ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" квітня 2023 р. м. Рівне Справа № 910/18376/20(918/961/22)

Господарський суд Рівненської області у складі головуючий суддя Торчинюк В.Г., при секретарі судового засідання Гупалюк О.О. розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи

за позовом: Арбітражний керуючий Григор`єв Валерій Васильович, боржника Товариства з обмеженою відповідальністю "АПОГЕЙ"

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Артфінброк"

третя особа яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача: Товариство з обмеженою відповідальністю "Кредіт Інвестмент Груп"

третя особа яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача: Товариство з обмеженою відповідальністю "Кредитна установа "Інвестиційна"

про визнання недійсним договору

В засіданні приймали участь:

від відповідача: Щербак Євген Миколайович (поза межами залу)

арбітражний керуючий: Григор`єв Валерій Васильович (в залі суду) - посвідчення № 1101 від 22 березня 2019 року;

від третя особа: БІЛОУС ТЕТЯНА АНАТОЛІЇВНА (поза межами залу).

Описова частина:

15 листопада 2022 року Арбітражний керуючий Григор`єв Валерій Васильович, боржника Товариства з обмеженою відповідальністю "АПОГЕЙ" до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Артфінброк", третя особа яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача: Товариство з обмеженою відповідальністю "Кредіт Інвестмент Груп", третя особа яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача: Товариство з обмеженою відповідальністю "Кредитна установа "Інвестиційна" про визнання недійсним договору.

22 листопада 2022 року ухвалою суду прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі 910/18376/20(918/961/22) за позовною Арбітражного керуючого Григор`єв Валерій Васильович, боржника Товариства з обмеженою відповідальністю "АПОГЕЙ" до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Артфінброк", третя особа яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача: Товариство з обмеженою відповідальністю "Кредіт Інвестмент Груп", третя особа яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача: Товариство з обмеженою відповідальністю "Кредитна установа "Інвестиційна" про визнання недійсним договору. Справу розглядати за правилами загального позовного провадження. Підготовче засідання у справі призначено на 20 грудня 2022 року на 11:00 год.

20 грудня 2022 року через відділ канцелярії ТОВ "АПОГЕЙ" подано відзив на позовну заяву, в якому зазначає про безпідставність позову, просить суд в його задоволенні відмовити.

Ухвалою суду від 20 грудня 2022 року відкладено підготовче засідання на 17 січня 2023 року.

17 січня 2023 року через відділ канцелярії представник Товариства з обмеженою відповідальністю "Кредитна установа "Інвестиційна" письмові пояснення, в яких просив суд в задоволенні заяви розпорядника майна Товариства з обмеженою відповідальністю "АПОГЕЙ" Григор`єва Валерія Васильовича про визнання недійсним договору № 2-22/02 від 22 лютого 2021 року про відступлення права вимоги грошових зобов`язань за попередніми договорами, укладеного між ТОВ "АПОГЕЙ" та ТОВ "ФК "Артфінброк" відмовити.

Ухвалою суду від 17 січня 2023 року відкладено підготовче засідання на 31 січня 2023 року.

31 січня 2023 року через відділ канцелярії та документального забезпечення суду арбітражний керуючий подав додаткові пояснення, в яких просить суд долучити дані додаткові пояснення та копію звіту за результатами проведення аналізу Фінансово-господарської діяльності неплатоспроможного підприємства ТОВ "Апогей", в тому числі про вплив на платоспроможність підприємства укладення Договору № 01-22/02 від 22 лютого 2021 року та Договору № 02-22/02 від 22 лютого 2021 року з ТОВ "Фінансова компанія "Артфінброк" до матеріалів справи та врахувати їх при вирішенні заявленого клопотання.

Щодо поданого звіту за результатами проведення аналізу Фінансово-господарської діяльності неплатоспроможного підприємства ТОВ "Апогей", слід зазначити наступне.

У відповідності до частини 2 статті 164 ГПК України позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (якщо подаються письмові чи електронні докази позивач може додати до позовної заяви копії відповідних доказів).

Як свідчать матеріали справи, зазначений звіт, позивачем до позовної заяви долучений не був, хоча це був обов`язок позивача, визначений ГПК України.

Згідно частини 1 статті 119 ГПК України, суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Вбачається, що позивачем не подано клопотання, в якому останній просив суд поновити процесуальні строки щодо подання нових доказів, а також із зазначенням поважних причин, які не давали змоги останньому долучити такий доказ разом із позовною заявою.

Враховуючи усе зазначене вище, суд долучає до матеріалів справи долучені позивачем документи, а саме звіт за результатами проведення аналізу Фінансово-господарської діяльності неплатоспроможного підприємства ТОВ "Апогей", однак не враховуватиме такий, при прийнятті рішення.

Ухвалою суду від 31 січня 2023 року відкладено підготовче засідання на 21 лютого 2023 року.

Ухвалою суду від 21 лютого 2023 року відкладено розгляд справи на 07 березня 2023 року.

06 березня 2023 року через відділ канцелярії та документального забезпечення суду уповноважений представник Товариства з обмеженою відповідальністю "АПОГЕЙ" подав заперечення щодо звіту від 27 січня 2023 року за замовлення Григорєва В.В.

Ухвалою суду від 07 березня 2023 року закрито підготовче провадження у справі № 910/18376/20(918/875/22), призначено справу до судового розгляду по суті на 28 березня 2023 року.

Ухвалою суду від 28 березня 2023 року відкладено розгляд справи на 11 квітня 2023 року.

У судовому засіданні 11 квітня 2023 року арбітражний керуючий просив суд позов задоволити в повному обсязі з підстав зазначених у позовній заяві, в свою чергу відповідач проти позову заперечив, наголошував на його безпідставності, треті особи надали суду письмові пояснення.

Заслухавши представників сторін та учасників справи, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог виходячи з наступного.

Мотивувальна частина:

22 лютого 2021 року між ТОВ "Апогей" та ТОВ "Фінансова компанія "Артфінброк" було укладено договір № 2-22/02 про відступлення права вимоги грошових зобов`язань за попередніми договорами.

Згідно умов вказаного договору ТОВ "Апогей" було передано (відступлено) в повному обсязі ТОВ "Фінансова компанія "Артфінброк" свої права за попереднім договором № 02/12/2019 про порядок здійснення договору цесії від 03 грудня 2019 року укладеного між ТОВ "Кредіт Інвестмент Груп" та ТОВ "Апогей" заборгованість за яким становить 17 560 764, 20 грн, попереднім договором про відступлення права вимоги та майнових прав за кредитними договорами, забезпечення та кредитної заборгованості від 17 січня 2020 року укладеного між ТОВ "Кредіт Інвестмент Груп" та ТОВ "Апогей" заборгованість за яким становить 98 121 000, 00 грн., попереднім договором № 03/06/2020 про порядок здійснення договору цесії (відступлення права вимоги) від 03 червня 2020 року укладеного між ТОВ "Кредіт Інвестмент Груп" та ТОВ "Апогей" заборгованість за яким становить 98 472 987, 81 грн., а ТОВ "Фінансова компанія "Артфінброк" набуло відповідні права та зобов`язалося сплатній ТОВ "Апогей" за відступлення права вимоги ціну договору в порядку та строки, встановлені Договором.

Відповідно до п. 2.2. Договору право вимоги до боржника (ТОВ "Кредіт Інвестмент Груп"), що передається (відступається) становить в загальному розмірі 214 154 752, 00 (двісті чотирнадцять мільйонів сто п`ятдесят чотири тисячі сімсот п`ятдесят дві грн. 00 коп).

Відповідно до п 4.1. Договору сторони дійшли згоди, що ціна договору складає 1 000 000, 00 (один мільйон) грн.

Із зазначеного вище вбачається, за умовами оспорюваного договору актив ТОВ "Апогей" вартістю 214 154 752, 00 (двісті чотирнадцять мільйонів сто п`ятдесят чотири тисячі сімсот п`ятдесят дві гри., 00 коп.) було відступлено за 1 000 000, 00 (один мільйон) гри.

З матеріалів справи, судом встановлено, ухвалою Господарського суду Рівненської області від 23 березня 2021 року відкрито провадження у справі № 910/18376/20 про визнання банкрутом ТОВ "Апогей". Введено процедуру розпорядження майном. Розпорядником майна призначено арбітражного керуючого Гуцал Тамару Михайлівну.

Ухвалою суду від 01 лютого 2022 року розпорядником майна ТОВ "Апогей" призначено арбітражного керуючого Григор`єва Валерія Васильовича (Свідоцтво Міністерства юстиції України про право на здійснення діяльності арбітражного керуючого (розпорядника майна, керуючого санацією, ліквідатора) № 310 від 12 березня 2013, адреса: вул. Коперника, 36, м. Луцьк, 43010).

На переконання Арбітражного керуючого Григор`єва В.В. укладений 22 лютого 2021 року між ТОВ "Апогей" та ТОВ "Фінансова компанія "Артфінброк" договір №2-22/02 про відступлення права, є таким, що порушує права боржника (ТОВ "Апогей") та укладений у підозрілий період та завдав збитків боржнику, а тому такий договір слід визнати недійним.

Враховуючи обставини справи, судом враховуються наступні норми права.

Частиною 1 ст. 42 Кодексу України з процедур банкрутства встановлено, що правочини вчинені боржником після відкриття провадження у справі про банкрутство або протягом трьох років, що передує відкриттю провадження у справі про банкрутство, можуть бути визнані недійсними господарським судом в межах провадження у справі про банкрутство за заявою арбітражного керуючого або кредитора, якщо вони завдали збитків боржнику або кредиторам, з таких підстав: боржник виконав майнові зобов`язання раніше встановленого строку; боржник до відкриття провадження у справі про банкрутство взяв на себе зобов`язання, внаслідок чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов`язань перед іншими кредиторами повністю або частково стало неможливим; боржник здійснив відчуження або придбав майно за цінами, відповідно нижчими або вищими від ринкових, за умови що в момент прийняття зобов`язання або внаслідок його виконання майна боржника було (стало) недостатньо для задоволення вимог кредиторів; боржник оплатив кредитору або прийняв майно в рахунок виконання грошових вимог у день, коли сума вимог кредиторів до боржника перевищувала вартість майна; боржник узяв на себе заставні зобов`язання для забезпечення виконання грошових вимог.

Матеріалами справи стверджено, в даному випадку наявні дві з наведених в КУзПБ підстави, зокрема боржник взяв на себе зобов`язання передати актив в сумі 214 154 752, 00 грн. за ціною 1 000 000, 00 гри., що становить 0,47% від його вартості та таким чином боржник здійснив відчуження активів за піною очевидно нижче ринкової, що призвело до подальшої неспроможності вчасно розрахуватися із кредиторами.

Відповідно до ст. 236 ГПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Суд констатує, із наданого відповідачем відзиву на позовну заяву, не вбачається та не надано жодних доказів та не вказано мотивів для укладення спірного договору які б обґрунтували його укладення з позитивної для боржника сторони у фінансовому питанні та питанні його подальшої вигоди від укладення такого правочину та подальшої платоспроможності.

Таким чином, ст. 42 КУзПБ регулює відносини, що виникли між боржником, кредитором та іншими особами з приводу дій боржника щодо розпорядження своїм майном, вчинені в так званий "підозрілий" період до відкриття провадження у справі про банкрутство або після відкриття провадження у справі про банкрутство. Вказана стаття визначає підстави оспорювання майнових дій боржника з метою забезпечення зберігання майна в інтересах кредиторів або повернення майна боржника, у разі його вибуття, до ліквідаційної маси.

Особа, яка є боржником перед своїми контрагентами повинна утримуватись від дій, які безпідставно або сумнівно зменшують розмір її активів. У період трьох років (згідно КУзПБ), що передували відкриттю процедури банкрутства або після відкриття справи про банкрутство дії щодо будь-якого вилучення (відчуження) боржником своїх майнових активів є підозрілими і можуть становити втручання у право власності кредиторів, відтак відчуження майна боржником повинно здійснюватися з огляду на права кредиторів щодо забезпечення їх вимог активами боржника, а неврахування інтересів кредиторів у такому випадку є зловживанням з боку боржника своїми правами щодо розпорядження майном як власника, за умови, що відчуження майна призводить завідомо до зменшення обсягу платоспроможності боржника і наносить шкоду кредиторам.

Оскільки, період часу з моменту виникнення грошового зобов`язання у боржника у тому числі при загрозі неплатоспроможності або при надмірній заборгованості до дня порушення справи про його банкрутство є підозрілим періодом, а правочини (договори, майнові дії) боржника, що вчинені у цей період часу є сумнівними, ст. 42 КУзПБ, встановлено правову презумпцію сумнівності правочинів та майнових дій боржника, що вчинені ним протягом вказаного у Кодексі строку, тому будь-який правочин боржника щодо відчуження ним свого майна може бути визнаний недійсним на підставі наведеної норми, а майнові дії спростовані із застосуванням наслідків передбачених цією нормою.

Вказані вище правові позиції щодо застосування норми права вказана Верховним Судом у постановах від 13.02.2019 у справі № 04/01/5026/1089/2011, від 30.01.2019 у справі № 910/6179/17, від 23.04.2019 у справі № 19/5009/2383/11, від 30.01.2019 у справі № 910/7827/17.

При розгляді спорів в порядку ст. 42 КУзПБ, належить брати до уваги, що дії боржника, щодо безоплатного відчуження майна, відчуження майна за ціною значно нижче ринкової, для цілей не спрямованих на досягнення розумної ділової мети або про прийняття на себе зобов`язання без відповідних майнових дій іншої сторони, або відмова від власних майнових вимог, якщо вони вчинені у підозрілий період, можуть свідчити про намір ухилення від розрахунків із контрагентами та спрямовані на завдання шкоди кредиторам.

Інститут визнання недійсними правочинів боржника у межах справи про банкрутство є універсальним засобом захисту у відносинах неплатоспроможності та частиною єдиного механізму правового регулювання відносин неплатоспроможності, що спрямована на дотримання балансу інтересів не лише осіб які беруть участь у справі про банкрутство, а й осіб, залучених у справу про банкрутство, наприклад, контрагентів боржника. Визнання недійсними правочинів боржника у межах справи про банкрутство спрямоване на досягнення однієї з основних цілей процедури неплатоспроможності - максимально можливе справедливе задоволення вимог кредиторів.

З огляду на сферу регулювання Кодексу України з процедур банкрутства, вони є спеціальними по відношенню до загальних, установлених ЦК підстав для визнання правочинів недійсними, тобто ці норми передбачають додаткові, специфічні підстави для визнання правочинів недійсними, які характерні виключно для правовідносин, що виникають між боржником і кредитором у процесі відновлення платоспроможності боржника чи визнання його банкрутом.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.03.2020 у справі № 910/1405/14.

Правочини, що укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Правочин не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення... Відтак будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину (правочину, що вчинений боржником на шкоду кредиторам). При цьому, та обставина, що правочин із третьою особою, за яким боржник відчужив майно, реально виконаний, не виключає тієї обставини, що він направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника та, відповідно, може бути визнаний недійсним на підставі загальних засад цивільного законодавства (правовий висновок Верховного суду у постанові від 28.11.2019 у справі №910/8357/18.

Боржник, який вчиняє дії, пов`язані із зменшенням його платоспроможності після виникнення у нього зобов`язання діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора. Водночас будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину (постанова Верховного Суду у справі №405/1820/17 від 24.07.2019, №910/8357/18 від 28.11.2019). Особа, яка є боржником перед своїми контрагентами повинна утримуватись від дій, які безпідставно або сумнівно зменшують розмір її активів. Угоди, що укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Угода, що укладається «про людське око», таким критеріям відповідати не може» (правовий висновок постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 20.05.2020 у справі № 922/1903/18; аналогічні за змістом висновки стосовно фраудаторних правочинів висловлено Верховним Судом у постановах від 03.03.2020 у справі № 910/7976/17, від 03.03.2020 у справі № 904/7905/16, від 03.03.2020 у справі № 916/3600/15, від 26.05.2020 у справі № 922/3796/16, від 04.08.2020 у справі № 04/14-10/5026/2337/2011).

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 7 КУзПБ, спори, стороною в яких є боржник, розглядаються господарським судом за правилами, передбаченими Господарським процесуальним кодексом України, з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.

Господарський суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, в межах цієї справи вирішує всі майнові спори, стороною в яких є боржник; спори з позовними вимогами до боржника та щодо його майна; спори про визнання недійсними результатів аукціону; спори про визнання недійсними будь-яких правочинів, укладених боржником; спори про повернення (витребування) майна боржника або відшкодування його вартості відповідно; спори про стягнення заробітної плати; спори про поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника; спори щодо інших вимог до боржника.

Згідно ст. 42 КУзПБ, за результатами розгляду заяви арбітражного керуючого або кредитора про визнання недійсним правочину боржника господарський суд постановляє ухвалу.

Відповідно до ст. 3 ЦК України принципи справедливості, добросовісності та розумності є однією із фундаментальних засад цивільного права, спрямованою, у тому числі, на утвердження у правовій системі України принципу верховенства права. При цьому добросовісність означає прагнення особи сумлінно використовувати цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків, що зокрема підтверджується змістом ч. З ст. 509 цього Кодексу. Отже, законодавець, навівши у тексті ЦК України зазначений принцип, установив у такий спосіб певну межу поведінки учасників цивільних правовідносин, тому кожен із них зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, у тому числі передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам та інтересам інших осіб. Цей принцип не є суто формальним, оскільки його недотримання призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту.

В постанові від 16 січня 2019 року у справі № 521/17654/15-ц Верховним Судом зроблені висновки також про те, аналіз ч. 2 ст. 13 ЦК України дає підстави для висновку, що недобросовісна поведінка особи, яка полягає у вчиненні дій, які можуть у майбутньому порушити права інших осіб, є формою зловживання правом.

Формулювання "зловживання правом" необхідно розуміти, як суперечність, оскільки якщо особа користується власним правом, то його дія дозволена, а якщо вона не дозволена, то саме тому відбувається вихід за межі свого права та дію без права, "injuria". Сутність зловживання правом полягає у вчиненні уповноваженою особою дій, які складають зміст відповідного суб`єктивного цивільного права, недобросовісно, в тому числі всупереч меті такого права.

Термін "зловживання правом" свідчить про те, що ця категорія стосується саме здійснення суб`єктивних цивільних прав, а не виконання обов`язків. Обов`язковою умовою кваліфікації дій особи як зловживання правом є встановлення факту вчинення дій, спрямованих на здійснення належного відповідній особі суб`єктивного цивільного права.

Заборона зловживання правом по суті випливає з якості рівнозваженості, закладеної такою засадою, як юридична рівність учасників цивільних правовідносин. Ця формула виражає втілення в цивільному праві принципів пропорційності, еквівалентності, справедливості під час реалізації суб`єктивних цивільних прав і виконання юридичних обов`язків.

Здійснення суб`єктивних цивільних прав повинно відбуватись у суворій відповідності до принципів правомірності здійснення суб`єктивних цивільних прав, автономії волі, принципів розумності і добросовісності, їх сукупність є обов`язковою для застосування при здійсненні усіх без винятку суб`єктивних цивільних прав.

Ч. 2 ст.203 ЦК України визначає загальні вимоги до волевиявлення учасника правочину, яке повинне відповідати внутрішній волі та бути вільним від факторів, що викривляють уявлення особи про зміст правочину при формуванні її волевиявлення чи створюють хибне бачення існування та змісту волевиявлення. Підстави недійсності правочинів, коли внутрішня воля особи не відповідає правовим наслідкам укладеного правочину, визначено у ст. 229 - 233 ЦК України.

Відповідно до частини першої ст. 232 ЦК України правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним. Довіритель має право вимагати від свого представника та другої сторони солідарного відшкодування збитків та моральної шкоди, що завдані йому у зв`язку із вчиненням правочину внаслідок зловмисної домовленості між ними.

Для визнання правочину недійсним на підставі ст. 232 ЦК України необхідним є встановлення умислу в діях представника: представник усвідомлює, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя та бажає (або свідомо допускає) їх настання, а також наявності домовленості представника однієї сторони з іншою стороною і виникнення через це несприятливих наслідків для довірителя.

Главою 17 ЦК України унормовано правовідносини представництва при здійсненні правочинів. Відповідно до ч. 1 та 3 ст, 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 239 ЦК України правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє.

Юридична особа є учасником цивільних відносин і наділяється цивільною право- і дієздатністю (ст. 2, 80, 91, 92 ЦК України). При цьому особливістю цивільної дієздатності юридичної особи є те, що така особа набуває цивільних прав та обов`язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону. Орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов`язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень. У відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження (ч. 1 та 3 ст. 92 ЦК України).

Таким чином, у відносинах із третіми особами від імені юридичної особи завжди діятиме певна особа, через яку вчиняються юридично значимі дії, а воля цієї особи на вчинення правочину, реалізована нею через волевиявлення від імені юридичної особи, може передбачати настання невигідних для останньої наслідків, бажати чи свідомо допускати їх настання.

Отже, за змістом ч. 1, 3, 4 ст. 92 ЦК України, ч. 1, 2 ст. 89 ГК України, п. 13 ч. 2 ст. 9 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань" орган юридичної особи, який діє одноособово, має повноваження щодо представництва юридичної особи (з можливістю їх обмеження відповідно до установчих документів чи закону), створює, змінює припиняє цивільні права та обов`язки юридичної особи, тому підпадає під поняття представництва, наведене у ст, 237 ЦК України.

При цьому орган юридичної особи, який діє одноособово, усвідомлює факт вчинення правочину всупереч інтересам та волевиявленню юридичної особи, яку представляє, передбачає настання невигідних для останньої наслідків та бажає чи свідомо допускає їх настання.

Ст. 13 ЦК України визначено межі здійснення цивільних прав; цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства; при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині; не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах; при здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства; не допускаються використання цивільних прав з метою неправомірного обмеження конкуренції, зловживання монопольним становищем на ринку, а також недобросовісна конкуренція.

За змістом наведених вище норм матеріального права особи, які виступають від імені юридичної особи, зобов`язані діяти не лише в межах своїх повноважень, але й добросовісно і розумно.

Окрім того, такі правовідносини мають довірчий характер між підприємцем (товариством) і його посадовою особою, протиправна поведінка посадової особи полягає у неналежному та недобросовісному виконанні певних дій, без дотримання меж нормального господарського ризику, з особистою заінтересованістю чи при зловживанні своїм посадовими обов`язками за власним умислом (розсудом), прийнятті очевидно необачних, марнотратних та завідомо корисливих на користь такої посадової особи рішень.

Такі правові висновки викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 жовтня 2019 року по справі № 911/2129/17.

Як стверджено матеріалами справи, за умовами оспорюваного договору актив ТОВ "Апогей" вартістю 214 154 752, 00 (двісті чотирнадцять мільйонів сто п`ятдесят чотири тисячі сімсот п`ятдесят дві грн. 00 коп). було відступлено за 1 000 000, 00 (один мільйон) грн. оспорюваний договір укладався директором ТОВ "Апогей" Конкіним Романом Вікторовичем, який усвідомлював факт вчинення цього оспорюваного договору всупереч інтересам та волевиявленню ТОВ "Апогей" яке представляв, розумів збитковість, невигідність умов та непропорційність для ТОВ "Апогей" оспорюваного договору, та в силу своїх повноважень директора повинен був, передбачати настання невигідних для ТОВ "Апогей" наслідків, проте свідомо допустив їх настання.

Протиправна поведінка посадової особи ТОВ "Апогей" полягає у неналежному, непропорційному та недобросовісному відступленні права вимоги на суму 214 154 752, 00 грн., без дотримання меж нормального господарського ризику, при зловживанні своїм посадовими обов`язками за власним умислом (розсудом), прийнятті очевидно необачних, марнотратних рішень, в результаті яких ТОВ "Апогей" зазнало збитків на суму 213 154 752, 00 грн.

Зокрема, відповідно до частини третьої ст. 92 ЦК України, орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов`язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень. У відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження.

Вказані дії керівництва ТОВ "Апогей" призвели до завдання збитків товариству, а також його неплатоспроможності.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами (ч. 1, 2, 3 ст. 202 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу в спосіб, визначений частиною другою цієї статті.

Відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

За положеннями ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України), і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли би порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (ч. 2 ст. 13 ЦК України).

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2020 року в справі № 761/26815/17 (провадження № 61-16353сво18) зроблено висновок, що "недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-право в а категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим".

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 жовтня 2020 року в справі № 755/17944/18 (провадження № 61- 17511св19) зроблено висновок, що "договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Застосування конструкції "фраудаторності" при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника)».

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10.02.2021 в справі № 754/5841/17 (провадження № 61-17966св19) вказано, що "приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа (особи) "використовувала/використовували право на зло"; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи /осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин)".

Правочином, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним правочином), може бути як односторонній, так і двосторонній чи багатосторонній правочин. Застосування конструкції "фраудаторності" при односторонньому правочинові має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати односторонній правочин як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься те, що внаслідок вчинення одностороннього правочину відбувається унеможливлення звернення стягнення на майно боржника чи зменшується обсяг майна.

Інститут визнання недійсними правочинів боржника у межах справи про банкрутство є універсальним засобом захисту у відносинах неплатоспроможності та частиною єдиного механізму правового регулювання відносин неплатоспроможності, що спрямована на дотримання балансу інтересів не лише осіб які беруть участь у справі про банкрутство, а й осіб, залучених у справу про банкрутство, наприклад, контрагентів боржника. Визнання недійсними правочинів боржника у межах справи про банкрутство спрямоване на досягнення однієї з основних цілей процедури неплатоспроможності - максимально можливе справедливе задоволення вимог кредиторів.

Правочини, що укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Правочин не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення.

Боржник, який відчужує майно (вчиняє інші дії, пов`язані із зменшенням його платоспроможності) після виникнення у нього зобов`язання із повернення суми заборгованості діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора.

Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом направленим на недопущення (уникнення) задоволення вимог такого кредитора.

Відтак будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину (правочину, що вчинений боржником на шкоду кредиторам).

При цьому, застосування конструкції "фраудаторності" здійснюється не лише у межах справи про банкрутство, але й будь-яких інших спорах, які виникають у зв`язку з заподіянням шкоди самому підприємству.

Підсумовуючи усе зазначене вище, вбачається, що оспорюваний договір порушує права ТОВ "Апогей" на мирне володіння своїм майном на суму 214 154 752, 00 грн., призводить до непропорційного та некомпенсованого виведення активів на вказану суму, є збитковим та невигідним для ТОВ "Апогей" та перешкоджає реалізувати своє право як кредитора заявити вимогу на суму 214 154 752, 00 грн., до Товариства з обмеженою відповідальністю "Кредитна установа "Інвестиційна".

Враховуючи вищевикладене, вбачається, арбітражним керуючим доведено ґрунтовність позову і в свою чергу, відповідачем не спростовано підставності позову, не надано доказів які б спростовували наведені у позовній заяві обставини та факти.

З огляду на вказане, суд задовольняє позов в повному обсязі та визнає недійсним договір №2-22/02 від 22.02.2021 року про відступлення права вимоги грошових зобов`язань за попереднім договором №02/12/2019 про порядок здійснення договору цесії від 03.12.2019 року укладеного між ТОВ "Кредіт Інвестмент Груп" та ТОВ "Апогей" заборгованість за яким становить 17 560 764, 20 грн, попереднім договором про відступлення права вимоги та майнових прав за кредитними договорами, забезпечення та кредитної заборгованості від 17.01.2020 року укладеного між ТОВ "Кредіт Інвестмент Груп" та ТОВ "Апогей" заборгованість за яким становить 98 121 000, 00 грн., попереднім договором №03/06/2020 про порядок здійснення договору цесії (відступлення права вимоги) від 03.06.2020 року укладеного між ТОВ "Кредіт Інвестмент Груп" та ТОВ "Апогей" заборгованість за яким становить 98 472 987, 81 грн., укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю "Апогей" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Артфінброк".

У відповідності до пункту 2 частини 1 статті 129 ГПК України судовий збір покладається: у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Як встановлено судом, при поданні позову арбітражним керуючим було сплачено судовий збір у розмірі 2 481, 00 грн., оскільки позов задоволене в повному обсязі, відтак на Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Артфінброк" покладається оплата судового збору у зазначеному розмірі.

Керуючись ст. ст. 73, 74, 76-79, 91, 120, 123, 129, 233, 238, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити.

2. Визнати недійсним укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю "Апогей" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Артфінброк" договір №2-22/02 від 22.02.2021 року про відступлення права вимоги грошових зобов`язань за попередніми договорами.

3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Артфінброк" (02093, місто Київ, вулиця Бориспільська, будинок 26Д, офіс 3, ідентифікаційний код 38960167) на користь Арбітражного керуючого Григор`єва Валерія Васильовича (43010, місто Луцьк, вулиця Коперника, будинок 36, ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) 2 481 (дві тисячі чотириста вісімдесят одну) грн 00 коп. судового збору.

4. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено до Північно-західного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня його проголошення через господарський суд, що прийняв рішення або безпосередньо до апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Веб-адреса сторінки на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет, за якою учасники справи можуть отримати інформацію по справі, що розглядається: http://rv.arbitr.gov.ua.

Повний текст рішення складено та підписано 20.04.2023 року.

Суддя Вадим Торчинюк