УХВАЛА

м. Київ

01.05.2023Справа № 910/4867/23
Господарський суд міста Києва у складі судді Грєхової О.А., за участю секретаря судового засідання Коверги П.П., розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали господарської справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Автопроммаркет"

до Акціонерного товариства "Українська залізниця"

про стягнення заборгованості по Договору поставки в розмірі 866 037,60 грн.

Представники учасників судового процесу: згідно протоколу судового засідання.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Автопроммаркет» звернулось до Господарського суду міста Києва із позовними вимогами до Акціонерного товариства "Українська залізниця" про стягнення заборгованості по Договору поставки в розмірі 866 037,60 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані порушенням відповідачем зобов`язань за Договором № П/НХ20 1556/НЮ, в частині здійснення розрахунків.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 30.03.2023 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, постановлено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 01.05.2023.

03.04.2023 представником відповідача подано клопотання про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції.

17.04.2023 представником відповідача подано відзив на позовну заяву, у якому відповідач, зокрема зазначає про наявність підстав для закриття провадження у справі на підставі п. 3 ч. 1 ст. 231 ГПК України.

У судове засідання 01.05.2023 представники сторін з`явились.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, суд дійшов висновку про необхідність закриття провадження у справі, з огляду на наступне.

Закриття провадження у справі є формою закінчення розгляду господарської справи без прийняття судового рішення у зв`язку з виявленням після порушення провадження у справі обставин, з якими закон пов`язує неможливість судового розгляду справи.

Перелік підстав закриття провадження у справі визначений у статті 231 Господарського процесуального кодексу України, є вичерпним та розширеному тлумаченню не підлягає.

Положеннями пункту 3 частини 1 статті 231 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд закриває провадження у справі, якщо суд встановить обставини, які є підставою для відмови у відкритті провадження у справі відповідно до пунктів 2, 4, 5 частини першої статті 175 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною другою статті 175 цього Кодексу.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 175 Господарського процесуального кодексу України підставою для закриття провадження у справі є таке, що набрало законної сили, рішення чи ухвала суду про закриття провадження у справі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами.

З системного аналізу положень зазначених норм вбачається, що закриття провадження у справі на підставі пункту 2 частини 1 статті 175 Господарського процесуального кодексу України можливе за умови, якщо рішення господарського суду або іншого органу, який вирішив господарський спір між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав, набрало законної сили, не змінено і не скасовано у відповідній частині в передбаченому законом порядку. За відсутності таких умов заінтересована особа вправі звернутися з позовом до господарського суду на загальних підставах.

При цьому, суд зазначає, що позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто, коли позови повністю збігаються за складом учасників процесу, матеріально-правовими вимогами й обставинами, що обґрунтовують звернення до суду. Нетотожність хоча б одного зі згаданих вище умов не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору на загальних підставах.

Тобто, закриваючи провадження у справі на підставі пункту 3 частини 1 статті 231 Господарського процесуального кодексу України, суд має встановити наявність рішення господарського суду або іншого органу, прийнятого у справі: між тими ж сторонами; про той же предмет; з тих же підстав.

Передбачені нормами статей 15, 16 Цивільного кодексу України способи захисту порушеного права або охоронюваного законом інтересу мають бути спрямовані на відновлення прав та інтересів позивачів.

Враховуючи вказане положення слід вважати, що позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається з двох елементів: предмету і підстави позову.

Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення.

Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Отже, підстави позову - це фактичні та юридичні обставини спору, які обґрунтовують можливість подання такого позову, тобто факти, які відповідно до норм матеріального права вказують на наявність (відсутність) між позивачем та відповідачем спірних правовідносин.

Зі змісту позовної заяви, яка є предметом розгляду у даній справі вбачається, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Автопроммаркет» звернулося з позовом до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заборгованості у розмірі 866 037,60 грн. за поставлений за Договором № П/НХ20 1556/НЮ від 24.12.2020 товар.

В обґрунтування підстав позову позивач посилається на те, що він поставив, а відповідач прийняв товар на загальну суму 866 037,60 грн., що підтверджується видатковими накладними №59 від 30.12.2020 на суму 250 200,00 грн., №60 від 30.12.2020 на суму 212 310,00 грн., №61 від 30.12.2020 на суму 155 190,00 грн., №62 від 30.12.2020 на суму 248 337,60 грн., та товарно-транспортними накладними №Р59 від 30.12.2020, №Р60 від 30.12.2020, №Р61 від 30.12.2020, Р62 від 30.12.2020.

Також позивачем було виставлено відповідачу рахунку на оплату по замовленню №40 від 30.12.2020 на суму 250 200,00 грн., №41 від 30.12.2020 на суму 212 310,00 грн., №42 від 30.12.2020 на суму 155 190,00 грн., №43 від 30.12.2020 на суму 248 337,60 грн.

Пунктом 4.2 Договору погоджено умови розрахунків, відповідно до яких покупець здійснює оплату за поставлений товар після його поставки покупцю, при умові надання постачальником рахунку-фактури, документів якості на поставлений товар, протягом 45 банківських днів з дати реєстрації постачальником податкової накладної на кожну партію товару.

Позивач зазначає, що на сьогоднішній день у нього відсутня можливість розблокувати реєстрацію податкових накладних у встановлений законом спосіб, а відповідно і отримати за поставлений товар грошові кошти.

Натомість, як встановлено судом, в провадженні Господарського суду міста Києва перебувала справа № 910/3372/22 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Автопроммаркет" до Акціонерного товариства "Українська залізниця" про стягнення заборгованості за неналежне виконання зобов`язань за Договором №П/НХ-201556/НЮ від 24.12.2020 у розмірі 959 364,42 грн., яка складалася з 866 037,60 грн. - сума основного боргу, 92 406,21 грн. - інфляційні втрати та 920,1 грн. - 0,1% річних.

Предметом позову у справі № 910/3372/22, зокрема було стягнення заборгованості у розмірі 866 037,60 грн. за поставлений за Договором № П/НХ20 1556/НЮ від 24.12.2020 товар згідно видаткових накладних №59 від 30.12.2020 на суму 250 200,00 грн., №60 від 30.12.2020 на суму 212 310,00 грн., №61 від 30.12.2020 на суму 155 190,00 грн., №62 від 30.12.2020 на суму 248 337,60 грн., та товарно-транспортних накладних №Р59 від 30.12.2020, №Р60 від 30.12.2020, №Р61 від 30.12.2020, Р62 від 30.12.2020.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 28.09.2022 у задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "Автопроммаркет" до Акціонерного товариства "Українська залізниця" про стягнення 866 037,60 грн. відмовлено.

В даному рішенні господарський суд дійшов висновку, що позивачем не додано до матеріалів справи належних та допустимих доказів реєстрації податкових накладних на кожну партію товару, а отже в силу приписів п. 4.2 Договору, строк оплати за поставлений товар є таким, що не настав.

Зі змісту судового рішення у справі №910/3372/22 вбачається, що судом надано правову оцінку обставинам (підставам), зазначеним у позовній заяві у даній справі та наявності підстав для стягнення заборгованості за поставлений за Договором № П/НХ20 1556/НЮ від 24.12.2020 товар враховуючи ті самі підстави позову, які позивачем також було визначено у даній справі, зокрема з урахуванням відсутності реєстрації податкових накладних.

Таким чином, проаналізувавши зміст позовної заяви, яка є предметом розгляду у даній справі та зміст позовної заяви, яка була предметом розгляду у справі №910/3372/22, суд приходить до висновку про те, що склад сторін, предмет та підстави позову у даній справі та у справі №910/3372/22 є тотожними, при цьому рішення Господарського суду міста Києва від 28.09.2022 у справі №910/3372/22 є таким, що набрало законної сили.

При цьому, суд зауважує, що доводи позивача про те, що підстави позову є іншими з посиланням на інші обставини, не знаходять свого правового обґрунтування, оскільки не вважаються зміною підстав позову доповнення його новими обставинами при збереженні в ньому первісних обставин та зміна посилання на норми матеріального та процесуального права (пункт 7.43. постанови Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2019 у справі N 924/1473/15 (провадження N 12-15гс19)).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.04.2018 у справі N 9901/433/18 зазначено, що при зміні однієї альтернативної позовної вимоги іншою, або при виділенні з позову, який вже заявлено, частини позовних вимог в окремий позов, тотожність предмета позову зберігається.

Отже, для встановлення тотожності підстав позову визначальне значення має коло обставин та фактів, якими позивач обґрунтовує свої позовні вимоги та не є зміною підстав позову викладення одних і тих же обставин, але в іншій стилістичній формі або із зазначенням обставин, які були відомі заявникові під час подання ним первісної заяви, але були названі ним інакше

Таким чином, інший словесний виклад правових обґрунтувань вимог, заявлених на розгляд суду, не змінює правової природи таких вимог, їх предмет та підстави в цілому, що свідчить про те, що фактично позивач у межах цієї справи просить суд повторно переглянути питання щодо стягнення заборгованості у розмірі 866 037,60 грн. за поставлений за Договором № П/НХ20 1556/НЮ від 24.12.2020 товар згідно видаткових накладних №59 від 30.12.2020 на суму 250 200,00 грн., №60 від 30.12.2020 на суму 212 310,00 грн., №61 від 30.12.2020 на суму 155 190,00 грн., №62 від 30.12.2020 на суму 248 337,60 грн., та товарно-транспортних накладних №Р59 від 30.12.2020, №Р60 від 30.12.2020, №Р61 від 30.12.2020, Р62 від 30.12.2020, яке отримало своє остаточне вирішення в межах розгляду справи № 910/3372/22.

Суд зауважує, що неможливість повторного розгляду справи за наявності рішення суду в тотожній справі, яке набрало законної сили, ґрунтується на правових наслідках дії законної сили судового рішення. Після набрання рішенням законної сили позивач не може знову заявляти в суді ті ж позовні вимоги з тих самих підстав. У разі ж незгоди із вирішенням судом позовних вимог у справі № 910/3372/22 позивач мав право оскаржити судове рішення у цій справі в апеляційному та касаційному порядках. Водночас, рішення у справі № 910/3372/22 не було предметом оскарження позивачем ані в апеляційному, ані в касаційному порядках.

Водночас, суд також враховує, що позивачем у відповідності до приписів п. 10 ч. 3 ст. 162 ГПК України не надано підтвердження про те, що ним не подано іншого позову (позовів) до цього самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав, а навпаки зазначено у позовній заяві про наявність рішення між тими ж сторонами з тим самим предметом та з тих самих підстав.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Положеннями статті 18 Господарського процесуального кодексу України, яка кореспондується зі статтею 326 цього кодексу встановлено, що судові рішення, які набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що рішення суду з будь-якої справи, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів (рішення Суду у справах: SovtransavtoHolding v. Ukraine, no. 48553/99, § 77, від 25 липня 2002 року; Ukraine-Tyumen v. Ukraine, no. 22603/02, §§ 42 та 60, від 22 листопада 2007 року) (пункт 4 Інформаційного листа Вищого господарського суду України "Про Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та юрисдикцію Європейського суду з прав людини" від 18 листопада 2003 року №01-8/1427).

Відповідно до пунктів 33, 34 рішення Європейського суду з прав людини від 19 лютого 2009 року у справі "Христов проти України" одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів (справа "Брумареску проти Румунії", п. 61).

Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу resjudicata, тобто поваги до остаточного рішення суду. Згідно з цим принципом жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі.

Враховуючи вказані вище положення суд зазначає, що подання позивачем нового позову між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав, з яких прийнято рішення у справі №910/3372/22, яке набрало законної сили, фактично свідчить про намагання добитися повторного розгляду справи та нового її вирішення, що не відповідає принципу юридичної визначеності та суперечить положенням пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Отже, з урахуванням викладеного, суд вбачає наявність правових підстав для закриття провадження у справі №910/4867/23, з огляду на встановлення під час розгляду даної справи існування рішенням суду у справі №910/3372/22, яке набрало законної сили, між тими самими сторонами, про той самий предмет, з наданням правової оцінки у такому рішенні обставинам та підставам позову, заявленим у даній справі.

Таким чином, оскільки є таке, що набрало законної сили, рішення між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, суд дійшов висновку про закриття провадження у справі №910/4867/23 на підставі пункту 3 частини першої статті 231 ГПК України.

Відтак, оскільки судом встановлено обставини, які є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, з огляду на приписи п. 2 ч. 1 ст. 175 ГПК України, у зв`язку з ухваленням у справі № 910/3372/22 рішення між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, провадження у справі № 910/4867/23 підлягає закриттю.

Керуючись ст. ст. 231, 234 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

УХВАЛИВ:

Провадження у справі № 910/4867/23 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Автопроммаркет» до Акціонерного товариства "Українська залізниця" про стягнення заборгованості по Договору поставки в розмірі 866 037,60 грн. закрити.

Згідно з ч. 1 ст. 235 Господарського процесуального кодексу України дана ухвала набирає законної сили негайно після її оголошення та може бути оскаржена в апеляційному порядку до Північного апеляційного господарського суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів з дня її складення повного тексту.

Повний текст ухвали складено: 02.05.2023

Суддя О.А. Грєхова