ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

17 квітня 2023 року м. ТернопільСправа № 921/242/23
Господарський суд Тернопільської області

у складі судді Боровця Я.Я.

розглянувши заяву (б/н від 30.03.2023)

заявника Товариства з обмеженою відповідальністю "РОМА", вул. Коломийська, 2Ж, м. Чернівці

до боржника Фізичної особи підприємця ОСОБА_1 , АДРЕСА_1

про видачу судового наказу за вимогою щодо стягнення заборгованості у розмірі 4050,00 грн

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "РОМА" звернулося до Господарського суду Тернопільської області із заявою про видачу судового наказу до боржника ФОП ОСОБА_1 за вимогою про стягнення заборгованості у розмірі 4050,00 грн, що виникла внаслідок неналежного виконання боржником умов договору поставки товару та договору позички обладнання.

Заяву обґрунтовано договором поставки товару №48021 від 10.10.2019, договором позички обладнання №19411/48021, актом приймання передачі обладнання № 19411/48021, накладною на повернення від покупця №115082 від 07.02.2023 на суму 2 298,54 грн та претензією.

Відповідно до Протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06.04.2023, для розгляду справи №921/242/23 визначено суддю Боровця Я.Я.

Розглянувши матеріали заяви та ознайомившись з доданими до неї документами, суд дійшов висновку про наявність підстав для відмови у видачі судового наказу.

Як визначено статтею 147 ГПК України судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 148 цього Кодексу. Із заявою про видачу судового наказу може звернутися особа, якій належить право вимоги. Заявником та боржником в наказному провадженні можуть бути юридичні особи та фізичні особи - підприємці.

Частиною 1 статті 148 ГПК України передбачено, що судовий наказ може бути видано тільки за вимогами про стягнення грошової заборгованості за договором, укладеним у письмовій (в тому числі електронній) формі, якщо сума вимоги не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Наказне провадження призначене для розгляду справ за заявами про стягнення грошових сум незначного розміру, щодо яких відсутній спір або про його наявність заявнику невідомо ( частина 2 статті 12 Господарського процесуального кодексу України).

При цьому, як вбачається із суті заявлених вимог, заявник просить стягнути не грошову заборгованість за договором, а вартість неповернутого обладнання.

Таким чином, грошова сума заявлена до стягнення є грошовою компенсацією за неповернуте обладнання.

Як вбачається з Договору позички обладнання №19411/48021 укладеного між ТОВ "РОМА" (Позичкодавець ) та ФОП ОСОБА_1 (Користувач), ТОВ "РОМА" передав, а ФОП ОСОБА_1 прийняв в строкове безоплатне користування майно ( холодильне обладнання , обладнання для розливу пива, інше обладнання) (п.1.1. Договору позички обладнання).

Відповідно до змісту пункту 3.2 Договору позички обладнання Користувач зобов"язався у разі припинення та/або розірвання цього Договору (або вимоги Позичкодавця чи Власника) у вказаний термін повернути обладнання за Актом приймання-передачі Обладнання у стані, не гіршому, ніж на дату передачі його в безоплатне користування, з урахуванням фізичного зносу та відшкодувати Позичкодавцю чи Власнику збитки у разі погіршення стану або втрати ( повної або часткової ) використовуваного обладнання з вини Користувача право вилучення обладнання при порушенні вимог Договору має право здійснювати представник Позичкодавця /Власника.

В той же час, в матеріалах справи відсутні докази неповернення обладнання Власнику, а є лише посилання на неповернення ТОВ "РОМА".

Крім цього, в Договорі позички обладнання є посилання виключно на сплату компенсації в разі пошкодження/втрати обладнання та відсутні пункти які передбачають грошову компенсацію в разі неповернення обладнання.

Водночас, в матеріалах справи відсутні докази пошкодження/втрати обладнання Боржником.

Як зазначалося вище, відповідно до частини 1 статті 148 ГПК України судовий наказ може бути видано тільки за вимогами про стягнення грошової заборгованості за договором, укладеним у письмовій (в тому числі електронній) формі, якщо сума вимоги не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

За частиною 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

За змістом статей 524, 533 ЦК України грошовим є зобов`язання, яке виражається в грошових одиницях України (або грошовому еквіваленті в іноземній валюті).

Отже, як вимогу, за якою може бути видано наказ про стягнення грошової заборгованості за письмовим договором відповідно до частини 1 статті 148 ГПК України, слід розуміти будь-яку вимогу про стягнення грошової суми заборгованості за договором, яка охоплює не тільки основний борг і проценти, але й неустойку, проценти річних та інфляційні втрати, за умови, якщо сума вимоги не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Однак, заявник подав заяву про видачу судового наказу не про стягнення грошової заборгованості, якою за змістом договору є плата за користування обладнанням, а про стягнення збитків, завданих не поверненням переданого у тимчасове користування обладнання.

Стягнення збитків у результаті порушення господарського зобов`язання не є грошовим зобов`язанням у розумінні статтей 509, 524 ЦК України, тобто не є грошовою заборгованістю за договором, про стягнення якої можливо видати судовий наказ на підставі статей 147, 148 ГПК України.

Так, відповідно до статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди.

Згідно з частиною 2 статті 217 Господарського кодексу України відшкодування збитків є видом господарських санкцій, під яким розуміються заходи впливу на порушника у сфері господарювання, в результаті застосування котрих для нього настають несприятливі економічні або правові наслідки.

Як правило, для задоволення вимоги про відшкодування збитків позивачем має бути доведено всі чотири елементи цивільно-правового правопорушення: завдання шкоди, протиправна поведінка особи, причинний зв`язок між завданою шкодою і діянням особи та вина такої особи.

Отже, вимоги про стягнення компенсаційної вартості не повернутого обладнання хоча й мають грошовий характер, але за своєю правовою природою не є заборгованістю за грошовим зобов`язанням, а є однією із форм цивільно-правової відповідальності.

З наведеного суд доходить до висновку, що заявник просить застосувати до боржника наслідки невиконання ним зобов`язання у вигляді відшкодування вартості не повернутого обладнання, що не є грошовою заборгованістю за Договором позички обладнання №19411/48021.

Таким чином, Товариством з обмеженою відповідальністю "РОМА" заявлено вимогу, яка не відповідає вимогам статті 148 ГПК України, що згідно з пунктом 3 частини 1 статті 152 ГПК України є підставою для відмови у видачі судового наказу.

Слід зазначити, що в межах наказного провадження неможливо встановити обґрунтованість заявлених стягувачем вимог.

Пунктом 3 частини 1 статті 152 ГПК України встановлено, що суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо: заявлено вимогу, яка не відповідає вимогам статті 148 цього Кодексу.

Як визначено частиною 2 статті 154 ГПК України, що за результатами розгляду заяви про видачу судового наказу суд видає судовий наказ або постановляє ухвалу про відмову у видачі судового наказу.

Приписами частини 2 статті 152 ГПК України передбачено, що про відмову у видачі судового наказу суддя постановляє ухвалу не пізніше десяти днів з дня надходження до суду заяви про видачу судового наказу.

Встановивши наявність підстав, передбачених пунктами 3 частини 1 статті 152 ГПК України для відмови у видачі судового наказу, суд дійшов висновку про відмову у видачі судового наказу заявнику.

Відповідно до частини 2 статті 153 ГПК України відмова у видачі судового наказу з підстав, передбачених пунктами 3-6 частини 1 статті 152 ГПК України, унеможливлює повторне звернення з такою самою заявою.

Заявник у цьому випадку має право звернутися з тими самими вимогами у позовному порядку.

Згідно з частиною 2 статті 151 ГПК України у разі відмови у видачі судового наказу внесена сума судового збору стягувачу не повертається. У разі пред`явлення стягувачем позову до боржника у порядку позовного провадження сума судового збору, сплаченого за подання заяви про видачу судового наказу, зараховується до суми судового збору, встановленої за подання позовної заяви.

Згідно з частиною 2 статті 151 Господарського процесуального кодексу України у разі відмови у видачі судового наказу або в разі скасування судового наказу внесена сума судового збору стягувачу не повертається.

Керуючись ст. ст. 147, 148, 150, 151, 152, 153, 154, 234, 235 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

1. Відмовити Товариству з обмеженою відповідальністю " РОМА" у видачі судового наказу про стягнення з боржника - Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 заборгованості в сумі 4050,00 грн.

2. Копію ухвали направити рекомендованою кореспонденцією з повідомленням про вручення поштового відправлення: Товариству з обмеженою відповідальністю " РОМА", вул. Коломийська, 2Ж, м. Чернівці.

Ухвала набрала законної сили з моменту її підписання "26" квітня 2023 року.

Ухвала може бути оскаржена в порядку та строки, передбачені статтями 256, 257 Господарського процесуального кодексу України.

Учасники справи можуть отримати інформацію у справі на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет за веб - адресою: https://te.court.gov.ua/sud5022.

Суддя Я.Я. Боровець