ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.04.2023 Справа № 914/405/23

Господарський суд Львівської області у складі судді Мазовіти А.Б. за участю секретаря судового засідання Прокопів І.І., розглянув матеріали позовної заяви

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «НІКО-ТАЙС», м. Київ

до відповідача: Приватного підприємства «АГРОФІРМА МАЯК», с. Старий Яричів, Львівська область

про стягнення 24 106,50 грн

за участю представників:

від позивача: не з`явився;

від відповідача: не з`явився

Обставини розгляду справи.

31.01.2023 на розгляд Господарського суду Львівської області надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «НІКО-ТАЙС», м. Київ до Приватного підприємства «АГРОФІРМА МАЯК», с. Старий Яричів, Львівська область про стягнення 24 106,50 грн.

Ухвалою від 06.02.2023 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження, судове засідання призначено на 27.02.2023.

02.03.2023 через канцелярію суду від Приватного підприємства «АГРОФІРМА МАЯК» надійшов відзив на позовну заяву (вх. №5301/23 від 02.03.2023).

07.03.2023 через канцелярію суду від Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «НІКО-ТАЙС» надійшла відповідь на відзив (вх. №5744/23 від 07.03.2023).

У зв`язку із оголошенням повітряної тривоги на території Львівської області судове засідання, призначене на 16.03.2023 не відбулося.

Ухвалою суду від 16.03.2023 судове засідання відкладено на 06.04.2023.

04.04.2023 на електронну адресу суду від Приватного підприємства «АГРОФІРМА МАЯК» надійшла заява про розгляд справи без участі представника (вх. № 8394/23 від 04.04.2023).

19.04.2023 через канцелярію суду від Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «НІКО-ТАЙС» надійшли письмові пояснення (вх. №9617/23 від 19.04.2023).

Заяв про відвід суду не поступало.

Суть спору та правова позиція сторін.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що рішенням Господарського суду Київської області від 19.05.2015 у справі №911/798/15 позов задоволено частково, стягнуто з відповідача на користь позивача 21 653,94 грн заборгованості (дооцінка вартості товару), 13 328,64 грн інфляційних, 3 370,99 грн 3% річних, 13 376,59 грн пені, 1 580,13 грн витрат по сплаті судового збору, 1 729,75 грн витрат на оплату послуг адвоката, у задоволенні решти позовних вимог відмовлено, закрито провадження у справі в частині стягнення штрафу в розмірі 5 325,70 грн. Оскільки відповідач рішення суду від 19.05.2015 у справі №911/798/15 виконав лише 17.01.2023, позивач звернувся до суду із позовом про стягнення з відповідача інфляційних у сумі 20 270,10 грн та 3% річних у сумі 3 836,40 грн.

Відповідач проти позову заперечив з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву, зокрема з підстав пропуску позивачем позовної давності.

У процесі розгляду справи суд встановив наступне.

Рішенням Господарського суду Київської області від 19.05.2015 у справі №911/798/15 припинено провадження у справі в частині вимог про солідарне стягнення з відповідачів Товариства з обмеженою відповідальністю «ПК Трейдсервісгруп» та Приватного підприємства «АГРОФІРМА МАЯК» суми штрафу в розмірі 5 325,70 грн. Решту позову задоволено частково стягнуто з Приватного підприємства «АГРОФІРМА МАЯК» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «НІКО-ТАЙС» 21 653,94 грн заборгованості (дооцінка вартості товару), 13 328,64 грн інфляційних, 3 370,99 грн 3% річних, 13 376,59 грн пені, 1 580,13 грн витрат по сплаті судового збору, 1 729,75 грн витрат на оплату послуг адвоката. В решті позову відмовлено.

Підставою задоволення позовних вимог у вищевказаній справі стало неналежне виконання Приватним підприємством «АГРОФІРМА МАЯК» своїх зобов`язань за договором купівлі-продажу товару на умовах відстрочення платежу від 25.03.2008 №ЗУФ-42/03/08 щодо здійснення розрахунку за поставлений товар у строк, визначений договором.

30.06.2015 Господарським судом Київської області видано наказ на примусове виконання рішення Господарського суду Київської області від 19.05.2015 у справі №911/798/15.

Постановою Відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві від 13.07.2015 відкрито виконавче провадження №48169959 щодо примусового виконання вказаного наказу.

Постановою Шевченківського РВДВС у місті Києві Центрального МРУ Міністерства юстиції (м. Київ) від 27.10.2020 виконавче провадження №48169959 щодо примусового виконання наказу Господарського суду Київської області від 30.06.2015 у справі №911/798/15 для його подальшого виконання передано до Кам`янка-Бузького відділу державної виконавчої служби у Львівському районі Львівської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів).

Постановою Кам`янка-Бузького відділу державної виконавчої служби у Львівському районі Львівської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) від 03.11.2020 прийнято до подальшого виконання виконавче провадження №48169959 щодо примусового виконання наказу Господарського суду Київської області від 30.06.2015 у справі №911/798/15.

Постановою Кам`янка-Бузького відділу державної виконавчої служби у Львівському районі Львівської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) від 16.12.2022 завершено виконавче провадження №48169959 щодо примусового виконання наказу Господарського суду Київської області від 30.06.2015 у справі №911/798/15 у зв`язку із повним та фактичним виконанням вимог виконавчого документу.

У зв`язку з неналежним виконанням відповідачем своїх обов`язків щодо виконання рішення суду від 19.05.2015 у справі №911/798/15 в частині сплати 3% річних в сумі 3 370,99 грн, а також пені в сумі 13 376,59 грн, позивач звернувся до суду із позовом про стягнення з відповідача інфляційних у сумі 20 270,10 грн та 3% річних у сумі 3 836,40 грн, нарахованих на вищезазначені складові заборгованості відповідача перед позивачем.

Дослідивши представлені суду докази, суд вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню з огляду на наступне.

Згідно ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Статтею 11 ЦК України передбачено, що цивільні права та обов`язки виникають з дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також з дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (стаття 626 ЦК України).

За приписами частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 525 ЦК України).

Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частиною першою статті 612 ЦК України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, установлений договором або законом.

За приписами статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Проценти на неустойку не нараховуються (частина друга статті 550 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом.

Відповідно до частини першої статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Статтею 599 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Приписами статті 604 ЦК України унормовано, що зобов`язання припиняється за домовленістю сторін. Зобов`язання припиняється за домовленістю сторін про заміну первісного зобов`язання новим зобов`язанням між тими ж сторонами (новація).

З аналізу вказаних норм закону слідує, що чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу. Такого правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04.06.2019 у справі № 916/190/18.

У питанні підстав виникнення зобов`язальних правовідносин суд звертається до правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 10.04.2018 у справі №914/1033/17, від 11.05.2018 у справі № 914/1487/17, від 15.05.2018 у справі № 921/412/17-г/7, від 24.10.2018 у справі № 308/8645/15цс, від 05.12.2018 у справі № 589/2800/15-ц, відповідно до яких:

- за своєю правовою природою судове рішення є засобом захисту прав або інтересів фізичних та юридичних осіб; за загальним правилом судове рішення забезпечує примусове виконання зобов`язання, яке виникло з підстав, що існували до винесення судового рішення, але не породжує таке зобов`язання, крім випадків, коли положення норм чинного законодавства пов`язують виникнення зобов`язання саме з набранням законної сили рішенням суду; рішення суду лише підтверджує наявність чи відсутність правовідносин і вносить у них ясність та визначеність;

- за змістом статті 11 ЦК України зобов`язальні правовідносини виникають з актів цивільного законодавства, а рішення суду лише підтверджує наявність чи відсутність правовідносин і вносить у них ясність та визначеність.

Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України.

Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові 07.04.2020 у справі № 910/4590/19, зобов`язання зі сплати інфляційних та річних процентів є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю. Відповідно, й вимога про сплату інфляційних та річних процентів є додатковою до основної вимоги.

З урахуванням зазначеного, рішення Господарського суду міста Києва від 19.05.2015 у справі №911/798/15 не є підставою виникнення нового грошового зобов`язання у спірних правовідносинах, а лише підтверджує факт порушення відповідачем грошового зобов`язання, яке виникло на підставі договору купівлі-продажу товару на умовах відстрочення платежу від 25.03.2008 №ЗУФ-42/03/08.

Враховуючи те, що прийняття судом вказаного рішення не припиняє та не змінює зобов`язань сторін за договором, позивач має право на стягнення передбачених статтею 625 ЦК України сум 3% річних та втрат від інфляції.

Водночас, як встановлено судом, позивачем нараховано 3% річних та інфляційні на заборгованість у розмірі 16 747,58 грн, яка, серед іншого, стягнута з відповідача зазначеним рішенням суду, та до складу якої входять 3% річних в сумі 3 370,99 грн, а також пеня в сумі 13 376,59 грн.

Суд вважає такі нарахування безпідставними, оскільки вони не відповідають принципу заборони подвійної цивільно-правової відповідальності та суперечить положенням статті 550 ЦК України про заборону нарахування процентів на неустойку.

Слід також зазначити, що при розгляді справ про передбачену ст. 625 ЦК України відповідальність за порушення грошового зобов`язання слід з`ясувати: чи існує зобов`язання між сторонами, чи це зобов`язання є грошовим, чи доведено наявність прострочення у виконанні зобов`язання, чи існують спеціальні норми, що регулюють ці правовідносини та виключають застосування цієї статті.

Суд зазначає, що право на стягнення 3% річних та інфляційних втрат у позивача виникає не з рішення суду у справі №911/798/15, а внаслідок неналежного виконання відповідачем прийнятих на себе зобов`язань.

За загальним правилом судове рішення забезпечує примусове виконання зобов`язання, яке виникло з підстав, що існували до винесення судового рішення, але не породжує таке зобов`язання, крім випадків, коли положення норм чинного законодавства пов`язують виникнення зобов`язання саме з набранням законної сили рішенням суду (висновок про застосування норм права, який викладений у постанові Верховного Суду України від 18.10.2017 у справі № 910/8318/16).

Грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 у справі №686/21962/15-ц.

Таким чином, застосування приписів ст. 625 ЦК України, у першу чергу, залежить від існування грошового зобов`язання.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 923/829/17.

Суд погоджується з доводами позивача про те, що якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з останнього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов`язання.

Однак, при цьому, при зверненні з даним позовом позивачем не враховано, що у разі, коли судовим рішенням з боржника стягнуто суму неустойки (штрафу, пені), то правова природа відповідної заборгованості, саме як неустойки, у зв`язку з прийняттям такого рішення залишається незмінною, і тому на неї в силу припису ч. 2 ст. 550 ЦК України проценти не нараховуються. При цьому обов`язок сплатити суму неустойки (штрафу, пені) за невиконання зобов`язання не є зобов`язанням в розумінні положень частини першої статті 509 ЦК, а отже відсутні підстави і для застосування до цих правовідносин статті 625 ЦК України.

Оскільки у даній справі право на стягнення пені виникло у кредитора до звернення до суду внаслідок порушення боржником обов`язку оплатити вартість товару відповідно до договору купівлі-продажу товару на умовах відстрочення платежу від 25.03.2008 №ЗУФ-42/03/08, це право не становить зміст основного зобов`язання. В свою чергу, грошовим є зобов`язання, яке передбачає передачу грошей як предмета договору або їх сплату як ціни договору.

Таким чином, суд зазначає, що зобов`язання зі сплати та 3% річних не є грошовим та не стало грошовим з дати набрання законної сили рішення суду у справі №911/798/15.

Щодо посилання позивача на постанову Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 у справі №686/21962/15-ц, то суд зазначає, що висновки у даній справі не суперечать висновкам Великої Палати Верховного Суду у справі №686/21962/15-ц, оскільки у вказаній постанові не зазначено, що грошові зобов`язання виникають із рішення суду, а зазначено, що зобов`язання виникають і внаслідок завдання шкоди.

Правовідносини та обставини у даній справі та у справі №686/21962/15-ц не є аналогічними.

Так, Верховним Судом зазначено, що у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

В той же час, у даній справі у відповідача не виникало жодних грошових зобов`язань, а стягнення судом пені та 3% річних не перетворило їх у грошове зобов`язання в розумінні ст. 625 ЦК України.

У даному випадку, враховуючи, що рішенням суду у справі №911/798/15 стягнуто пеню та 3% річних у зв`язку із неналежним виконанням відповідачем грошового зобов`язання, яке виникло на підставі договору купівлі-продажу товару на умовах відстрочення платежу, суд дійшов висновку, що дія статті 625 ЦК України у даному випадку не поширюється. При цьому частина п`ята статті 11 ЦК України, в якій ідеться про те, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду, не дає підстав для застосування положень статті 625 ЦК України у разі наявності між сторонами не грошових зобов`язань. З рішення суду зобов`язальні правовідносини не виникають, оскільки вони виникають з актів цивільного законодавства, про що й зазначено в статті 11 ЦК України, адже рішення суду лише підтверджує наявність чи відсутність правовідносин, зобов`язань і вносить у них ясність та визначеність.

У постанові Верховного Суду від 10.04.2018 у справі №910/10156/17 правова позиція стосувалася можливості нарахування 3 % річних від простроченої суми відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України у разі прострочення виконання зобов`язання щодо повернення безпідставно одержаних чи збережених грошей. Також у постановах Верховного Суду України у справі №6-1946цс15, постановах Верховного Суду у справах №459/3560/15-ц, №753/23612/15-ц, №461/479/16-ц, №761/43507/16-ц правова позиція стосувалася можливості нарахування 3 % річних відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України у разі невиконання рішення суду щодо стягнення грошової компенсації вартості частини майна.

Щодо посилання позивача на постанови Верховного Суду від у справах №905/21/19, №924/534/19, №904/3546/19, №920/710/19, №914/1470/19, то суд зазначає, що правова позиція у вказаних справах стосується методів розрахунку інфляційних. Водночас, у даній справі суд не розглядав правильність використання позивачем методів під розрахунку інфляційних та 3% річних, оскільки суд дійшов висновку, що нарахування інфляційних та 3% річних на стягнуті рішенням суду суми пені та 3% річних є безпідставними.

У постанові Верховного Суду у справі №905/1302/18 правова позиція стосувалася обставин того, що в оскаржуваній постанові не наведено арифметичного розрахунку інфляційних втрат та взагалі не наведено мотивів відхилення позовних вимог щодо стягнення інфляційних. Крім того, Верховним Судом зверталася увага суду апеляційної інстанції щодо застосування механізму розрахунку інфляційних збитків, який наведено у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 26.06.2020 у справі № 905/21/19. Слід також наголосити, що у п. 10.3. вищевказаної постанови зазначено, що відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові 07.04.2020 у справі №910/4590/19 зобов`язання зі сплати інфляційних та річних процентів є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю. Відповідно, й вимога про сплату інфляційних та річних процентів є додатковою до основної вимоги.

Таким чином, правовідносини та обставини у даній справі та у справах №905/21/19, №924/534/19, №904/3546/19, №920/710/19, №914/1470/19, №905/1302/18 не є аналогічними.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно ч. 1 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Частиною 2 статті 86 ГПК України передбачено, що жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги необґрунтовані та безпідставні, а тому в позові слід відмовити.

Оскільки спір виник з вини позивача, судові витрати по розгляду справи відповідно до ст. 129 ГПК України необхідно покласти на позивача.

З огляду на викладене, керуючись ст.ст. 4, 74, 76, 77, 78, 79, 86, 129, 233, 236, 237, 241, 326 ГПК України, суд

В И Р І Ш И В:

1. В задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

2. Судовий збір залишити за позивачем.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 241 ГПК України та може бути оскаржене до Західного апеляційного господарського суду протягом 20 днів з дня складення повного судового рішення.

В судовому засіданні 20.04.2023 оголошено вступну та резолютивну частину рішення. У зв`язку із перебуванням судді на навчанні з 24.04.2023 по 28.04.2023, повне рішення складено та підписано 01.05.2023.

Суддя Мазовіта А.Б.