахування заборгованості за договором є березень 2022 року, період з 16 травня 2022 року по 31 травня 2022 року, червень-листопад 2022 року.

Тобто, позивачем враховано обставину прийняття Київською міською радою рішення № 4551/4592, а відтак, за період з 01.04.2022 року по 15.05.2022 року (включно) плата за договором позивачем відповідачу не нараховувалась.

За змістом статей 598, 599 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом, зокрема виконанням, проведеним належним чином.

Суд зазначає, що матеріали справи не містять жодних належних та допустимих доказів на підтвердження сплати відповідачем грошових коштів позивачу в розмірі 71 667, 60 грн за надані послуги у березні 2022, травні 2022 (з 16.05.2022 по 31.05.2022) та за період з червня 2022 по листопад 2022.

Пунктом 3.3 договору визначено, що розрахунок за цим договором здійснюється шляхом оплати стороною-2 стороні-1 у розмірі 100% щомісячного платежу не пізніше 20 числа поточного місяця відповідно до Графіку платежів (додаток 1 до даного договору).

Частиною 1 ст. 530 Цивільного кодексу України встановлено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Таким чином, приймаючи до уваги п. 3.3. договору та приписи ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, суд зазначає, що відповідач зобов`язаний був оплатити надані послуги не пізніше 20 числа поточного місяця, тож починючи з 21 числа кожного поточного місяця відбувалося прострочення виконання грошового зобов`язання.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частиною 1 ст. 614 Цивільного кодексу України визначено, що особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. При цьому відсутність своєї вини відповідно до ч. 2 ст. 614 Цивільного кодексу України доводить особа, яка порушила зобов`язання.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст.ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Враховуючи вищевикладене, оскільки відповідач не надав суду доказів належного виконання свого зобов`язання щодо оплати наданих послуг, суд дійшов висновку, що відповідачем було порушено умови договору № ДНП-2017-12/108 про надання права на експлуатацію фіксованих місць паркування від 15.12.2017 (з урахуванням додаткової угоди № 7 від 14.05.2021) і положення ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України, ст. 193 Господарського кодексу України, а тому вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості у розмірі 71 667, 60 грн. підлягають задоволенню.

Крім того, позивач просить суд стягнути з відповідача 11 072, 65 грн - пені за загальний період з 21.06.2022 по 24.01.2023, 1 012, 50 грн. - 3 % річних за період з 21.03.2022 по 24.01.2023 та 5 818, 91 грн. - інфляційних втрат за період з квітня 2022 по січень 2023.

Пунктом 4.2 договору передбачено, що у разі порушення стороною-2 строків здійснення оплати, встановлених цим договором, сторона-1 набуває право вимоги у сторони-2 сплати пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла на момент прострочення, за кожний день прострочення від суми несплати.

Згідно ч. 1 ст. 216 Господарського кодексу України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Відповідно до ст. 218 Господарського кодексу України, підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинення ним правопорушення у сфері господарювання. Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведено, що ним вжито усіх належних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Штрафними санкціями згідно з ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Згідно ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ст. 549 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

В силу положень ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано. Діючим господарським законодавством не передбачена можливість нарахування пені більше ніж за півроку і цей строк є присікальним.

При цьому, щодо пені за порушення грошових зобов`язань застосовується припис частини шостої статті 232 ГК України. Даним приписом передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов`язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов`язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін. (п.2.5 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань" №14 від 17.12.2013 року)

Оскільки положення договору не містять вказівки на встановлення іншого строку припинення нарахування пені, ніж встановленого в ст. 232 Господарського кодексу України, то нарахування штрафних санкцій припиняється зі сплином 6 місяців.

Суд перевірив наданий позивачем розрахунок пені та встановив, що в останньому допущено помилки у визначенні періоду простроченого грошового зобов`язання, розрахунок проведено за період більше 6 місяців в порушення положень ч. 6 ст. 232 ГК України, в частині нарахування пені у першому та другому періоді на суму 9 348,00 грн та 9 659, 20 грн відповідно.

За розрахунком суду, обґрунтованою є сума пені в розмірі 10 597, 58 грн., яка розрахована з моменту виникнення прострочення виконання грошового зобов`язання за період не більше 6 місяців за загальний період з 21.06.2022 по 24.01.2023, зокрема обмежено період 1 та період 2 згідно розрахунку позивача шестимісячним строком, при цьому нарахування пені на суму 9 348, 00 грн здійснюється за період з 21.06.2022 по 21.12.2022, а нарахування пені на суму 9 659, 20 грн здійснюється за період з 21.07.2022 по 21.01.2023, а тому вимога в цій частині підлягає задоволенню частково.

Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача 1 012, 50 грн. - 3 % річних за період з 21.03.2022 по 24.01.2023 та 5 818, 91 грн. - інфляційних втрат за період квітень 2022 по січень 2023, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом) не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові. (п.4.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань" №14 від 17.12.2013 року).

Відповідно до п.п. 3.1, 3.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013 року "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань", інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Таким чином, законом установлено обов`язок боржника у разі прострочення виконання грошового зобов`язання сплатити на вимогу кредитора суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та трьох відсотків річних за весь час прострочення виконання зобов`язання.

Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у виді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох процентів річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Отже, у розумінні положень наведеної норми позивач як кредитор, вправі вимагати стягнення у судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних до повного виконання грошового зобов`язання.

Разом із тим, суд зазначає, що інфляційні нарахування на суму боргу, сплату яких передбачено частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.

Крім того, необхідно враховувати, що сума боргу з урахуванням індексу інфляції повинна розраховуватися, виходячи з індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був в якийсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція).

Якщо прострочення відповідачем виконання зобов`язання з оплати становить менше місяця, то в такому випадку виключається застосування до відповідача відповідальності, передбаченої частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України - стягнення інфляційних втрат за такий місяць.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду у справі № 924/312/18 від 13.02.2019 р., у справі № 910/5625/18 від 24.04.2019 р., у справі №910/21564/16 від 10.07.2019 р.

Судом перевірено правильність наданих позивачем розрахунків 3% річних та інфляційних втрат і встановлено, що останні відповідають вимогам чинного законодавства, зокрема, проведені з урахуванням моменту виникнення прострочення виконання грошового зобов`язання та за відповідний період прострочення.

Оскільки матеріалами справи підтверджується прострочення виконання відповідачем грошового зобов`язання за договором № ДНП-2017-12/108 від 15.12.2017, в силу положень ст.625 Цивільного кодексу України, підлягають стягненню з відповідача 1 012, 50 грн. - 3 % річних за період з 21.03.2022 по 24.01.2023 та 5 818, 91 грн. - інфляційних втрат за період квітень 2022 по січень 2023.

Тож, позовні вимоги Комунального підприємства "Київтранспарксервіс" підлягають задоволенню частково.

Витрати по сплаті судового збору відповідно до ч. 1 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись статтями 74, 76-80, 129, 236-238, 247-252 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва.

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги Комунального підприємства "Київтранспарксервіс" - задовольнити частково.

2. Стягнути з Фізичної особи-підприємця Стеценко Олега Івановича ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код - НОМЕР_1 ) на користь Комунального підприємства "Київтранспарксервіс" (вул. Леонтовича, буд. 6, м. Київ, 01030, ідентифікаційний код - 35210739) 71 667 (сімдесят одну тисячу шістсот шістдесят сім) грн 60 коп. - заборгованості, 10 597 (десять тисяч п`ятсот дев`яносто сім) грн 58 коп. - пені, 1 012 (одну тисячу дванадцять) грн 50 коп. - 3 % річних, 5 818 (п`ять тисяч вісімсот вісімнадцять) грн 91 коп. - інфляційних втрат та 2 669 (дві тисячі шістсот шістдесят дев`ять) грн 76 коп. - судового збору.

4. У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

5. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

У разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Згідно з пунктом 17.5 розділу ХІ "Перехідні положення" Господарського процесуального кодексу України, апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду або через відповідний місцевий господарський суд.

Суддя С. О. Щербаков