ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" квітня 2023 р. Справа№ 911/1351/22

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Яковлєва М.Л.

суддів: Станіка С.Р.

Шаптали Є.Ю.

за участю секретаря судового засідання: Гончаренка О.С.

за участю представників учасників справи згідно протоколу судового засідання від 25.04.2023 у справі №911/1351/22 (в матеріалах справи)

розглянувши у відкритому судовому засіданні

матеріали апеляційної скарги Державного підприємства обслуговування повітряного руху України

на рішення Господарського суду Київської області від 24.01.2023, повний текст якого складений 03.02.2023

у справі № 911/1351/22 (суддя Подоляк Ю.В.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Євро Трейд Енерджі»

до Державного підприємства обслуговування повітряного руху України

про стягнення 1 600 119,31 грн.

ВСТАНОВИВ:

Позов, з урахуванням заяв про зменшення розміру позовних вимог, заявлено про стягнення з відповідача основного боргу в сумі 1 337 938,15 грн. за поставлену за договором ДК 021:2015 « 09310000-5 Електрична енергія (Електрична енергія для РСП «Київцентраеро» Украероруху)» № 4-96/2021 від 26.02. у період з січня по березень 2022 року, але неоплачену у повному обсязі електричну енергію, пеню в сумі 145 383,57 грн., 3 % річних в сумі 17 519,14 грн. та інфляційних втрат в сумі 99 278,18 грн.

У позові позивач навів попередній (орієнтовний ) розрахунок суми судових витрат, які він поніс та очікує понести у зв`язку з розглядом справи та які становлять 25 099,18 грн. витрат по сплаті судового збору та 50 000,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу, а також зазначив про те, що докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт, їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті будуть подані до закінчення судових дебатів або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, а до винесення рішення - звернувся до суду першої інстанції з заявою про відшкодування витрат на правову допомогу, в якій просив стягнути з відповідача судові витрати на правову допомогу в сумі 50 000,00 грн. До вказаної заяви позивачем були додані належним чином засвідчені копії укладеного з Адвокатським бюро Руслана Брящея «Верітас» договору про надання юридичних послуг № 26/08/2022 від 20.06.2022 з додатковою угодою № 8 від 23.06.2022, акту надання послуг № 12 від 30.11.2022, платіжного доручення № 2426 від 30.11.2022, рахунку-фактури № 1/301122 від 30.11.2022 та розрахунку витрат на правову допомогу.

Відповідач проти задоволення позову заперечив, пославшись на те, що:

- у зв`язку з веденням в Україні воєнного стану, запровадженням на підприємстві відповідача режим простою його працівникам та в результаті призупинення трудових договорів з працівниками підприємства, відповідач був позбавлений можливості своєчасно отримати акти прийому-передачі наданих послуг та рахунки за спожиту електричну енергії за спірний період та отримав їх лише 06.07.2022, після чого надіслав позивачу лист про намір погасити існуючу заборгованість;

- невиконання ним умов спірного договору, що стосується оплати наданих послуг сталося виключно через настання форс-мажорних обставин, а саме через вторгнення Російської Федерації в Україну підтвердженням настання яких є лист Торгово-промислової Палати України від 28.02.2022 № 2024/02.0-7.1 та розміщена на офіційному сайті відповідача інформація щодо закриття повітряного простору України;

- інформація про введення воєнного стану є загальновідомою, оскільки відома широкому колу осіб, а тому не потребує додаткового доказування в суді, а враховуючи, що основних джерелом доходів підприємства відповідача є надходження за надані послуги з аеронавігаційного обслуговування, в той час як авіасполучення в період запровадження воєнного стану заборонено, у даному випадку відповідач не підлягає притягненню до відповідальності у вигляді нарахування та стягнення штрафних санкцій, у зв`язку з виникненням обставин непереборної сили, що не залежали від його волі, бажання та у відповідності до положень п. 12.3 спірного договору строк виконання зобов`язань за договором відкладається на строк дії форс-мажорних обставин;

- договором передбачено оплату наданих послуг протягом 5 банківських днів з моменту отримання рахунку на оплату, а оскільки відповідач отримав рахунки за спожиту електричну енергію у спірному періоді 06.07.2022, то нарахування штрафних санкцій має бути розпочато з 12.07.2022;

- заявлені до стягнення суми інфляційних втрат та 3% річних, нарахованих за період прострочення за червень 2022 року, є необґрунтованими, оскільки період прострочення виник з 12.07.2022.

З огляду на вказані обставини відповідач вважає відсутніми підстави для стягнення з нього заявлених до стягнення сум основного боргу інфляційних втрат, 3% річних та штрафних санкцій, оскільки затримка виконання грошового зобов`язання виникла в першу чергу внаслідок вторгнення Російської Федерації та запровадження воєнного стану на території України, що призвело до повної зупинки надання послуг аеронавігаційного обслуговування та як наслідок, відсутності можливості отримання ним будь-якого прибутку, що унеможливило виконання даного грошового зобов`язання відповідачем та строк виконання зобов`язань за договором відкладається на строк дії форс-мажорних обставин.

Також у відзиві на позовну заяву відповідач повідомив про здійснену ним 02.09.2022 часткову оплату заборгованості в розмірі 150 000,00 грн. та про те, що пеня має бути розрахована в розмірі однієї облікової ставки НБУ, а не у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, як розраховано позивачем.

В подальшому позивач у поданих ним заявах про зменшення розміру позовних вимог при розрахунку заявлених до стягнення сум врахував як часткове погашення ним суми основного боргу, так і те, що пеня має бути розрахована в розмірі однієї облікової ставки НБУ, а не у розмірі подвійної облікової ставки НБУ.

Також відповідач подав заперечення на заяву про відшкодування витрат на правову допомогу, в якій просив відмовити представнику позивача у задоволенні заяви про відшкодування витрат на правову допомогу.

Рішенням Господарського суду Київської області від 24.01.2023 у справі № 911/1351/22 позов задоволено повністю, до стягнення з відповідача на користь позивача присуджено 1 337 938,15 грн. заборгованості, 99 278,18 грн. інфляційних втрат, 17 519,41 грн. 3% річних, 145 383,57 грн. пені, 24 001,79 грн. витрат по сплаті судового збору та 50 000,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що факт постачання електричної енергії у спірний період на заявлену до стягнення суму підтверджений матеріалами справи, з огляду на що позивач має право на отримання як плати за поставлену електричну енергію, так і нарахованих за її несвоєчасну оплату пені, 3 % річних та інфляційних втрат у заявлених до стягнення сумах.

Суд першої інстанції не прийняв до уваги заперечення відповідача проти позову з огляду на наступне:

- з огляду на положення п. 4.12 Правил роздрібного ринку електричної енергії, затверджених постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 14.03.2018 № 312, згідно з якими рахунок за спожиту електричну енергію непобутовим споживачем оплачується протягом 5 робочих днів від дня отримання рахунка, в інший термін, передбачений договором, але не пізніше 20 календарного дня після закінчення розрахункового періоду, відповідач мав сплатити спожиту електричну енергію у строк протягом 5 банківських днів від дня отримання рахунка, але не пізніше 20 календарного дня після закінчення розрахункового періоду, договором передбачено, що розрахунковим періодом є календарний місяць. При цьому відсутність у відповідача документів, зокрема актів та рахунків, не звільняє від обов`язку здійснити розрахунок за спожиту електричну енергію у відповідності до п. 4.12 Правил роздрібного ринку електричної енергії, враховуючи, що дані щодо обсягу спожитої електричної енергії відповідач міг дізнатися як від операторів системи розподілу електричної енергії - ПАТ «ДТЕК Київські електромережі», ПАТ «Житомиробленерго», ПАТ «Чернігівобленеого», з якими як вказано в підписаній відповідачем заяві-приєднання до договору про постачання електричної енергії споживачу, відповідач уклав договір розподілу електричної енергії, так і з засобів обліку електричної енергії;

- форс-мажорні обставини не мають преюдиційного характеру і при їх виникненні сторона, яка посилається на них як на підставу неможливості виконання зобов`язання, повинна довести наявність таких обставин не тільки самих по собі, але й те, що ці обставини були форс-мажорними саме для цього конкретного випадку виконання господарського зобов`язання, а доведення наявності непереборної сили покладається на особу, яка порушила зобов`язання;

- матеріали справи не містять відповідного сертифіката Торгово-промислової палати, яким засвідчено форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) за договором ДК 021:2015 « 09310000-5 Електрична енергія (Електрична енергія для РСП «Київцентраеро» Украероруху)» від 26.02.2021 № 4-96/2021, який б підтверджував неможливість виконання відповідачем зобов`язань з оплати спожитої електричної енергії, у зв`язку з чим відповідні заперечення відповідача є недоведеними;

-існування листа ТПП від 28.02.2022 № 2024/02.0-7.1 не засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) за договором ДК 021:2015 « 09310000-5 Електрична енергія (Електрична енергія для РСП «Київцентраеро» Украероруху)» від 26.02.2021 № 4-96/2021 щодо неможливості виконання відповідачем зобов`язань з оплати спожитої електричної енергії, а відтак вказаний лист не звільняє відповідача від виконання зобов`язань за договором.

- саме по собі посилання відповідача на наявність листа Торгово-промислової палати України від 28 лютого 2022 року № 2024/02.0-7.1 та закриття повітряного простору над Україною, як на наявність обставин непереборної сили, без надання відповідних доказів в підтвердження своїх доводів не може вважатися безумовним доведенням відповідних обставин щодо неможливості виконання зобов`язання перед позивачем;

- посилання відповідача на те, що подавши заяву про зменшення розміру позовних вимог від 26.09.2022 позивач безпідставно донараховує заявлені до стягнення суми інфляційних втрат, 3% річних, пені та не здійснює при цьому сплату судового збору за подачу відповідної заяви відхиляються з огляду на те, що у відповідності до ст. 46 ГПК України позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог - до закінчення підготовчого засідання. Розмір судового збору сплачений позивачем при поданні позовної заяви за вимоги, які були на розгляді суду сплачений у встановленому розмірі відповідно до вимог Закону України «Про судовий збір»;

- посилання відповідача на необхідність здійснення нарахування пені в розмірі однієї облікової ставки НБУ, а не у розмірі подвійної облікової ставки НБУ фактично були визнані позивачем так як ним здійснено перерахунок заявленої до стягнення суми пені в розмірі облікової ставки НБУ, що відображено у заяві про зменшення розміру позовних вимог від 28.10.2022.

Задовольняючи вимоги позивача про стягнення з відповідач витрат на правничу допомогу, суд першої інстанції виходив з того, що:

- матеріалами справи підтверджується факт надання позивачу Адвокатським бюро Руслана Брящея «Верітас» послуг на заявлену до стягнення суму;

- на переконання відповідача витрати на професійну правничу допомогу значно завищені, а суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалено рішення, всі понесені витрати на адвоката, якщо, керуючись принципом справедливості, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час та неспівмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг;

- разом з тим, відповідач не надав суду належних та допустимих доказів, які підтверджують, що розмір гонорару, визначений стороною є завищеним, визначений розмір таких витрат є необґрунтованим, непропорційним до предмета спору та доказів, які підтверджують неспівмірність витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами;

- доказів звернення відповідача до суду з відповідним клопотанням про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката, з наданням розрахунків, які свідчили б про неправильність розрахунку витрат або про неналежність послуг адвоката до даної справи, відповідач суду не надав.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, Державне підприємство обслуговування повітряного руху України звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати повністю рішення Господарського суду Київської області від 24.01.2023 у справі № 911/1351/22 та постановити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

У апеляційній скарзі апелянт зазначив про те, що рішення суду першої інстанції було прийнято при неповному з`ясуванні усіх обставин справи та не належному дослідженні доказів, що містяться у матеріалах справи.

У обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт послався ні ті ж самі обставини, що й під час розгляду справи в суді першої інстанції, додатково повідомивши про те, що станом на дату подачу цієї апеляційної скарги ним у повному обсязі було погашено суму основного боргу на доказ чого до апеляційної скарги апелянтом були додані належним чином засвідчені копії платіжних інструкцій № 260 від 16.02.2023, № 10867 від 11.11.2022, № 258 від 16.02.2023, № 259 від 26.02.2023.

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27.02.2023, справу № 911/1351/22 передано на розгляд колегії суддів у складі: Яковлєв М.Л. - головуючий суддя; судді: Шаптала Є.Ю., Гончаров С.А..

З огляду на те, що апеляційна скарга надійшла до Північного апеляційного господарського суду без матеріалів справи, що у даному випадку унеможливлює розгляд поданої апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність витребування матеріалів даної справи у суду першої інстанції та відкладення вирішення питань, пов`язаних з рухом апеляційної скарги, які визначені главою 1 розділу IV ГПК України, до надходження матеріалів справи.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 27.02.2023 у Господарського суду Київської області витребувано матеріали справи № 911/1351/22, а також відкладено вирішення питань, пов`язаних з рухом апеляційної скарги, до надходження матеріалів справи № 911/1351/22.

09.03.2023 від Господарського суду Київської області до Північного апеляційного господарського суду надійшли матеріали даної справи.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 13.03.2023 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Державного підприємства обслуговування повітряного руху України на рішення Господарського суду Київської області від 24.01.2023 у справі № 911/1351/22, розгляд апеляційної скарги призначено на 11.04.2023 о 10:30 год.

31.03.2023 до суду від позивача надійшов відзив на позову в якому позивач, з посиланням на ті ж самі обставини, що й під час розгляду справи в суді першої інстанції, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Розпорядженням керівника апарату суду № 09.1-08/1233/23 від 04.04.2023 призначено повторний автоматизований розподіл справи № 911/1351/22.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04.04.2023, визначено наступний склад колегії суддів: головуючий суддя - Яковлєв М.Л.; судді: Станік С.Р., Шаптала Є.Ю..

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 05.04.2023 апеляційну скаргу Державного підприємства обслуговування повітряного руху України на рішення Господарського суду Київської області від 24.01.2023у справі № 911/1351/22 прийнято до свого провадження у складі колегії суддів: головуючий суддя - Яковлєв М.Л.; судді: Станік С.Р., Шаптала Є.Ю., розгляд апеляційної скарги призначено на 25.04.2023 об 11:00 год.

Станом на 25.04.2023 до Північного апеляційного господарського суду інших відзивів на апеляційну скаргу та клопотань від учасників справи не надходило.

Позивач представників в судове засідання не направив, про причин неявки суду не повідомив.

Враховуючи належне повідомлення всіх учасників про час і місце судового розгляду апеляційної скарги, а також те, що явка представників учасників в судове засідання не визнана обов`язковою, колегія суддів дійшла висновку про розгляд апеляційної скарги у відсутність представників відповідача за наявними матеріалами апеляційного провадження.

Під час розгляду справи представник відповідача апеляційну скаргу підтримав у повному обсязі та просив її задовольнити.

Згідно із ст.269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву, заслухавши пояснення відповідача, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного судового рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - частковому скасуванню, з наступних підстав.

26.02.2021 позивач (постачальник) та відповідач (споживач) уклали договір ДК 021:2015 « 09310000-5 Електрична енергія (Електрична енергія для РСП «Київцентраеро» Украероруху)» № 4-96/2021 (далі Договір), в п. 2.1 якого сторони погодили, що постачальник продає електричну енергію споживачу за кодом ДК 021:2015 « 09310000-5 Електрична енергія (Електрична енергія для РСП «Київцентраеро» Украероруху)» (далі електрична енергія) для забезпечення потреб електроустановок споживача, а споживач оплачує постачальнику вартість використаної (спожитої) електричної енергії.

Умови договору розроблені відповідно до Закону України «Про ринок електричної енергії», Закону України «Про публічні закупівлі» та Правил роздрібного ринку електричної енергії, затверджених постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 14.08.2018 № 312 (п. 1.1 Договору).

Положеннями п. 4.1 Договору передбачено, що постачальник зобов`язується поставити споживачу електричну енергію в строк з 01.03.2021 по 28.02.2023.

Відповідно до п. 5.1 Договору ціна пропозиції постачальника за результатами електронного аукціону становить 4 170 348,00 грн. Ціна цього договору становить 4 170 348,00 грн., у т.ч. ПДВ 20% - 695 058,00 грн. Ціна 1 кВт*год електричної енергії, за цим договором становить 2,34 грн., відповідно до Комерційної пропозиції (додаток № 3 до Договору), що є невід`ємною частиною цього договору. Загальна вартість електричної енергії, яку постачальник зобов`язується передати споживачу за цим договором, визначається загальною вартістю об`ємів поставленої електричної енергії за кожний розрахунковий період на підставі актів приймання-передачі електричної енергії.

Ціна зазначена в п. 5.1 Договору може змінюватися протягом строку дії цього договору. Зміна ціни узгоджується шляхом підписання додаткового договору до цього договору (п. 5.2 Договору).

Згідно з п. 5.5 Договору обсяг споживання електричної енергії по кожному об`єкту споживання споживача визначається на підставі даних комерційного обліку. Організація порядку здійснення комерційного обліку споживання електричної енергії споживачем, здійснюється згідно з Кодексом комерційного обліку електричної енергії, затвердженого постановою НКРЕКП № 311 від 14.03.2018.

Пунктами 5.6, 5.9 Договору передбачено, що розрахунковим періодом є календарний місяць. Приймання-передача електричної енергії, поставленої постачальником та прийнятої споживачем у звітному місяці оформляється шляхом підписання сторонами актів, які є підставою для остаточних розрахунків між сторонами. Уповноважений представник споживача розглядає та підписує акти у строк, що не перевищує 5 (п`яти) робочих днів або надає вмотивовану відмову від підписання такого акту.

Згідно з п. 5.8 Договору порядок оплати, терміни (строки) здійснення оплати, визначені в комерційній пропозиції постачальника (додаток № 3 до Договору), що є невід`ємною частиною цього договору.

Цей договір є укладеним після його підписання сторонами і діє до 28.02.2023, але в будь-якому разі до повного виконання сторонами своїх зобов`язань (п.13.1 Договору).

Сторонами також були підписані Додаток № 1 «Заява-приєднання до договору про постачання електричної енергії споживачу», Додаток № 2 «Перелік об`єктів споживача, за якими здійснюється постачання електричної енергії», Додаток № 3 «Комерційна пропозиція», Додаток № 4 «Прогнозований обсяг споживання та вартість електричної енергії», Додаток № 5 «Форма Акту приймання-передачі електричної енергії» та Додаток № 6 «Графік оплати за електричну енергію».

У Комерційній пропозиції сторонами, серед іншого, погоджено, що:

- розрахунковим періодом є календарний місяць, який встановлюється з 1 числа місяця до такого ж числа наступного місяця. Оплата за розрахунковий період здійснюється за фактично відпущену електричну енергію згідно з даними комерційного обліку після підписання сторонами актів приймання-передачі електричної енергії за розрахунковий період (п. 4);

- після закінчення розрахункового періоду до 5 числа, місяця наступного за розрахунковим здійснюється коригування обсягів за цей розрахунковий період (п. 5);

- рахунок надається споживачу шляхом направлення на електронну пошту споживача та/або рекомендованим листом на адресу, зазначену у розділі 15 Договору до 5-го числа, місяця наступного за розрахунковим. Оплата рахунка постачальника за цим договором має бути здійснена споживачем у строк, визначений у графіку оплати за товар відповідно до додатку 6 до цього договору (заповнюється під час укладання договору) (п. 6).

Згідно з Графіком оплати за електричну енергію тип оплати - післяплата, період (днів) - 5, тип днів - банківські, розмір оплати - 100%.

У зв`язку з коливаннями ціни електричної енергії та обсягів споживання електричної енергії сторонами було укладено додаткові угоди № 2 від 21.10.2021 № 3, від 21.10.2021 № 4, від 21.10.2021 № 5, від 30.11.2021 № 6, від 30.11.2021 № 7, від 27.01.2022 № 8, від 27.01.2022 № 9.

На виконання умов договору позивач у січні - березні 2022 року продав відповідачу електричну енергію в обсязі 353312 кВт*год на суму 1 487 938,15 грн., що сторонами не заперечується та підтверджується актами приймання-передачі електричної енергії від 31.01.2022 № 803/0122 на суму 517543,15 грн., від 28.02.2022 № 10213/0222 на суму 602188,09 грн., від 31.03.2022 № 10213/0322 на суму 368206,91 грн., які підписані в двосторонньому порядку уповноваженими представниками сторін та скріплені печаткою позивача, завірені копії яких залучені до матеріалів справи.

Вказаний обсяг електричної енергії також підтверджується наданої операторами системи розподілу електричної енергії - АТ «ДТЕК Київські електромережі», АТ «Житомиробленерго», АТ «Чернігівобленеого» інформації щодо обсягів спожитої відповідачем електричної енергії (лист АТ «ДТЕК Київські електромережі» від 29.06.2022 № 3/01/3/16197, лист АТ «Житомиробленерго» від 30.05.2022 № 012/10712, лист АТ «Чернігівобленеого» від 20.05.2022 № 275-05-22).

Позивач рекомендованим листом надіслав відповідачу лист-вимогу про сплату заборгованості за постачання електричної енергії № 187-04-22 від 18.04.2022, в якому повідомив про необхідність сплатити заборгованість у сумі 1 487 938,15 грн. до 22.04.2022 та зазначив про те, що у протилежному випадку позивач буде змушений нараховувати штрафні санкції. Надіслання вказаної кореспонденції підтверджується фіскальним чеком «Укрпошта» від 12.05.2022 № 660. З он-лайн сервісу АТ «Укрпошта» «Відстеження поштових пересилань» слідує, що відповідач отримав вказаний лист 25.05.2022.

Відповідач фактично заперечує проти отримання ним вказаного листа, проте, з огляду на те, що він не надав доказів отримання ним у поштовому відправленні з трекінгом № 660 будь-якої іншої кореспонденції, вказане твердження є недоведеними.

Позивач надіслав відповідачу повторну вимогу про сплату заборгованості за постачання електричної енергії № 366-06-22 від 23.06.2022, в якій повідомляв про необхідність сплатити заборгованість у сумі 1 487 938,15 грн. до 01.07.2022 та зазначив про те, що у протилежному випадку позивач буде змушений нараховувати штрафні санкції. Надіслання вказаної кореспонденції підтверджується фіскальним чеком «Укрпошта» від 27.06.2022 № 305, накладною «Укрпошта» від 305, описом вкладення у цінний лист від 27.0.2022 № 305. Відповідач отримав вказаний лист 06.07.2022, про що свідчить підпис уповноваженої особи представника на рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення № 305.

З огляду на те, що відповідач свій обов`язок по оплаті поставленої електричної енергії не виконав позивач 11.08.2022 звернувся до Господарського суду Київської області з цим позов у якому просив стягнути з відповідача основний борг в сумі 1 487 938,15 грн., а також нараховані за його несвоєчасну оплату інфляційні втрати в сумі 46 126,08 грн., 3 % річних в сумі 7 949,26 грн. та пеню в сумі 131 264,68 грн.

Водночас після звернення позивача до суду з цим позовом відповідач в рахунок оплати спірної заборгованості перерахував позивачу 150 000,00 грн., з огляду на що позивач у заявах про зменшення позовних вимог просив стягнути з відповідача основний борг в сумі 1 337 938,15 грн..

Також у заявах про зменшення позовних вимог позивач уточнив заявлені до стягнення суми пені, 3% річних та інфляційних втрат (збільшивши період їх нарахування та здійснивши нарахування пені виходячи з розміру однієї облікової ставки НБУ - примітка суду) та просив стягнути з відповідача пеню в сумі 145 383,57 грн., 3 % річних в сумі 17 519,14 грн. та інфляційних втрат в сумі 99 278,18 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ч. 2 ст. 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 ЦК України.

Відповідно до ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори.

Відповідно до ч.1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною 1 ст. 275 ЦК України та ст.ст. 6, 7 ст. 276 ГК України передбачено, що за договором енергопостачання енергопостачальне підприємство (енергопостачальник) відпускає електричну енергію, пару, гарячу і перегріту воду (далі - енергію) споживачеві (абоненту), який зобов`язаний оплатити прийняту енергію та дотримуватися передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного обладнання, що ним використовується. Розрахунки за договорами енергопостачання здійснюються на підставі цін (тарифів), встановлених відповідно до вимог закону. Оплата енергії, що відпускається, здійснюється, як правило, у формі попередньої оплати. За погодженням сторін можуть застосовуватися планові платежі з наступним перерахунком або оплата, що провадиться за фактично відпущену енергію.

Відповідно до положень ч.ч. 1, 2 ст. 714 ЦК України за договором постачання енергетичних та інших ресурсів через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов`язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов`язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання. До договору постачання енергетичних та інших ресурсів через приєднану мережу застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин сторін.

Пунктом 4.12 Правил роздрібного ринку електричної енергії, затверджених постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 14.03.2018 № 312 визначено, що розрахунки між споживачем та електропостачальником (іншими учасниками роздрібного ринку, якщо вони беруть участь у розрахунках) здійснюються згідно з даними, отриманими від адміністратора комерційного обліку в порядку, передбаченому Кодексом комерційного обліку, про обсяги поставленої, розподіленої (переданої) та купленої електричної енергії. Плата за спожиту протягом розрахункового періоду електричну енергію вноситься не пізніше 20 числа наступного місяця, якщо договором не встановлено іншого терміну. Рахунок за спожиту електричну енергію оплачується: протягом 5 робочих днів від дня отримання рахунка непобутовим споживачем; протягом 10 робочих днів від дня отримання рахунка побутовим споживачем; в інший термін, передбачений договором, але не пізніше 20 календарного дня після закінчення розрахункового періоду.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 57 Закону України «Про ринок електричної енергії» електропостачальники мають право на своєчасне та в повному обсязі отримання коштів за продану електричну енергію та послуги з постачання електричної енергії відповідно до укладених договорів.

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 58 Закону України «Про ринок електричної енергії» споживач зобов`язаний сплачувати за електричну енергію та надані йому послуги відповідно до укладених договорів.

Згідно зі ст.ст. 525, 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства; Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Відповідно до ч.1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, відповідач всупереч згаданих приписів закону та положень Договору, не виконав своїх зобов`язань щодо здійснення повного розрахунку за спожиту електричну енергію у січні 2022 року - березні 2022 року, в зв`язку з чим, за ним на час розгляду справи рахується борг в розмірі 1 337 938,15 грн.

При цьому суд першої інстанції цілком вірно не прийняв до уваги посилання відповідача на те, що у зв`язку з веденням в Україні воєнного стану, запровадженням на підприємстві відповідача режим простою його працівникам та в результаті призупинення трудових договорів з працівниками підприємства, відповідач був позбавлений можливості своєчасно отримати акти прийому-передачі наданих послуг та рахунки за спожиту електричну енергії за спірний період та отримав їх лише 06.07.2022, а відтак обов`язок по оплаті спірної заборгованості виник з 12.07.2022, так як:

- з огляду на положення п. 4.12 Правил роздрібного ринку електричної енергії, затверджених постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 14.03.2018 № 312 відповідач мав сплатити спожиту електричну енергію у строк протягом 5 банківських днів від дня отримання рахунка, але не пізніше 20 календарного дня після закінчення розрахункового періоду, у Договорі сторонами погоджено, що розрахунковим періодом є календарний місяць, а відтак відповідач мав оплатити електричну енергію на пізніше 20 календарного дня після місяця у якому така енергія була поставлена;

- відсутність у відповідача документів, зокрема актів та рахунків, не звільняє від обов`язку здійснити розрахунок за спожиту електричну енергію у відповідності до п. 4.12 Правил роздрібного ринку електричної енергії, враховуючи, що дані щодо обсягу спожитої електричної енергії відповідач міг дізнатися від операторів системи розподілу електричної енергії - ПАТ «ДТЕК Київські електромережі», ПАТ «Житомиробленерго», ПАТ «Чернігівобленеого», з якими як вказано в підписаній відповідачем заяві-приєднання відповідач уклав договір розподілу електричної енергії, чи з засобів обліку електричної енергії;

Отже, матеріалами справи підтверджується, що станом на час прийняття судом першої інстанції рішення заборгованість відповідача перед позивачем за поставлену у січні - березні 2022 року електричну енергію становила 1 337 938,15 грн. і в процесі апеляційного перегляду справи апелянт не спростував факту наявності вказаної заборгованості, а тому є вірним висновок місцевого господарського суду, зроблений на підставі наявних у справі доказів, про обґрунтованість і доведеність вказаних позовних вимог.

За таких обставин суд апеляційної інстанції вважає, що висновки суду першої інстанції про встановлені обставини і правові наслідки у частині вказаних позовних вимог є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами.

Таким чином, суд першої інстанції повно встановив суттєві для справи обставини, дослідив та правильно оцінив надані сторонами докази, вірно кваліфікував спірні правовідносини та правильно застосував до них належні норми матеріального і процесуального права, а тому рішення Господарського суду міста Києва законне та обґрунтоване.

Однак, після прийняття оскаржуваного рішення та до звернення відповідача з апеляційною скаргою ним у повному обсязі було погашено суму основного боргу на доказ чого до апеляційної скарги апелянтом були додані належним чином засвідчені копії платіжних інструкцій № 260 від 16.02.2023, № 10867 від 11.11.2022, № 258 від 16.02.2023, № 259 від 26.02.2023.

Відповідно до статті 241 ГПК України рішення суду першої інстанції, у разі подання апеляційної скарги, набирає законної сили після прийняття постанови апеляційним господарським судом за наслідками апеляційного перегляду, а відтак залишення без змін рішення суду першої інстанції про стягнення боргу, якого не існувало на момент прийняття такого рішення, свідчить про невиправдане втручання у право особи на мирне володіння його майном. Незважаючи на те, що суд першої інстанції в межах наданих доказів прийняв законне і обґрунтоване рішення про задоволення позову в частині стягнення основного боргу, зайвий формалізм не повинен створювати надмірний тягар для сторін.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 09.03.2021 у справі №914/1034/18, від 25.07.2019 у справі №916/144/18.

Враховуючи те, що внаслідок сплати відповідачем коштів у розмірі 1 337 938,15 грн. заявлена до стягнення сума основного боргу є погашеною, тобто має місце відсутність предмета спору у цій частині, апеляційний господарський суд, враховуючи вказані правові позиції Верховного Суду, та керуючись положеннями п.2 ч.1 ст.231 ГПК України та ч.1 ст.278 ГПК України, дійшов висновку про скасування оскаржуваного рішення в цій частині та закриття провадження у справі щодо вимог про стягнення з відповідача основного боргу в сумі 1 337 938,15 грн..

Щодо позовних вимог про стягнення пені в сумі 145 383,57 грн., 3 % річних в сумі 17 519,14 грн. та інфляційних втрат в сумі 99 278,18 грн., слід зазначити таке.

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до п. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно зі ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання, настають наслідки, передбачені договором або законом.

За умовами п. 7 Комерційної пропозиції за внесення платежів, передбачених умовами Договору, з порушенням термінів, визначених цією комерційною пропозицією, споживач сплачує постачальнику пеню у розмірі облікової ставки НБК від суми заборгованості за кожний день прострочення платежу, враховуючи день фактичної оплати.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом.

Враховуючи те, що наявними у матеріалах справи доказами підтверджується факт несвоєчасного виконання відповідачем зобов`язань з оплати поставленої за Договором у період з січня по березень 2022 року електричної енергії, позивач відповідно до умов Договору має право нарахувати пеню, а відповідно до положень ЦК України - 3% річних та інфляційні втрати та звернутися за їх стягненням до суду. При цьому, як вірно встановлено судом першої інстанції, виконані позивачем розрахунки пені, 3 % річних та інфляційних втрат є арифметично вірним та відповідають нормам законодавства та обставинам справи,

Щодо посилань відповідача на те, що несвоєчасне виконання ним обов`язків за спірним договором було наслідком обставин непереборної сили (форс-мажору) військової агресії Російської Федерації проти України, колегія суддів зазначає про таке.

Підстави звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання визначені ст. 617 ЦК України згідно з якою особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили; не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов`язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов`язання, відсутність у боржника необхідних коштів.

Згідно з положеннями ст. 218 ГК України у разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності.

Згідно з п. 12.1, 12,2 Договору сторони звільняються від відповідальності за часткове або повне невиконання зобов`язань за цим договором, якщо це невиконання є наслідком непереборної сили (форс-мажорних обставин). Під форс-мажорними обставинами розуміють надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами цього договору (аварія, катастрофа, стихійне лихо, епідемія, епізоотія, війна тощо).

Відповідно до п. 12.3 Договору строк виконання зобов`язань за цим договором відкладається на строк дії форс-мажорних обставин. Сторона, що не може виконувати зобов`язання за цим договором унаслідок дії обставин непереборної сили, зобов`язана не пізніше ніж протягом наступних п`яти календарних днів з моменту їх виникнення повідомити іншу сторону у письмовій формі. Доказом виникнення форс-мажорних обставин та строку їх дії є сертифікат, виданий Торгово-промисловою палатою України.

Виникнення форс-мажорних обставин не є підставою для відмови споживача від сплати постачальнику за електричну енергію, яка була надана до їх виникнення (п. 12.5 Договору).

Торгово-промисловою Палатою України 28.02.2022 розміщено офіційний лист № 2024/02.0-7.1, в якому зазначено, що у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, що стало підставою введення воєнного стану з 24 лютого 2022 року Торгово-промислова палата України підтверджує, що зазначені обставини з 24 лютого 2022 року до їх офіційного закінчення, є надзвичайними, невідворотними та об`єктивними обставинами для суб`єктів господарської діяльності по договору, окремим податковим та/чи іншим зобов`язанням/обов`язком, виконання яких настало згідно з умовами договору, контракту, угоди, законодавчих чи інших нормативних актів і виконання відповідно яких/-го стало неможливим у встановлений термін внаслідок настання таких форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили).

Як вірно встановлено судом першої інстанції, матеріали справи не містять доказів повідомлення відповідачем позивача про настання обставин непереборної сили та неможливість у зв`язку із цим виконати договірні зобов`язання. При цьому розміщення відповідачем на своєму сайті вказаного листа та повідомлення про настання форс-мажорних обставин не можуть вважатися належним повідомленням про їх настання позивача, так як умови Договору не містять згоди сторін щодо належності такого способу повідомлення.

При цьому, обставинна введення на території України воєнного стану, враховуючи наявність універсального офіційного листа Торгово-промислової палати України від 28.02.2022 №2024/02.0-7.1 про засвідчення форс-мажорних обставин, не є автоматичною підставою для звільнення особи від відповідальності за неналежне виконання умов Договору.

Верховний Суд в постанові від 25.01.2022. № 904/3886/21 зазначив, що форс-мажорні обставини не мають преюдиціальний (заздалегідь встановлений) характер, а зацікавленій стороні необхідно довести (1) факт їх виникнення; (2) те, що обставини є форс-мажорними (3) для конкретного випадку.

Необхідною умовою є наявність причинно-наслідкового зв`язку між неможливістю виконання договору та обставинами непереборної сили. Стороною договору має бути підтверджено не лише факт настання таких обставин, а саме їх здатність впливати на реальну можливість виконання зобов`язання.

Отже, окрім наявності обставин непереборної сили, для звільнення від відповідальності за повне чи часткове невиконання або неналежне виконання прийнятих на себе за Договором зобов`язань відповідач має довести, що саме введення воєнного стану стало причиною неможливості виконання ним обов`язків по оплаті електричної енергії, проте жодних належних доказів на підтвердження вказаних обставини відповідачем до матеріалів справи долучено не було.

Також колегія суддів вважає вірними висновки суду першої інстанції і про те, що лист ТПП № 2024/02.0-7.1 від 28.02.2022 не засвідчує форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) саме за Договором, а матеріали справи не містять відповідного сертифіката Торгово-промислової палати, яким засвідчено форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) за Договором, який би і підтверджував неможливість виконання відповідачем зобов`язань з оплати спожитої електричної енергії.

Також колегія суддів зауважує відповідачу на наступному.

За змістом положень ч.ч. 1, 2 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 входить до розділу I «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, тому в ній визначені загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання і її дія поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.

Згідно з усталеною судовою практикою нарахування на суму боргу трьох процентів річних та інфляційних втрат відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання.

Таких висновків у подібних правовідносинах Велика Палата Верховного Суду дійшла у постановах від 19.06.2019 у справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц, у постанові від 04.02.2020 у справі № 912/1120/16.

Отже, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат не є санкцією, а виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та у отриманні компенсації від боржника.

Подібна за змістом правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 14.05.2018 у справі №904/4593/17, від 13.06.2018 у справі №912/2708/17, від 22.11.2018 у справі №903/962/17, від 23.05.2018 у справі № 908/660/17, від 05.08.2020 у справі №757/12160/17-ц, від 02.09.2020 у справі № 802/1349/17-а, від 22.04.2020 у справі № 922/795/19, від 19.12.2019 у справі № 911/2845/18.

Відтак, заходи відповідальності за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання, передбачені ст. 625 ЦК України, не є неустойкою чи штрафними санкціями, а тому наявність обставин непереборної сили за договором не звільняє відповідача від встановленого законом обов`язку відшкодувати матеріальні втрати кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та не позбавляє кредитора права на отримання компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 12.04.2017 у справі № 3-1462гс16 та підтримана Верховним Судом у постанові від 20.06.2018 у справі № 913/869/14.

За таких обставин колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідачем не доведено наявності підстав для звільнення його від сплати пені, інфляційних нарахувань та 3% річних та, відповідно, задоволення таких вимог за розрахунками позивача в сумі 145 383,57 грн., 99 278,18 грн. та 17 519,14 грн. відповідно. Рішення суду першої інстанції в цій частині залишається без змін.

Щодо вимог про стягнення з відповідача витрат на правову допомогу в сумі 50 000,00 грн., слід зазначити таке.

Частина 1 ст. 123 ГПК України встановлює, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, серед іншого, належать витрати на професійну правничу допомогу, а також витрати, пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. (п. 1 та п. 4 ч. 3 ст. 123 ГПК України).

Згідно з приписами ч. 2 ст. 16 ГПК України представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Частина 1 ст. 124 ГПК України встановлює, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи.

Водночас за приписами ч. 2 ст. 124 ГПК України, у разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат, суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.

При цьому ч. 8 ст. 129 ГПК України встановлює, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 221 ГПК України, якщо сторона з поважних причин не може до закінчення судових дебатів у справі подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог.

Отже, за приписами ГПК України попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат сторона має подати до суду разом з першою заявою по суті спору, якою відповідно до приписів ч. 2 ст. 161 ГПК України є позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву, а докази понесення таких витрат - до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

З матеріалів справи слідує, що:

-у позові позивач навів попередній (орієнтовний ) розрахунок суми судових витрат, які він поніс та очікує понести у зв`язку з розглядом справи та які становлять 25 099,18 грн. витрат по сплаті судового збору та 50 000,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу, а також зазначив про те, що докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт, їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті будуть подані до закінчення судових дебатів або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду;

- до винесення судом першої інстанції рішення позивач звернувся до суду з заявою про відшкодування витрат на правову допомогу в якій просив стягнути з відповідача судові витрати на правову допомогу в сумі 50 000,00 грн. До вказаної заяви позивачем були додані належним чином засвідчені копії укладеного з Адвокатським бюро Руслана Брящея «Верітас» договору про надання юридичних послуг № 26/08/2022 від 20.06.2022 з додатковою угодою № 8 від 23.06.2022, акту надання послуг № 12 від 30.11.2022, платіжного доручення № 2426 від 30.11.2022, рахунку-фактури № 1/301122 від 30.11.2022 та розрахунку витрат на правову допомогу.

Отже, матеріалами справи підтверджується дотримання позивачем як строків подання попереднього (орієнтовного) розрахунок суми судових витрат, так і строків подання доказів понесення таких витрат.

Частини 1 та 2 ст. 126 ГПК України встановлює, що:

- витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави;

- за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3 ст. 126 ГПК України).

Наявними у матеріалах справи документами підтверджено наступне.

20.06.2022 позивач (замовник) та Адвокатське бюро Руслана Брящея «Верітас» (виконавець) уклали договір про надання юридичних послуг № 26/08/2022 в п. 1.1 якого погодили, що виконавець зобов`язується надати замовникові юридичні послуги (правову допомогу) за доручення замовника, конкретний перелік юридичних послуг зазначається у додаткових угодах, які укладаються за взаємною згодою сторін та після підписання стають невід`ємною частиною даного договору.

У додатковій угоді № 8 від 20.06.2022 до договору про надання юридичних послуг № 26/08/2022 від 20.06.2022 сторони погодили, що:

- замовник доручає, а виконавець бере на себе зобов`язання надати замовнику послуги з правової допомоги щодо оскарження у суді заборгованості відповідача перед замовника за Договором (п. 1);

- загальна вартість фактично наданих плуг виконавця, що будуть надані складає 50 000,00 грн. (п. 2).

З розрахунку витрат на правову допомогу наданих згідно з додатковою угодою № 8 до договору про надання юридичних послуг № 26/08/2022 від 20.06.2022 слідує, що виконавцем надані такі послуги:

- вивчення документів щодо виконання Договору, надання консультацій клієнту з досудового врегулювання спору, допомоги у кладенні та направленні претензії відповідачу - 4 000,00 грн.;

- складання тексту позовної заяви, формування доказової бази, систематизації, ґрунтування доказів, додатків до позовної заяви - 25 000,00 грн.;

- ознайомлення та правовий аналіз відзиву на позовну заяву - 2 000,00 грн.;

- складання документів по суті справи ( відповідь на відзив) 5 000,00 грн.;

- підготовка та складання заяв про зменшення позовних вимог - 5 000,00 грн.;

- участь у судових засіданнях - 10 000,00 грн.

У розрахунку позивачем та виконавцем погоджено, що вартість послуг, наданих адвокатом визначена за домовленістю сторін та з урахуванням того, що при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг.

Позивачем та виконавцем підписано акт надання послуг № 12 від 30.11.2022, згідно з яким Адвокатським бюро Руслана Брящея «Верітас» відповідно до Договору про надання юридичних послуг № 26/08/2022 від 20.06.2022 р. ТОВ «Євро Трейд Енерджі» надані такі послуги:

-Державне підприємство обслуговування повітряного руху України. За договором № 4-96/2021 ДК 021 : 2015 « 09310000-5 Електрична енергія (Електрична енергія для РСП «Київцентраеро» Украероруху)» від 26.02.2021 р. Витрати на правову допомогу 50 000,00 грн.;

-консультаційні юридичні послуги 3 775,00 грн.

Загальна вартість виконаних послуг становить 53 775,00 грн.

Адвокатським бюро Руслана Брящея «Верітас» виставлено ТОВ «Євро Трейд Енерджі» рахунок фактуру № 1/301122 від 30.11.2022 на суму 53775,00 грн., який позивачем платіжним дорученнм № 2426 від 30.11.2022 оплачено.

Отже, матеріалами справи підтверджується факт надання позивачу Адвокатським бюро Руслана Брящея «Верітас» послуг на заявлену до стягнення суму.

Щодо обставин, пов`язаних з визначенням розміру витрат на правничу допомогу при розгляді справи судом першої інстанції, слід зазначити таке.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності понесення адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з практикою Європейського суду з прав людини заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України»).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Частина 4 ст. 126 ГПК України встановлює, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 5 ст. 126 ГПК України).

Відповідно до приписів ч. 6 ст. 126 ГПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

У розумінні положень ч. 5 ст. 126 ГПК України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Загальне правило розподілу судових витрат визначене в ч. 4 ст. 129 ГПК України. Разом із тим, у частині 5 ст. 129 ГПК України визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.

Так, за змістом ч. 5 ст. 129 ГПК України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує:

1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;

2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо;

4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого ч. 4 ст. 129 ГПК України, визначені також положеннями частин 6, 7, 9 ст. 129 ГПК України.

Таким чином, зважаючи на наведені положення законодавства, у разі недотримання вимог ч. 4 ст. 126 ГПК України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони.

При цьому, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами (ч.ч. 5-6 ст. 126 ГПК України).

Водночас під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені ч.ч. 5-7,9 ст. 129 ГПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

У такому випадку суд, керуючись ч.ч. 5-7,9 ст. 129 ГПК України, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею на правову допомогу повністю або частково, та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. При цьому, в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19 та постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 01.08.2019 у справі № 915/237/18, від 24.10.2019 у справі № 905/1795/18, від 17.09.2020 у справі № 904/3583/19.

До того ж у постановах Верховного Суду від 07.11.2019 у справі № 905/1795/18 та від 08.04.2020 у справі № 922/2685/19 висловлено правову позицію, за якою суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Верховний Суд неодноразово звертав увагу на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц).

Отже, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності) та критерію розумності їхнього розміру, з урахуванням конкретних обставин справи та доводів сторін.

Таким чином, вирішуючи заяву сторони судового процесу про компенсацію понесених нею витрат на професійну правничу допомогу, суду належить дослідити та оцінити додані заявником до заяви документи на предмет належності, допустимості та достовірності відображеної у них інформації. Зокрема, чи відповідають зазначені у документах дані щодо характеру та обсягу правничої допомоги, наданої адвокатом, документам, наявним у судовій справі, чи не вчиняв адвокат під час розгляду справи дій, які призвели до затягування розгляду справи, зокрема, але не виключно, чи не подавав явно необґрунтованих заяв і клопотань, чи не включено у документи інформацію щодо витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, які не підтверджені належними доказами та навпаки, якими доказами підтверджується заявлена до відшкодування сума, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги.

У суді першої інстанції відповідачем було подано заперечення на заяву про відшкодування витрат на правову допомогу, в якій просив відмовити представнику позивача у задоволенні заяви про відшкодування витрат на правову допомогу.

Вказана заява обґрунтована тим, що адвокатом Брящеєм Р.І. подано 6 позовних заяв до відповідача з однаковим предметом позовних вимог (справи № 911/1405/22, № 911/1351/22, № 911/1350/22, № 911/1402/22, № 911/1403/22 та № 911/1404/22), які знаходяться у провадженні Господарського суду Київської області, а відтак витрати на професійну правничу допомогу значно завищені. Аналогічні за змістом заперечення містяться у апеляційній скарзі.

При цьому відповідач не надав суду належних та допустимих доказів, які підтверджують, що розмір гонорару, визначений стороною є завищеним, визначений розмір таких витрат є необґрунтованим, непропорційним до предмета спору та доказів, які підтверджують неспівмірність витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, так як заперечення відповідача фактично зводяться лише до констатації того, що адвокатом Брящеєм Р.І. подано 6 позовних заяв до відповідача з однаковим предметом позовних вимог, проте жодних доказів того, що з врахуванням вказаного факту розмір витрачених позивачем на правову допомогу коштів не відповідає складності справи, ціні позову, обсягу матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, кількістю засідань, тривалістю розгляду справи судом тощо. Також відповідачем не доведено і того, що плата за виконаний Адвокатським бюро Руслана Брящея «Верітас» у цій справі обсяг послуг не відповідає середнім ринковим цінам на такі послуги.

Колегія суддів зауважує і на тому, що відповідачем до суду не були подані документи, які підтверджують як те, що у справах № 911/1402/22, № 911/1403/22 та № 911/1404/22 адвокатські послуги надаватись Адвокатським бюро Руслана Брящея «Верітас», так і надають можливість встановити обсяги та вартість таких послуг, в той час як станом на дату ухвалення рішення у цій справі № 911/1351/22 рішення та додаткові рішення у вказаних вище справи ухвалені та оприлюднені ще не були, що унеможливило встановлення такого факту судом першої інстанції самостійно.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, який, врахувавши характер спірних правовідносин сторін, з огляду на принципи пропорційності та розумності, дійшов висновку про те, що заявлений до стягнення розмір витрат на оплату послуг адвоката є співмірним зі складністю справи, ціною позову, наданим адвокатом обсягом послуг, витраченим ним часом на надання таких послуг та відповідає критерію розумності та підлягає задоволенню у повному обсязі в сумі 50 000,00 грн.. Рішення суду першої інстанції в цій частині залишається без змін.

Щодо інших аргументів сторін колегія суддів зазначає, що вони були досліджені та не наводяться у судовому рішенні, позаяк не покладаються в його основу, тоді як Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа Серявін проти України, § 58, рішення від 10.02.2010). Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України).

Частиною 1 статті 277 ГПК України встановлено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Дослідивши матеріали наявні у справі, апеляційний суд робить висновок, що суд першої інстанції дав належну оцінку доказам по справі та виніс законне обґрунтоване судове рішення, яке відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам і матеріалам справи, проте, з огляду на погашення відповідачем суми основного боргу та враховуючи правові позиції Верховного Суду викладені у постановах від 09.03.2021 у справі №914/1034/18 та від 25.07.2019 у справі №916/144/18, рішення Господарського суду Київської області від 24.01.2023 у справі № 911/1351/22 підлягає скасуванню в частині задоволення позовних вимог про стягнення основного боргу в сумі 1 337 938,15 грн. та провадження у справі щодо цих вимог закривається, в решті рішення Господарського суду Київської області від 24.01.2023 у справі № 911/1351/22 залишається без змін.

Відповідно до ч.14 ст.129 ГПК України якщо суд апеляційної, касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно ч. 9 зазначеної статті, якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

З огляду на те, що спір сторін у цій праві виник внаслідок неправильних дій відповідача, судові витрати позивач по сплаті судового збору за подачу позову, виходячи з суми позовних вимог, які були задоволені судом першої інстанції, та витрати відповідача по сплаті судового збору за подачу апеляційної скарги покладаються на відповідача.

Враховуючи вимоги та доводи апеляційної скарги, апеляційна скарга Державного підприємства обслуговування повітряного руху України задовольняється частково.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 129, 252, 263, 267-271, 273, 275, 276, 281-285, 287 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Державного підприємства обслуговування повітряного руху України на рішення Господарського суду Київської області від 24.01.2023 у справі № 911/1351/22 задовольнити частково.

2. Рішення Господарського суду Київської області від 24.01.2023 у справі № 911/1351/22 скасувати в частині задоволення позовних вимог про стягнення основного боргу в сумі 1 337 938,15 грн. та ухвалити в цій частині нове рішення про закриття провадження.

3. В іншій частині рішення Господарського суду Київської області від 24.01.2023 у справі № 911/1351/22 залишити без змін.

4. Судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на апелянта.

5. Повернути до Господарського суду Київської області матеріли справи № 911/1351/22

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання її повного тексту.

Повний текст судового рішення складено 25.04.2023.

Головуючий суддя М.Л. Яковлєв

Судді С.Р. Станік

Є.Ю. Шаптала