ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЖИТОМИРСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________
_______________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" квітня 2023 р. м. Житомир Справа № 906/984/22

Господарський суд Житомирської області у складі:

судді Вельмакіної Т.М.

секретар судового засідання: Антонова О.В.

за участю представників сторін:

від позивача: Черниш М.В - довіреність №01-09/22 від 01.09.2022 (в режимі відеоконференції);

від відповідача: Венгерук С.Ю. - ордер АМ №1042895 від 18.01.2023,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Житомирський щебзавод"

до Приватного акціонерного товариства "Житомирське шляхово-будівельне управління №19"

про стягнення 486 626,04 грн

Товариство з обмеженою відповідальністю "Житомирський щебзавод" звернулося до суду з позовом про стягнення з Приватного акціонерного товариства "Житомирське Шляхово-будівельне управління №19" 316062,70 грн основного боргу, 67205,27 грн пені, 31606,27 грн штрафу, 40298,65 грн інфляційних втрат, 31453,15 грн 15% річних.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем умов Договору поставки №112/02092021-П від 02.09.2021.

Ухвалою від 14.11.2022 позовну заяву залишено без руху.

Ухвалою від 29.11.2022 суд прийняв позовну заяву до розгляду, відкрив провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін та призначив судове засідання для розгляду справи по суті на 27.12.2022.

Ухвалою від 27.12.2022 суд відклав розгляд справи на 03.02.2023.

В судовому засіданні 03.02.2023 ухвалено розглядати справу №906/984/22 за правилами загального позовного провадження, продовжено строк підготовчого провадження на 30 днів та призначено підготовче засідання на 17.02.2023.

У зв`язку з перебуванням судді Вельмакіної Т.М. на лікарняному, справа №906/984/22, призначена на 17.02.2023 об 11:30, в судове засідання не вносилась.

Ухвалою від 06.03.2023 продовжено строк підготовчого провадження за приписами ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997, та призначено підготовче засідання на 27.03.2023.

Ухвалою суду від 27.03.2023 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті, призначено судове засідання на 18.04.2023 о 12:00.

Представник позивача у засіданні суду позовні вимоги підтримав у повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві, заперечив щодо поданих відповідачем клопотань про зменшення пені, 15% річних та штрафу до 1% від заявленої суми та про зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу до 6000,00 грн з підстав, викладених у відповіді на відзив від 16.02.2022 №б/н.

Представник відповідача у засіданні суду визнав основну заборгованість у розмірі 316062,70 грн, заперечив стосовно позовних вимог в частині нарахованої позивачем пені, інфляційних нарахувань, 15% річних, штрафу та в частині розміру витрат на професійну правничу допомогу та підтримав подані клопотання від 02.02.2023 про зменшення пені, 15% річних та штрафу до 1% від заявленої суми та про зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу до 6000,00 грн з підстав, у них викладених.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, господарський суд

ВСТАНОВИВ:

02.09.2021 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Житомирський щебзавод" (постачальник, позивач) та Приватним акціонерним товариством "Житомирське шляхово-будівельне управління №19" (покупець, відповідач) було укладено договір поставки №112/02092021-П (а.с.10-11), відповідно до п.1.1 якого постачальник зобов`язався поставити покупцю в порядку та на умовах, визначених цим договором щебінь, пісок, а покупець зобов`язався прийняти продукцію та оплатити її на умовах цього договору.

Позивач поставив відповідачу щебеневу продукцію за період з 20.09.2021 по 17.05.2022 на загальну суму 318378,24 грн, відповідач частково розрахувався за поставлений товар на загальну суму 2315,54 грн.

Позивач звертався до відповідача з вимогою про погашення заборгованості від 21.09.2022 вих. №245 (а.с.40-41).

Відповідач відповідь на вказану вимогу не надав, заборгованість за поставлений товар не сплатив.

Так як відповідач розрахунки за поставлений товар здійснив частково, заборгувавши 316062,70 грн, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Крім суми основного боргу, позивач заявив до стягнення з відповідача 67205,27 грн пені, 31606,27 грн штрафу, 31453,15 грн 15% річних, 40298,65 грн інфляційних втрат.

Відповідач, згідно з відзивом на позовну заяву від 30.01.2023 визнав позов в частині основного боргу в сумі 316062,70 грн, заперечив стосовно позовних вимог в частині нарахованої позивачем пені, інфляційних нарахувань, 15% річних, штрафу та в частині розміру витрат на професійну правничу допомогу. Відповідач зсилається на настання форс-мажорних обставин, що засвідчено листом Торгово-промислової палати України від 28.02.2022 №2024/02.0-7.1, та загальновідому інформацію про обстріли російською федерацією м.Житомира та Житомирського району у період з 24.02.2022 по 16.12.2022. Зазначає, що пунктом 8.5 договору сторони погодили звільнення від виконання своїх зобов`язань на час дії форс-мажорних обставин. При цьому порядок повідомлення про форс-мажорні обставини та необхідність отримання сертифікату Торгово-промислової палати України про обставини непереборної сили в конкретному випадку сторонами в договорі не передбачено. Вказує на те, що у зв`язку з неможливістю виконання роботи через військову агресію проти України з 01.04.2022 трудові відносини з працівниками були призупинені на час дії військового стану, що підтверджується наказом від 31.03.2022 №1/заг; директор відповідача ОСОБА_1. з 26.05.2022 проходить військову службу в Збройних Силах України, що підтверджується військовим квитком серії НОМЕР_1 . Повідомляє, що у провадженні Господарського суду Житомирської області знаходиться 4 справи про стягнення заборгованості з відповідача (№906/976/22, №906/983/22, №906/985/22, №906/984/22). Відповідач зазначає про наявність заборгованості з виплати заробітної плати працівникам на загальну суму 1075739,38 грн, що підтверджується довідкою №6/01 від 27.01.2023. Також згідно витягу з інформаційної системи органів ДПС щодо стану розрахунків з бюджетом та цільовими фондами станом на 24.01.2023 відповідач має заборгованість на загальну суму 773226,89 грн. Відповідач зазначає, що нарахування позивачем штрафних санкцій, інфляційних втрат та 15% річних за період з 24.02.2022 по 27.10.2022 є неправомірними та несправедливими щодо боржника, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання боржником певних зобов`язань, зокрема, з виплати заробітної плати своїм працівникам та іншим кредиторам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним, що призведе до банкрутство відповідача. Крім того, відповідач вважає неспіврозмірними та достатньо завищеними заявлені витрати позивача на професійну правничу допомогу порівняно з предметом позову та складністю справи, такими, що не відповідають критерію реальності адвокатських витрат та критерію розумності їхнього розміру.

Аналогічні доводи та аргументи викладені відповідачем у клопотанні від 02.02.2023 про зменшення пені, 15% річних та штрафу до 1% від заявленої суми, що складає 672,06 грн пені, 314,54 грн 15% річних та 316,07 грн штрафу (а.с. 111-112) та клопотанні від 02.02.2023 про зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу до 6000,00 грн (а.с. 123).

Крім того, у клопотанні від 02.02.2023 про зменшення пені, 15% річних та штрафу відповідач зсилається на скрутний майновий стан у 2020-2021 роках, що підтверджується відповідними звітами про фінансовий стан. Також вказує, що з огляду на умови договору сторони встановили у договорі процентну ставку річних на рівні 15% та збільшили період нарахування пені та строк позовної давності для вимог про стягнення штрафних санкцій, тобто суттєво збільшили встановлену законодавством відповідальність за порушення грошового зобов`язання.

У відповіді на відзив від 16.02.2022 №б/н позивач зазначив, що Верховний Суд неодноразово доходив до висновку про те, що форс-мажорні обставини не мають преюдиційного характеру, і при їх виникненні сторона, яка посилається на них, як на підставу неможливості належного виконання зобов`язання, повинна довести їх наявність не тільки самих по собі, але і те, що вони були форс-мажорними саме для даного конкретного випадку. Вказує, що загальний лист ТПП України від 28.02.2022 №2024/02.0-7.1 не містить ідентифікуючих ознак договору поставки №1-П від 02.09.2022, виконання якого стало неможливим через наявність зазначених обставин. Вважає посилання відповідача на те, що сторонами спору не врегульовано питання засвідчення обставин непереборної сили безпідставними в силу діючого законодавства, яким регламентовано звільнення від відповідальності через настання форс-мажору. Звертає увагу на те, що 21.12.2021 відповідачу було здійснено останню поставку щебеневої продукції, розрахунок за яку необхідно було здійснити до 24.12.2021, тобто за два місяці до настання форс-мажорних обставин. Вказує, що відповідачем не оплачено жодної поставки продукції за 2021 рік, тому прострочення виконання зобов`язання виникло з 24.09.2021, тобто за п`ять місяців до введення воєнного стану в Україні. Щодо зменшення розміру штрафних санкцій звернув увагу суду на ту обставину, що позивач перебуває не в кращому фінансовому становищі, господарська діяльність внаслідок широкомасштабного вторгнення російської федерації не відновлена, тому потребує коштів на утримання багатьох статей витрат. Крім того, на підприємстві позивача також призупинено дію трудових договорів персоналу. Курсові різниці спричинили для підприємства додаткові втрати та сплату штрафних санкцій. За рахунок невиконання в односторонньому порядку своїх договірних зобов`язань відповідач продовжує фінансувати грошовими коштами позивача свою господарську діяльність, в свою чергу, обмежуючи ТОВ "Житомирський щебзавод" необхідними йому обіговими коштами, обмежуючи його господарську діяльність і погіршуючи фінансову платоспроможність і стійкість позивача. Позивач станом на 16.02.2023 зобов`язаний повернути за договорами позики від 09.02.2022 №0209/02, від 15.02.2023 №0215/01 та №0804/01, укладених з ТОВ "Компанія з управління активами "Портфельні інвестиції" 20000000,00 грн та 5042226,98 грн відсотків за користування позиковими коштами. Невиконання відповідачем своїх зобов`язань за договором поставки суттєво вплинуло на спроможність позивача відповідати за зобов`язаннями перед іншими контрагентами.

Відповідач у запереченнях на відповідь на відзив від 13.03.2023 зазначає, що доводи представника позивача про те, що ТОВ "Житомирський щебзавод" перебуває не в кращому фінансовому становищі порівняно з відповідачем, не відповідають дійсності. Так, згідно з відомостями опублікованими на сервісі відкритих даних Opendatabot (https://opendatabot.ua/c/39940623) ТОВ "Житомирський щебзавод" за 2020 рік отримало чистий прибуток у розмірі 2351800,00 грн, за 2021 - 2596700,00 грн. В той же час, відповідач за 2020 рік отримав чистий прибуток у розмірі 181000,00 грн та за 2021 рік у розмірі 619000,00 грн. Зазначає, що позикодавцем за договорами позики, на які зсилається позивач як на підставу фінансового навантаження, є засновник позивача - ТОВ "Компанія з управління активами "Портфельні інвестиції", яким надано кошти позивачу під високі відсотки.

Оцінивши в сукупності надані до справи документи, проаналізувавши вимоги законодавства, що регулює спірні правовідносини, господарський суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог, з огляду на наступне.

Відповідно до ч.1 ст.11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Згідно із ч.1 ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ч.1 ст.173 ГК України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

За приписами ст.174 Господарського кодексу України, господарські зобов`язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (ч.1 ст.509 ЦК України).

Згідно із ч.1 ст.510 ЦК України сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор.

Статтею 193 ГК України передбачено, що господарські зобов`язання повинні виконуватись належним чином відповідно до закону, інших правових актів і договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог , що у певних умовах звичайно ставляться; кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу; до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Відповідно до ч.7 ст.179 ГК України господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Правовідносини між сторонами виникли на підставі договору поставки №112/02092021-П від 02.09.2021, що підписаний уповноваженими представниками сторін та скріплений їх печатками.

Відповідно до п.6.1 договір набирає чинності з моменту його підписання та скріплення печатками сторін і діє протягом дванадцяти місяців, а в частині грошових зобов`язань - до їх повного виконання сторонами.

Постачальник передає у власність покупцю продукцію в наступному асортименті: щебінь фракції 5-10, щебінь фракції 5-20, щебінь фракції 10-20, щебінь фракції 20-40, щебінь фракції 40-70, щебінь фракції 2-5, щебенево-піщана суміш фракції 0,05-70, щебенево-піщана суміш фракції 0-40, щебінь фракції 0-70, відсів, пісок з відсівів дроблення фракції 0-5 тощо (п.1.3 договору).

Кількісні характеристики, а також асортимент продукції визначаються заявками покупця і закріплюються у відповідних видаткових накладних (п.1.4 договору).

Загальна кількість продукції, яка поставляється згідно умов цього договору, визначається після припинення дії цього договору на підставі відповідних видаткових накладних (п.1.5 договору).

Продукція постачається за узгодженими сторонами договірними цінами. Ціни на продукцію зазначаються у видаткових накладних, які є невід`ємною частиною цього договору (п.2.1 договору).

Частинами 1,2 статті 712 ЦК України визначено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Факт поставки позивачем відповідачу товару та обов`язок останнього провести розрахунки на загальну суму 318378,24 грн підтверджується наступними видатковими накладними: №2893 від 20.09.2021 на суму 16277,76 грн, №3354 від 28.10.2021 на суму 10147,15 грн, №3368 від 29.10.2021 на суму 26072,42 грн, №3375 від 30.10.2021 на суму 16256,06 грн, №3386 від 01.11.2021 на суму 16926,24 грн, №3392 від 02.11.2021 на суму 24147,77 грн, №3399 від 02.11.2021 на суму 12034,10 грн, №3413 від 03.11.2021 на суму 26668,30 грн, №3425 від 04.11.2021 на суму 16976,98 грн, №3451 від 08.11.2021 на суму 19609,70 грн, №3478 від 10.11.2021 на суму 27424,32 грн, №3497 від 12.11.2021 на суму 6609,12 грн, №3525 від 16.11.2021 на суму 6767,88 грн, №3539 від 17.11.2021 на суму 12265,68 грн, №3564 від 19.11.2021 на суму 13600,44 грн, №3591 від 22.11.2021 на суму 7097,16 грн, №3601 від 23.11.2021 на суму 25893,84 грн, №3659 від 26.11.2021 на суму 5060,69 грн, №3815 від 15.12.2021 на суму 5524,66 грн, №3828 від 16.12.2021 на суму 6203,42 грн, №3853 від 17.12.2021 на суму 6834,94 грн, №3866 від 18.12.2021 на суму 5296,97 грн, №3883 від 21.12.2021 на суму 2367,10 грн, №904 від 17.05.2022 на суму 2315,54 грн (а.с. 12-35).

У матеріалах справи містяться довіреності, видані відповідачем, на отримання від позивача товару №37 від 01.10.2021, №43 від 12.11.2021, №45 від 14.12.2021 (а.с.37-39).

Відповідач частково розрахувався за поставлений товар на загальну суму 2315,54 грн, що підтверджується випискою по рахунку позивача за 01.06.2022 (а.с.36).

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 525 ЦК України встановлено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Аналогічні норми містяться в ст.193 ГК України.

Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч.1 ст.692 ЦК України, покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно до п.2.5 договору розрахунки між сторонами здійснюються шляхом перерахування на поточний рахунок постачальника 100% попередньої оплати вартості продукції (у тому числі її навантаження та доставки). Сторони можуть передбачити інший порядок розрахунків, про що укладається і підписується сторонами додаткова угода до цього договору.

За умовами п.2.6 договору у випадку поставки продукції на умовах п.3.5 цього договору покупець повинен оплатити повну вартість поставленої продукції протягом 3 (трьох) банківських днів з дати поставки.

Датою оплати є дата зарахування грошових коштів на поточний рахунок постачальника (п.2.7 договору).

Поставка продукції за цим договором здійснюється шляхом її самовивозу автомобільним транспортом зі складу постачальника, а саме на умовах EXW Інкотермс 2010 франко-склад: с.Березівка, Житомирський р-н, Житомирської обл. (п.3.1 договору).

За попередньою домовленістю сторін поставка продукції може здійснюватися автомобільним транспортом продавця до відповідного пункту призначення, що вказується покупцем у відповідній заявці (п.3.2 договору).

Згідно з п.3.3 договору заявка може бути подана покупцем як в усній, так і в письмовій формі за допомогою телефону, факсу, електронної пошти, пошти або інших засобів комунікації. Заявка повинна містити інформацію про найменування продукції, її асортимент ат кількість, вид поставки та пункт призначення, контактний номер телефону відповідальної особи за приймання продукції тощо.

Відповідно до п.3.4, 3.5 договору постачальник зобов`язується здійснити поставку узгодженої продукції за умови оплати 100% її вартості. Постачальник має право не очікуючи надходження на свій поточний рахунок повної вартості узгодженої продукції поставити її покупцю.

За умовами п.3.6 договору обов`язок постачальника щодо поставки продукції покупцю вважається виконаним з моменту надання у розпорядження (передачі) продукції покупцю відповідно до п.3.1 та п.3.2 цього договору. Приймання-передача продукції здійснюється шляхом підписання відповідної видаткової накладної уповноваженими представниками сторін.

Частина 1 ст.612 ЦК України передбачає, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Судом встановлено, що відповідач не здійснив відповідних розрахунків за отриману на підставі договору продукцію в обумовлені сторонами строки.

За наведеного, строк виконання відповідачем зобов`язання оплатити товар за вказаними вище видатковими накладними є таким, що настав.

Відповідач визнав суму основного боргу у розмірі 316062,70 грн.

Оскільки, станом на час розгляду справи в суді, відповідач не розрахувався за поставлений позивачем товар на суму 316062,70 грн, позовні вимоги в частині стягнення з відповідача основного боргу є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі.

Стосовно вимог позивача про стягнення з відповідача 67205,27 грн пені, 31606,27 грн штрафу, 31453,15 грн 15% річних, 40298,65 грн інфляційних втрат (розрахунки - а.с.2-5), суд зазначає наступне.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Частиною 2 статті 193 ГК України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Як передбачено ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Згідно зі ст. 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань", платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до ч.4 ст. 231 ГК України у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Частиною 6 статті 232 ГК України передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Згідно з п.5.6 договору у випадку несвоєчасної сплати грошових коштів за цим договором покупцю нараховується пеня у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня. Розмір пені обчислюється від суми заборгованості за кожен день прострочення (включаючи день оплати) до повного розрахунку. У разі прострочення оплати понад 30 (тридцять) календарних днів покупець додатково сплачує постачальнику штраф у розмірі 10 (десяти) % від суми заборгованості.

Частиною 2 статті 625 ЦК України визначено обов`язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до п.5.7 договору сторони погодили, що покупець, який прострочив виконання грошового зобов`язання, зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, штраф, пеню, а також 15 (п`ятнадцять) процентів річних від простроченої суми. У відповідності до ст. 625 Цивільного кодексу України розмір процентів річних встановлений сторонами у договорі.

За умовами п.5.9 договору, керуючись ч.6 ст.232 Господарського кодексу України, сторони погодили, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання припиняється через 5 (п`ять) років від дня, коли зобов`язання мало бути виконане.

Перевіривши, здійснені позивачем розрахунки пені, штрафу, 15% річних та інфляційних втрат, суд встановив, що заявлені суми є обґрунтованими та арифметично вірними, тому вимоги позивача про стягнення з відповідача 67205,27 грн пені, 31606,27 грн штрафу, 31453,15 грн 15% річних, 40298,65 грн інфляційних втрат підлягають задоволенню.

Розрахунки здійснено за допомогою Калькулятора підрахунку заборгованості та штрафних санкцій інформаційно-пошукової програми "Ліга: Закон".

Відповідно до ст.73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За приписами статей 76, 77 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно зі ст.74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст.86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Враховуючи вище викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими, заявленими відповідно до вимог чинного законодавства та підлягають задоволенню у розмірі 316062,70 грн основного боргу, 67205,27 грн пені, 31606,27 грн штрафу, 31453,15 грн 15% річних та 40298,65 грн інфляційних втрат.

Стосовно клопотання відповідача від 02.02.2023 про зменшення пені, 15% річних та штрафу до 1% від заявленої суми, що складає 672,06 грн пені, 314,54 грн 15% річних та 316,07 грн штрафу (а.с. 111-112), суд зазначає наступне.

Відповідно до частини 3 статті 551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Згідно з ч. 1 ст. 233 Господарського кодексу України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу

Верховний Суд вже неодноразово наголошував у своїх постановах, що визначення конкретного розміру, на який зменшуються належні до сплати штрафні санкції, належить до дискреційних повноважень суду. При цьому, реалізуючи свої дискреційні повноваження, які передбачені статтями 551 Цивільного кодексу України та 233 Господарського кодексу України щодо права зменшення розміру належних до сплати штрафних санкцій, суд, враховуючи загальні засади цивільного законодавства, передбачені статтею 3 Цивільного кодексу України (справедливість, добросовісність, розумність) має забезпечити баланс інтересів сторін, та з дотриманням правил статті 86 Господарського процесуального кодексу України визначати конкретні обставини справи (як-то: ступінь вини боржника, його дії щодо намагання належним чином виконати зобов`язання, ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, дії/бездіяльність кредитора тощо), які мають юридичне значення, і з огляду на мотиви про компенсаційний, а не каральний характер заходів відповідальності з урахуванням встановлених обставин справи не допускати фактичного звільнення від їх сплати без належних правових підстав (постанова Верховного Суду від 20.10.2021 у справі №910/8396/20).

Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку змінює її дійсне правове призначення. Неустойка має на меті, насамперед, стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не може становити непомірний тягар для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора. Таку правову позицію викладено у Рішенні Конституційного Суду України від 11.07.2013 № 7-рп/2013.

Зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, і за відсутності у законі переліку обставин, які мають істотне значення, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду, від 04.12.2018 у справі №916/65/18, від 03.07.2019 у справі №917/791/18, від 22.10.2019 у справі №904/5830/18, від 13.01.2020 у справі №902/855/18, від 27.01.2020 у справі №916/469/19.

Обґрунтовуючи клопотання про зменшення розміру штрафних санкцій відповідач посилався на:

- форс-мажорні обставини, настання яких засвідчено листом Торгово-промислової палати України від 28.02.2022 №2024/02.0-7.1 (а.с.99);

- призупинення трудових відносин з працівниками відповідача з 01.04.2022 через військову агресію проти України, що підтверджується наказом №1/заг від 31.03.2022 (а.с.98);

- перебування директора ПрАТ "ШБУ №19" ОСОБА_1 з 26.05.2022 на військовій службі в Збройних Силах України, що підтверджується військовим квитком серії НОМЕР_1 від 26.05.2022 (а.с.95-97);

- наявність інших господарських спорів про стягнення з відповідача заборгованості, що може унеможливити виконання боржником певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати своїм працівникам та іншим кредиторам (а.с. 100-102);

- заборгованість з виплати заробітної плати, яка становить 1075739,38 грн, що підтверджується довідкою №6/01 від 27.01.2023 (а.с.103);

- заборгованість перед бюджетом та іншими цільовими фондами станом на 24.01.2023 у сумі 773226,89 грн, що підтверджується витягом з інформаційної системи органів ДПС щодо стану розрахунків (а.с.104-106).

В засіданні суду представник відповідача зазначив, що прострочення сплати за поставлений товар відбулося до введення воєнного стану, однак нарахування штрафних санкцій здійснювалося позивачем як до, так і після введення воєнного стану.

Так, з розрахунків позивача вбачається, що дійсно заборгованість за поставлений товар перед позивачем утворилася у 2021 році. Разом з тим, пеня у розмірі 67205,27 грн нарахована за період з 24.09.2021 по 21.10.2022 на відповідні суми боргу, тобто і до, і після введення воєнного стану.

Крім того, представник відповідача просив врахувати те, що основною діяльністю відповідача є ремонт доріг, тому через військову агресію проти України було неможливим виконання відповідних робіт.

Позивач в свою чергу заперечує щодо зменшення розміру штрафних санкцій, посилаючись при цьому на те, що позивач перебуває не в кращому фінансовому становищі, господарська діяльність внаслідок широкомасштабного вторгнення російської федерації не відновлена, тому потребує коштів на утримання багатьох статей витрат. На підприємстві позивача також призупинено дію трудових договорів персоналу; курсові різниці спричинили для підприємства додаткові втрати та сплату штрафних санкцій; позивач має значну заборгованість за договорами позики (а.с. 140-155).

За ч. 2 ст. 216 ГК України застосування господарських санкцій повинно гарантувати захист прав і законних інтересів громадян, організацій та держави, в тому числі відшкодування збитків учасникам господарських відносин, завданих внаслідок правопорушення, та забезпечувати правопорядок у сфері господарювання.

Згідно з ч.1,2 ст.217 ГК України господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції.

Необхідно відзначити, що неустойка не є каральною санкцією, а має саме компенсаційний характер. Вона не повинна перетворюватись на несправедливо непомірний тягар для боржника і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора.

Господарські санкції, що встановлюються відповідно до договору чи закону за неналежне виконання зобов`язання, спрямовані передусім на компенсацію кредитору майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку боржника. Такі санкції не можуть розглядатися кредитором як спосіб отримання доходів, що є більш вигідним порівняно з надходженнями від належно виконаних господарських зобов`язань.

Якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо боржника, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання боржником певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати своїм працівникам та іншим кредиторам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами боржника та кредитора (подібний висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 902/417/18).

Вирішуючи питання про зменшення розміру пені та штрафу, які підлягають стягненню зі сторони, яка порушила зобов`язання, суд повинен з`ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки перед розміром збитків, а також об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов`язань, причини неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення у виконанні зобов`язання, невідповідності розміру пені наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків. Майновий стан сторін та соціальна значущість підприємства мають значення для вирішення питання про зменшення неустойки.

При цьому, ні у зазначеній нормі, ні в чинному законодавстві України не міститься переліку виняткових випадків (обставин, які мають істотне значення), за наявності яких господарським судом може бути зменшено неустойку, тому вирішення цього питання покладається безпосередньо на суд, який розглядає відповідне питання з урахуванням всіх конкретних обставин справи в їх сукупності (подібний висновок міститься у п. 67 постанови Верховного Суду від 16.03.2021 у справі № 922/266/20).

У постанові Верховного Суду від 04.04.2018 у справі № 367/7401/14-ц міститься висновок, що у вказаній статті не передбачено вимог щодо обов`язкової наявності одночасно двох умов, а тому достатнім для зменшення неустойки може бути наявність однієї з них.

Зменшення неустойки (штрафу, пені) є протидією необґрунтованого збагачення однією з сторін за рахунок іншої; відповідає цивільно-правовим принципам рівності і балансу інтересів сторін; право на зменшення штрафу направлене на захист слабшої сторони договору, яка в силу зацікавленості в укладенні договору, монополістичного положення контрагенту на ринку, відсутності часу чи інших причин не має можливості оскаржити включення в договір завищених санкцій.

На підставі ч. 3 ст. 551 ЦК України, ч. 1 ст. 233 Господарського кодексу України, а також виходячи з принципів добросовісності, розумності, справедливості та пропорційності, суд, в тому числі, і з власної ініціативи, може зменшити розмір неустойки (штрафу, пені) до її розумного розміру (аналогічний висновок міститься у постановах Верховного Суду від 13.07.2022 у справі № 925/577/21, від 28.06.2022 у справі №902/653/21).

За наведеного та враховуючи майновий стан сторін, загальновідому та нормативно врегульовану інформацію відносно існування на території України надзвичайних (форс-мажорних) обставин, а саме введення воєнного стану, що неодмінно впливає на спроможність своєчасного ведення розрахунків та обмежує безперешкодне провадження господарської діяльності, зокрема з ремонту доріг з огляду на ці обставини, а також те, що частина пені нарахована саме за період з 24.02.2022 по 21.10.2022, тобто після введення воєнного стану, крім того до стягнення з відповідача нараховано 40298,65 грн інфляційних втрат та 31453,15 грн 15 % річних, керуючись засадами цивільного законодавства, завданням та засадами господарського судочинства, беручи до уваги визнання відповідачем розміру основної заборгованості, зважаючи на заперечення позивача, суд дійшов висновку про зменшення розміру пені та штрафу на 50%, що буде оптимальним балансом інтересів сторін у спорі та таким, що запобігатиме настанню негативних наслідків для сторін.

Таким чином, до стягнення з відповідача на користь позивача підлягає 33602,64 грн пені та 15803,14 грн штрафу.

Розглядаючи клопотання відповідача про зменшення нарахованих йому 15% річних, суд виходить із того, що одним із завдань передбачених ст. 625 ЦК України санкцій за порушення грошового зобов`язання є стимулювання належного виконання договірних зобов`язань. При цьому надмірне зменшення розміру відсотків річних фактично нівелює мету існування даної санкції як виду відповідальності за порушення грошового зобов`язання, що, у свою чергу, може розцінюватися як спосіб уникнення відповідальності та призведе до порушення балансу інтересів сторін.

Стосовно посилання відповідача на те, що з огляду на умови договору сторони встановили у договорі процентну ставку річних на рівні 15% та збільшили період нарахування пені та строк позовної давності для вимог про стягнення штрафних санкцій, тобто суттєво збільшили встановлену законодавством відповідальність за порушення грошового зобов`язання, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 627 ЦК України при укладенні договору сторони є вільними у виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості, що визначено чинним законодавством.

На кожну із сторін, яка підписує договір, покладається обов`язок узгодження спірних питань, які виникають під час укладення договору, до моменту його підписання, та самостійного аналізу можливих негативних наслідків при підписанні такого договору, а також кожна сторона не позбавлена права відмовитись від підписання договору, якщо його умови чи частина суперечить інтересам сторони або нормам чинного законодавства (постанова Верховного Суду від 19.03.2021 у справі №904/2073/19).

Таким чином, відповідач за власним волевиявленням, уклавши договір поставки, погодився з вказаними умовами договору.

Враховуючи вказане вище, суд зазначає, що стягуваний з відповідача розмір 15% річних у сумі 31453,15 грн не є занадто великим порівняно до розміру основного зобов`язання, яке тривалий час не виконувалося відповідачем, та/або несправедливим, коли наслідки невиконання боржником зобов`язання є більш вигідні для кредитора, ніж належне виконання такого зобов`язання, у зв`язку з чим, враховуючи інтереси обох сторін у справі, відсутні підстави для зменшення нарахованих відповідачу 15% річних.

Відповідно до ч.1 ст.130 ГПК України та ч.3 ст.7 Закону України "Про судовий збір" у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

Враховуючи наведені норми законодавства та визнання відповідачем позову в частині основного боргу у розмірі 316062,70 грн, слід повернути позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову за позовну вимогу у вказаному розмірі, тобто 2370,47 грн судового збору.

Решта судового збору, сплаченого при поданні позову, відповідно до ст. 129 ГПК України покладається на відповідача.

Стосовно вимоги про стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу у розмірі 48662,60 грн суд зазначає наступне.

Частиною першою статті 123 Господарського процесуального кодексу України передбачено що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, в тому числі, витрати на професійну правничу допомогу (частина третя статті 123 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно з ч.8 ст.129 ГПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Матеріали справи свідчать про те, що правова допомога ТОВ "Житомирський щебзавод" у цій справі надавалась адвокатом Чернишем М.В., який діяв на підставі довіреності №01-09/22 від 01.09.2022 (а.с.63).

Суд встановив, що між адвокатом Чернишем М.В. (адвокат) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Житомирський щебзавод" (замовник) 01.09.2022 було укладено договір про надання адвокатських послуг, відповідно до п.1.1 якого замовник доручив, а адвокат взяв на себе обов`язок надати правову допомогу, адвокатські послуги та виконати роботи в обсязі та на умовах, передбачених цим договором (а.с.72).

За умовами п.5.1 договір вступає в силу з моменту його підписання обома сторонами і діє до повного виконання сторонами своїх обов`язків по ньому.

Згідно з додатком до договору від 17.10.2022 сторони погодили, зокрема, що вартість послуг за аналіз, підготовку процесуальних документів, збір доказів та супроводження господарської справи за позовом ТОВ "Житомирський щебзавод" до ПрАТ "Житомирське шляхово-будівельне управління №19" про стягнення 486626,04 грн встановлюється у вигляді гонорару у розмірі 48662,60 грн, що становить 10% ціни позову. Оплата здійснюється після набрання рішенням суду першої інстанції законної сили (а.с.71).

Відповідно до акту здачі-приймання наданих адвокатських послуг від 26.12.2022 адвокат виконав та передав замовнику наступні послуги:

- комплексну підготовку документів по господарській справі №906/984/22 за позовом ТОВ "Житомирський щебзавод" до ПрАТ "Житомирське шляхово-будівельне управління №19" про стягнення 486626,04 грн;

- надання правових консультацій та пропозицій, надання правової допомоги до остаточного прийняття рішення Господарським судом Житомирської області.

Адвокатський гонорар за надані послуги становить 48662,60 грн (а.с.73).

Відповідно до частин першої і другої статті 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина третя статті 126 ГПК України).

Відповідно до ч.4 ст.126 ГПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Отже, для включення всієї суми гонорару у відшкодування за рахунок відповідача, згідно до положень ст.126 ГПК України, має бути встановлено, що за цих обставин справи такі витрати були необхідними, тобто виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а розмір цих витрат є розумним та виправданим.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за к л о п о т а н н я м іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 126 ГПК України).

Відповідно до ч.5 ст.129 ГПК України, під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Тобто, під час вирішення питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу суд також може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею витрат на правову допомогу повністю або частково, керуючись критеріями, що визначені частинами 5-7, 9 статті 129 ГПК України.

За вказаного суд враховує, що відповідач у клопотанні 02.02.2023 просить зменшити суму заявлених витрат позивача на професійну правничу допомогу до 6000,00 грн. Вважає неспіврозмірними та достатньо завищеними заявлені витрати позивача на професійну правничу допомогу порівняно з предметом позову та складністю справи, такими, що не відповідають критерію реальності адвокатських витрат та критерію розумності їхнього розміру.

Представник відповідача у засіданні суду зазначив, що відсутня можливість надати оцінку щодо необхідності надання конкретних послуг, у зв`язку з відсутністю їх детального розрахунку. Вказав, що позовна заява підписана директором відповідача, ця справа не є складною, відповідачем визнано суму основного боргу, тому адвокатом не було витрачено значного обсягу часу та зусиль для підготовки відповідних документів для подання до суду.

Представник відповідача зсилався на практику Європейського суду з прав людини, зокрема, на:

- рішення у справі East/West Alliance Limited" проти України", відповідно до якого заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим;

- рішення у справі "Лавентс проти Латвії", у якому зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Представник позивача у засіданні суду вказував на те, що розмір гонорару адвоката встановлений сторонами договору у фіксованому розмірі та становить 10% від розміру заявлених позовних вимог, а також не залежить від обсягу послуг та часу витраченого представником позивача, а тому є визначеним.

Крім того, пояснив, що надавав позивачу послуги з досудового врегулювання спору між сторонами в частині підготовки вимоги до відповідача про погашення заборгованості, а також послуги щодо підготовки та подачі до суду позовної заяви.

Разом з тим, судом встановлено, що вимога про погашення заборгованості від 21.09.2022 вих.№245 та позовна заява від 28.10.2022 підписані безпосередньо керівником позивача та до укладення договору про надання адвокатських послуг від 01.09.2022. Крім того, послуга з підготовки вимоги про погашення заборгованості надана позивачу в межах досудового вирішення спору між сторонами, не була необхідною для вирішення спору та не відноситься до витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Крім того, суд звертає увагу на те, що ціна позову не є визначальною при встановленні розміру судових витрат, оскільки для визначення їх обґрунтованого розміру підлягають оцінці також складність справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, відповідність критерію реальності адвокатських витрат та критерію розумності їхнього розміру.

Суд вважає за необхідне зазначити, що даний спір не відноситься до категорії складних справ, які потребують додаткового вивчення судової практики, опрацювання значного обсягу доказової бази, у позивача в наявності були всі документи, необхідні для звернення до суду з позовом, тому від адвоката не вимагалося додаткових дій щодо їх збирання (витребування) та значного обсягу часу та зусиль для підготовки відповідних документів до суду.

Відповідно до ст.30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Слід зазначити, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та є неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку що заявлені витрати позивача на правничу допомогу порівняно з предметом спору та складністю справи є неспіврозмірними та завищеними, не відповідають критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності) та критерію розумності їхнього розміру, такі витрати неспіврозмірні із виконаною роботою.

Враховуючи вищенаведене, з огляду на заперечення відповідача та подане клопотання про зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, суд вважає, що розумними, справедливими, а також пропорційними до предмета спору та складності справи, є витрати позивача на професійну правничу допомогу в розмірі 20000,00 грн, у зв`язку з чим саме вказана сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Керуючись статтями 2, 73-79, 86, 123, 129, 191, 233, 236-238, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Зменшити на 50% розмір штрафних санкцій - пені до 33602,64 грн, штрафу до 15803,14 грн.

3. Стягнути з Приватного акціонерного товариства "Житомирське шляхово-будівельне управління №19" (10025, м.Житомир, вул. Корольова, 21-Б, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Житомирський щебзавод" (12411, Житомирська область, Житомирський район, с.Березівка, вул. Комплекс будівель та споруд №1, ):

- 316062,70 грн основного боргу;

- 33602,64 грн пені;

- 15803,14 грн штрафу;

- 40298,65 грн інфляційних втрат;

- 31453,15 грн 15% річних;

- 20000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу;

- 4928,92 грн судового збору.

4. У стягненні 33602,63 грн пені та 15803,13 грн штрафу відмовити.

5. Повернути Товариству з обмеженою відповідальністю "Житомирський щебзавод" (12411, Житомирська область, Житомирський район, с.Березівка, вул. Комплекс будівель та споруд №1, ) з Державного бюджету України 2370,47 грн судового збору, сплаченого згідно з платіжним дорученням №345 від 27.10.2022.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено: 28.04.23

Суддя Вельмакіна Т.М.

1 - справу;

2,3 - сторонам (htr/) - ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

- ІНФОРМАЦІЯ_2