РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

11.04.2023Справа № 910/11096/22

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Львівський бронетанковий завод";

до Міністерства оборони України;

про стягнення 622 154,00 грн.

Суддя Мандриченко О.В.

Секретар судового засідання Рябий І.П.

Представники:

Від позивача: Карабань В.І., уповноважена особа;

Від позивача: Вавринюк Ю. Р., уповноважена особа;

Від відповідача: не з`явилися.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Державне підприємство "Львівський бронетанковий завод" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом, в якому просить стягнути з Міністерства оборони України грошові кошти у розмірі 622 154,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем зобов`язань за державним контрактом від 04.12.2020 № 370/3/5/2/1/56.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 26.10.2022 позовну заяву Державного підприємства "Львівський бронетанковий завод" залишено без руху та встановлено позивачу спосіб та строк для усунення недоліків позовної заяви.

15.11.2022 до суду від позивача надійшла заява про усунення недоліків на виконання вимог ухвали суду від 26.10.2022.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 21.11.2022 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі № 910/11096/22, постановлено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 20.12.2022.

До господарського суду від Міністерства оборони України 06.12.2022 надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач просить відмовити у задоволенні позовних вимог.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.12.2022 постановлено задовольнити клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю "Львівський бронетанковий завод" про заміну сторони в порядку статті 52 Господарського процесуального кодексу України та замінено позивача у справі № 910/11096/22, а саме: Державне підприємство "Львівський бронетанковий завод" замінено на правонаступника - Товариство з обмеженою відповідальністю "Львівський бронетанковий завод" (79031, м. Львів, вул. Стрийська, 73, ).

Від Товариства з обмеженою відповідальністю "Львівський бронетанковий завод" 05.01.2023 до суду надійшла відповідь на відзив.

До господарського суду від Міністерства оборони Україн 14.02.2023 надійшли заперечення на відповідь на відзив.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 14.02.2023 закрито підготовче провадження та призначено справу № 910/11096/22 до судового розгляду по суті на 14.03.2023.

У судовому засіданні 14.03.2023 судом було оголошено перерву до 11.04.2023.

Під час розгляду спору по суті 11.04.2023 представники позивача підтримали позовні вимоги та просили їх задовольнити.

Відповідач у судове засідання 11.04.2023 своїх повноважних представників не направив, про причини неявки суд не повідомив. Будь яких клопотань про відкладення розгляду справи до суду від відповідача не надходили.

Згідно з ч. 1, 3 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час та місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника у разі повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки.

Судом враховано, що в силу вимог п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням п. 1 ст. 6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України").

Відповідно до листа Верховного Суду України головам апеляційних судів України № 1-5/45 від 25 січня 2006, у цивільних, адміністративних і господарських справах перебіг провадження для цілей ст. 6 Конвенції розпочинається з моменту подання позову і закінчується винесенням остаточного рішення у справі.

Критерії оцінювання "розумності" строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.

З огляду на наведене, з урахуванням строку розгляду справи та того, що сторонами надано усі докази на підтвердження своїх вимог та заперечень, а неявка представника відповідача не перешкоджає всебічному, повному та об`єктивному розгляду всіх обставин справи, суд не вбачає підстав для відкладення розгляду справи та вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами.

11.04.2023 судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

04.12.2020 між Державним підприємством "Львівський бронетанковий завод", правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю "Львівський бронетанковий завод" (далі - позивач, виконавець) та Міністерством оборони України (далі - відповідач, замовник, МОУ) укладено державний контракт № 370/3/5/2/1/56 (далі - контракт), відповідно до п. 1.1. якого виконавець зобов`язується у 2020-2021 роках за завданням замовника з дотриманням вимог законодавства виконати роботи надати послуги) з ремонту і технічного обслуговування транспортних засобів військового призначення (50630) (капітальний ремонт танків Т-64 та їх модифікацій з проведенням доробок) за номенклатурою, етапами, в обсягах та у строки, які зазначені у Календарному плані надання послуг (додаток 1 до контракту), що є невід`ємною частиною цього контракту, а замовник зобов`язується прийняти через 4762 Головне військове представництво Міністерства оборони України (далі - 4762 ГВП MOУ) та вантажоодержувача оплатити їх.

Відповідно до п. 1.2. контракту, підставою для укладення контракту є основні показники державного оборонного замовлення на 2020 рік, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 05.11.2020 №1078-17.

Згідно з п. 1.4. контракту, обсяг послуг з ремонту виробів на кожний наступний бюджетний період (Календарний план надання послуг, у разі коли строк контракту більший за один бюджетний період) уточнюються після затвердження основних показників державного оборонного замовлення на кожний такий період.

За змістом п. 2.1. контракту, орієнтовна вартість робіт (послуг) на момент укладання контракту становить - 163 800 000 (сто шістдесят три мільйони вісімсот тисяч) грн 00 коп. за загальним фондом КПКВ 2101150/7, КЕКВ 2260, код видатків 050/7/30 кошторису Міністерства оборони України, в тому числі ПДВ 20% - 27 300 000 (двадцять сім мільйонів триста тисяч) грн 00 коп.

В п. 2.2. контракту встановлено, що орієнтовна вартість послуг з ремонту виробів встановлена сторонами на підставі розрахунково-калькуляційних матеріалів (далі - РКМ) з визначення орієнтовної ціни ремонту одиниці виробів, складених виконавцем відповідно до вимог нормативно-правових актів з питань планування, обліку і розрахунку собівартості робіт та з урахуванням висновку 4762 ГВП МОУ від 03.12.2019 № 528/3797 про рівень орієнтовної ціни разом з аналізом елементів витрат, складеного на підставі проведеного аналізу собівартості та трудомісткості робіт за державним оборонним замовленням та розгляду РКМ з визначення орієнтовної ціни виконання робіт за контрактом. Орієнтовна ціна зафіксована у Календарному плані (додаток 1 до контракту). Орієнтовна вартість послуг за одиницю виробу є базовою для визначення вартості продукції на момент укладання контракту та досягнення домовленостей про договірну (фактичну) ціну. Визначення граничних економічних показників (загально виробничих, адміністративних витрат) проводити відповідно до вимог пункту 2 "Підготовка контрактів на закупівлю продукції, виконання робіт надання послуг" Методичних рекомендацій з підготовки, укладання та супроводження виконання державних контрактів, які укладаються за ДОЗ, затверджених Міністром оборони України від 13.07.2017. Обсяг фінансування та бюджетні зобов`язання за загальним фондом (КПКВ 2101150/7) у 2020 році складає 49 500 000 (сорок дев`ять мільйонів п`ятсот тисяч) грн 00 копійок. Обсяг фінансування та бюджетні зобов`язання у 2021 році та бюджетні зобов`язання визначаються сторонами після затвердження основних показників державного оборонного замовлення шляхом укладання додаткової угоди до цього контракту.

Як встановлено п. 2.3. контракту, орієнтовна вартість послуг за контрактом не може бути перевищена виконавцем, при цьому виконавець має право поводити перерозподіл витрат по статтях собівартості без перевищення ціни контракту (за письмовим погодження із замовником).

Як вбачається з п. 2.7. контракту, контроль за витрачанням виконавцем коштів державного бюджету, що спрямовуються на виконання оборонного замовлення за контрактом, здійснює 4762 ГВП МОУ.

Згідно з п. 2.10. контракту, усі платіжні документи за контрактом оформлюються з дотриманням вимог законодавства. До рахунка додаються: протокол погодження договірної (фактичної) ціни (додаток 3 до контракту); посвідчення, видане 4762 ГВП МОУ про приймання наданих послуг (в цілому по завершенню надання послуг за контрактом, за етапи або кожного окремого виробу); акт приймання-передачі виробів (додаток 4 до контракту); акт приймання наданих послуг (додаток 5 до контракту); виконані наряди на ремонт (копії нарядів у разі їх часткового виконання); копії довіреностей про отримання майна після ремонту військовими частинами та установами Збройних Сил України (далі - представники замовника); висновок 4762 ГВП МОУ щодо визначення рівня договірної (фактичної) ціни.

Пунктом 2.15. контракту встановлено, що на підтвердження виконання зобов`язань з ремонту виробів, у тому числі для підтвердження цільового використання отриманої попередньої оплати, виконавець повинен надати замовнику документи, зазначені у пункті 2.10 контракту.

Пунктом 11.1. контракту встановлено, що контракт набирає чинності з моменту його підписання і діє до 31.12.2021, а у частині розрахунків до повного виконання.

Позивач зазначає, що предметом спору є борг замовника за контрактом у розмірі 622 154 грн, який складають не прийняті замовником через 4762 Головне військове представництво Міністерства оборони України фактичні витрати підприємства на преміювання працівників за підсумками роботи підприємства за 2020 рік у складі загальновиробничих витрат, адміністративних витрат та витрат на збут підприємства за березень 2021 року у договірній (фактичній) ціні за ремонт 2-х одиниць виробів (замовлення 358/11 і замовлення 358/12).

Позивач вважає договірну (фактичну) ціну за 2 одиниці виробів у розмірі 20 622 277,93 грн, яка вказана у Протоколі погодження договірної (фактичної) ціни виконання робіт № 4 від 20.05.2021, спірною у зв`язку з тим, що ним було повністю виконано свої зобов`язання за контрактом, в межах виконання якого було здійснено капітальний ремонт 2-х одиниць виробів, що були прийняті позивачем через 4762 ГВП МОУ без зауважень і що підтверджується актом приймання наданих послуг з ремонту виробів № 4 від 20.05.2021 на якому міститься засвідчений печаткою підпис виконавця "з врахуванням протоколу розбіжностей".

Відповідач, заперечуючи проти позовних вимог, зазначає, що відповідно до акту приймання наданих послуг з ремонту виробів № 4 від 20.05.2021, який підписаний замовником 20.05.2021, а виконавцем підписаний з врахуванням протоколу розбіжностей, загальна вартість послуг з ремонту 2-х одиниць виробів складає 20 622 277,93 грн.

Відповідач звертає увагу, що протокол розбіжностей з загальною вартістю послуг у розмірі 21 495 575,21 грн підписаний лише виконавцем, замовником вказаний протокол не підписувався, а 4762 ГВП МОУ не підтверджені додаткові витрати виконавця у розмірі 622 154,34 грн.

Також відповідач вказує, що вартість послуг з ремонту 2-х одиниць виробів складає 20 622 277,93 грн та оплачена замовником.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог-відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).

Частина 1 ст. 626 Цивільного кодексу України визначає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У відповідності до положень ст. 6, 627 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з ч. 1 ст. 628 Цивільного кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Укладений між сторонами договір, з огляду на встановлений статтею 204 Цивільного кодексу України принцип правомірності правочину, є належною підставою, у розумінні статті 11 Цивільного кодексу України, для виникнення у позивача та відповідача взаємних цивільних прав та обов`язків, та за своєю правовою природою є договором підряду та договором про надання послуг, який підпадає під правове регулювання Глави 61 та Глави 63 Цивільного кодексу України відповідно.

За змістом ч. 1, 2 ст . 837 Цивільного кодексу України, за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу. Договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 843 Цивільного кодексу України, у договорі підряду визначається ціна роботи або способи її визначення. Ціна роботи у договорі підряду включає відшкодування витрат підрядника та плату за виконану ним роботу.

Згідно з ч. 1 ст. 853 Цивільного кодексу України, замовник зобов`язаний прийняти роботу, виконану підрядником відповідно до договору підряду, оглянути її і в разі виявлення допущених у роботі відступів від умов договору або інших недоліків негайно заявити про них підрядникові.

Якщо замовник не зробить такої заяви, він втрачає право у подальшому посилатися на ці відступи від умов договору або недоліки у виконаній роботі.

Як встановлено ч. 1 ст. 854 Цивільного кодексу України, якщо договором підряду не передбачена попередня оплата виконаної роботи або окремих її етапів, замовник зобов`язаний сплатити підрядникові обумовлену ціну після остаточної здачі роботи за умови, що роботу виконано належним чином і в погоджений строк або, за згодою замовника, - достроково.

Згідно з ч. 1 ст. 901 Цивільного кодексу України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором (ч. 1 ст. 903 Цивільного кодексу України).

Частинами 1-3 ст. 632 Цивільного кодексу України передбачено, що ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. У випадках, встановлених законом, застосовуються ціни (тарифи, ставки тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування. Зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом. Зміна ціни в договорі після його виконання не допускається.

Таким чином, ціна договору підряду погоджується сторонами під час укладення договору і після укладення договору може бути змінена лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом.

Згідно зі статтями 73, 74 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Судом встановлено, що на виконання умов контракту відповідачем здійснено капітальний ремонт 2-х одиниць виробів, а саме танку Т-64 зав. № Я07ЕТ02093 по замовленню №358/11 та танку Т-64 зав. № Я02ЕТ09145 по замовленню № 358/12.

Як було зазначено судом, в п. 2.2. контракту, зокрема встановлено, що орієнтовна вартість послуг з ремонту виробів встановлена сторонами на підставі розрахунково-калькуляційних матеріалів (далі - РКМ) з визначення орієнтовної ціни ремонту одиниці виробів, складених виконавцем відповідно до вимог нормативно-правових актів з питань планування, обліку і розрахунку собівартості робіт та з урахуванням висновку 4762 ГВП МОУ від 03.12.2019 № 528/3797 про рівень орієнтовної ціни разом з аналізом елементів витрат, складеного на підставі проведеного аналізу собівартості та трудомісткості робіт за державним оборонним замовленням та розгляду РКМ з визначення орієнтовної ціни виконання робіт за контрактом.

Сторони в п. 2.6. контракту узгодили, що відповідно до "Положення про представництва державних замовників з оборонного замовлення на підприємствах, в установах і організаціях" затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.10.2009 № 1107 (зі змінами) 4762 ГВП МОУ під час надання послуг (у тому числі і співвиконавцями) зобов`язане здійснювати контроль за якістю надання послуг, своєчасністю їх надання, перевіряти і візувати РКМ щодо рівня договірних цін та здійснювати контроль за правильністю визначення витрат.

Відповідно до висновку № 528/1199 від 14.05.2021, 4762 Головного військового представництва Міністерства оборони України щодо визначення рівня договірної ціни послуг з капітального ремонту танка Т-64 зав. № Я07ЕТ02093 по замовленню №358/11, рівень договірної ціни послуг з капітального ремонту танка Т-64 зав. № Я07ЕТ02093 по замовленню №358/11 становить 10 279 087,08 грн.

Додатком № 1 до вказаного висновку є калькуляція визначення рівня договірної ціни з вказаних у висновку № 528/1199 від 14.05.2021 послуг.

У висновку № № 528/1200 від 14.05.2021, 4762 Головного військового представництва Міністерства оборони України щодо визначення рівня договірної ціни послуг з капітального ремонту танка Т-64 зав. № Я02ЕТ09145 по замовленню № 358/12, рівень договірної ціни послуг з капітального ремонту танка Т-64 зав. № Я02ЕТ09145 по замовленню №358/11 становить 10 343 190,85 грн.

Додатком № 1 до вказаного висновку є калькуляція визначення рівня договірної ціни з вказаних у висновку № 528/1200 від 14.05.2021 послуг.

Тобто, з врахуванням висновків № 528/1199 та № 528/1200 від 14.05.2021, загальна вартість послуг з капітального ремонту танка Т-64 зав. № Я07ЕТ02093 по замовленню №358/11 та танка Т-64 зав. № Я02ЕТ09145 по замовленню № 358/12 складає 20 622 277,93 грн.

Пунктом 2.5. контракту встановлено, що замовник оплачує вартість робіт (наданих послуг) за договірною (фактичною) ціною, встановленою сторонами та зафіксованою у протоколі погодження договірної (фактичної) ціни на вартість послуг за державним оборонним замовленням. Рівень договірної (фактичної) ціни та вартість послуг перевіряється 4762 ГВП МОУ шляхом аналізу собівартості послуг, трудомісткості їх надання, первинних та зведених документів бухгалтерського обліку виконавця, та розгляду РКМ виконавця, складених на підставі фактичних витрат, понесених ним у процесі виконання контракту, з складанням та наданням замовнику відповідного висновку щодо рівня договірної (фактичної) ціни послуг.

Відповідно до протоколу погодження договірної (фактичної) ціни виконання робіт за державним оборонним замовленням № 4 від 20.05.2021, який є додатком № 3 до контракту та який підписаний сторонами та скріплений їхніми печатками, загальна вартість наданих відповідачем послуг з капітального ремонту танку Т-64 зав. № Я07ЕТ02093 та танку Т-64 зав. № Я02ЕТ09145 складає 20 622 277,93 грн.

Протокол погодження договірної (фактичної) ціни виконання робіт за державним оборонним замовленням № 4 від 20.05.2021 підписаний позивачем з врахуванням протоколу розбіжностей, копія якого додана ним до позовної заяви.

Як вбачається з вказаного протоколу розбіжностей, в ньому відсутні посилання на те, що він складений до протоколу погодження договірної (фактичної) ціни виконання робіт за державним оборонним замовленням № 4 від 20.05.2021, не містить дати його складання та підписання позивачем та не підписаний відповідачем, а тому господарський суд не може прийняти вказаний протокол розбіжностей, як належний, допустимий та достовірний доказ.

Більш того, позивач не надав суду доказів того, що протокол розбіжностей, на який він посилається, надавався, направлявся відповідачеві для його підписання.

За змістом п. 3.9. контракту, приймання наданих послуг замовником здійснюється на підставі наданих виконавцем: актів приймання-передачі виробів представнику військової частини (додаток 4 до контракту); посвідчення (додаток 6 до контракту) виданого 4762 ГВП МОУ, про приймання наданих послуг; ??виконаних нарядів на ремонт виробів (копії нарядів у разі їх дострокового виконання); ??підписаного виконавцем Протоколу погодження договірної (фактичної) ціни надання послуг з регламентованого ремонту виробів (додаток 3 до контракту). За результатом приймання наданих послуг складається акт приймання наданих послуг (додаток 5 до контракту). Акт приймання наданих послуг підписується уповноваженими особами замовника та виконавця та затверджується замовником та виконавцем не пізніше 5 робочих днів після підписання протоколу погодження договірної (фактичної) ціни. Зобов`язання виконавця по наданню послуг за контрактом вважаються виконаними в повному обсязі після підписання та затвердження замовником акту приймання наданих послуг замовником (додаток 5 до контракту).

На виконання п. 3.9. контракту сторонами складено та підписано акт наданих послуг з ремонту виробів № 4 від 20.05.2021, відповідно до якого загальна вартість наданих відповідачем послуг з капітального ремонту танка Т-64 зав. № Я07ЕТ02093 та танка Т-64 зав. № Я02ЕТ09145 складає 20 622 277,93 грн.

Однак, як вбачається з вказаного акту, позивач підписав його з врахуванням протоколу розбіжностей, копію якого подано ним до суду разом з позовною заявою.

В свою чергу, вказаний протокол розбіжностей не містить посилань на те, що він складений саме до акту наданих послуг з ремонту виробів № 4 від 20.05.2021, не містить дати його складання та підписання позивачем та не підписаний відповідачем, а тому господарський суд не може прийняти вказаний протокол розбіжностей, як належний, допустимий та достовірний доказ.

Більш того, позивач не надав суду доказів того, що вказаний протокол розбіжностей до акту № 4 від 20.05.2021 надавався, направлявся відповідачеві для його підписання.

Відповідно до п. 2.9. контракту, розрахунки проводяться шляхом оплати замовником наданих послуг протягом 30 банківських днів з дати підписання замовником акту приймання наданих послуг, який є невід`ємною частиною цього контракту, відповідно до наданих виконавцем рахунків, за умови надходження бюджетних коштів на рахунок Міністерства оборони України.

Як вбачається з матеріалів справи, а саме з копій платіжних доручень № 370/3/136 та № 370/3/138 від 28.05.2021, відповідачем сплачено позивачеві грошові кошти за послуги з капітального ремонту танка Т-64 зав. № Я07ЕТ02093 та танка Т-64 зав. № Я02ЕТ09145 у розмірі 20 622 277,93 грн.

Суд вказує, що грошові кошти, які позивач просить стягнути з відповідача є фактичні витрати Товариства з обмеженою відповідальністю "Львівський бронетанковий завод" на преміювання працівників за підсумками роботи підприємства за 2020 рік у складі загальновиробничих витрат, адміністративних витрат та витрат на збут підприємства за березень 2021 року у договірній (фактичній) ціні за ремонт 2-х одиниць виробів (замовлення 358/11 і замовлення 358/12).

Однак суд зазначає, що у п. 2.4. контракту сторони узгодили, що в ціну послуг з ремонту виробів включено: вартість усіх видів послуг, наданих відповідно до п. 1.1, включаючи і ті послуги, які доручатимуться для виконання третім особам; вартість запасних частин, витратних матеріалів, які необхідні для проведення ремонту; послуги щодо завантаження, розвантаження на території виконавця; вартість робіт, які були проведені виконавцем до підписання контракту; вартість ремонту комплектуючих, наданих замовником через центральні служби забезпечення Збройних Сил України (у разі їх несправності); вартість проведення вхідного контролю покупних та комплектуючих виробів, а також давальницької сировини; вартість ЗІП; вартість ремонту комплектуючих виробів; вартість фарбування виробів деформуючим 4-х колірним піксельним покриттям.

Тобто, витрати позивача на преміювання працівників за підсумками роботи підприємства за 2020 рік у складі загальновиробничих витрат, адміністративних витрат та витрат на збут підприємства за березень 2021 року у договірній (фактичній) ціні за ремонт 2-х одиниць виробів (замовлення 358/11 і замовлення 358/12) не було включено в ціну послуг з ремонту виробів за контрактом, а тому й підстави для відшкодування таких витрат позивача у відповідача відсутні.

Вказане також було підтверджено висновками 4762 ГВП МОУ № 528/1199 та № 528/1200 від 14.05.2021.

З врахуванням наведеного, суд приходить до висновку, що відповідачем було повністю та в строк виконане своє зобов`язання з оплати вартості послуг з капітального ремонту танка Т-64 зав. № Я07ЕТ02093 та танка Т-64 зав. № Я02ЕТ09145.

Щодо посилання позивача на висновок 4762 ГВП МОУ № 528/1873 від 22.06.2020, суд зазначає, що відповідно до вказаного висновку послуги з регламентованого ремонту надані Державним підприємством "Львівський бронетанковий завод" відповідно до державного контракту № 342/3/5/18/77 від 28.12.2019, які надавалися в період з 01.12.2019 по 31.03.2020, тобто у відповідності до іншого державного контракту, зміст та умови якого суду не відомі, оскільки позивачем його не надано до матеріалів справи, а тому вказаний висновок не приймається судом як належний, допустимий та достовірний доказ того, що відповідач мав би сплатити позивачеві витрати позивача на преміювання працівників за підсумками роботи підприємства за 2020 рік.

Більш того суд зазначає, що відповідно до вказаного висновку позивачем проводився інший вид робіт, в інший часовий проміжок щодо іншого предмету.

Те ж саме стосується наданого позивачем висновку 4762 ГВП МОУ № 528/172 від 07.02.2020.

Щодо наданих позивачем протоколів розбіжностей від 19.08.2020, суд зазначає, що вказані протоколи розбіжностей складені та підписані сторонами в ході виконання своїх зобов`язань за державним контрактом № 342/3/5/19/47 від 28.12.2019, який не є предметом розгляду в межах даної справи та зміст якого суду невідомий, оскільки до матеріалів справи його не надано.

Також суд звертає увагу позивача на те, що правовідносини щодо виплат роботодавцем премій працівникам, які працюють на його підприємствах регулюються Кодексом законів про працю України та Законом України "Про оплату праці".

За змістом ст. 1 Кодексу законів про працю України, кодекс законів про працю України регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя працівників, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини.

Як встановлено ч. 1 ст. 94 Кодексу законів про працю України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Відповідно до ч. 2 ст. 97 Кодексу законів про працю України, форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами. Якщо колективний договір на підприємстві, в установі, організації не укладено, роботодавець зобов`язаний погодити ці питання з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником), що представляє інтереси більшості працівників, а у разі його відсутності - з іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом.

В свою чергу в преамбулі Закону України "Про оплату праці" зазначається, що цей Закон визначає економічні, правові та організаційні засади оплати праці працівників, які перебувають у трудових відносинах, на підставі трудового договору з підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності та господарювання (далі - підприємства), а також з окремими громадянами та сфери державного і договірного регулювання оплати праці і спрямований на забезпечення відтворювальної і стимулюючої функцій заробітної плати.

Як вбачається з ч. 1 ст. 1 Закону України "Про оплату праці", заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно з ч. 2 ст. 2 Закону України "Про оплату праці", додаткова заробітна плата це - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

Здійснивши аналіз наведених положень законодавства України у сфері трудових відносин, суд приходить до висновку, що зобов`язання з виплати найманим працівникам премій покладається виключно на роботодавця та, в даному випадку, не може бути покладене на відповідача.

Також господарський суд критично ставиться до посилань позивача на судові рішення у справі № 910/5040/21, оскільки постановою Верховного Суду від 07.07.2022 касаційну скаргу Міністерства оборони України задоволено частково, постанову Північного апеляційного господарського суду від 10.11.2021 та рішення Господарського суду міста Києва від 08.09.2021 у справі № 910/5040/21 скасовано, а справу № 910/5040/21 передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Частиною 4 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За приписами ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За приписами ч. 1 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З урахуванням вищевикладеного, оцінивши подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Львівський бронетанковий завод" не підлягають задоволенню.

Враховуючи наведене, витрати по сплаті судового збору відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на позивача.

Надаючи оцінку іншим доводам учасників судового процесу судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (частина 5 статті 236 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до п. 3 ч. 4 ст. 238 Господарського процесуального кодексу України, у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини "Серявін та інші проти України" вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (№ 37801/97 від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" №49684/99 від 27 вересня 2001 року).

Аналогічна правова позиція викладена у постановах від 13.03.2018, від 24.04.2019 Верховного Суду по справах №910/13407/17 та №915/370/16.

З огляду на вищевикладене, всі інші заяви, клопотання, доводи та міркування учасників судового процесу залишені судом без задоволення та не прийняті до уваги як законодавчо необґрунтовані та безпідставні.

Керуючись ст. 129, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Північного апеляційного господарського суду протягом 20 (двадцяти) днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 26.04.2023.

Суддя О.В. Мандриченко