ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" квітня 2023 р. Справа№ 910/5151/22

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Гаврилюка О.М.

суддів: Шапрана В.В.

Ткаченка Б.О.

за участю секретаря судового засідання: Ніконенко Є.С.

за участю представників сторін

від позивача: не з`явились;

від відповідача: Тетеря С.І.

розглянувши апеляційну скаргу Приватного агропромислового підприємства "Дзвін"

на рішення Господарського суду міста Києва від 01.11.2022, повний текст рішення складено 09.11.2022, у справі № 910/5151/22 (суддя Борисенко І.І.)

за позовом Приватного агропромислового підприємства "Дзвін"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Луї Дрейфус Компані Україна"

про визнання недійсними договорів поставки № К210-5522 від 03.02.2021, № К2102-5523 від 03.02.2021,

За результатами розгляду апеляційної скарги Північний апеляційний господарський суд

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду

Приватне агропромислове підприємство «Дзвін» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Луї Дрейфус Компані Україна» в якому просить суд визнати недійсними договори поставки № К210-5522 від 03.02.2021, № К2102-5523 від 03.02.2021.

Обгрунтовуючи позовні вимоги, позивач вказує на порушення при укладенні вказаних договорів положень ч. 1 ст. 203 ЦК України, а саме зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Зокрема, позивач вказує, що при укладенні спірних договорів поставки сторонами не погоджено ціну та строк дії договору.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 01.11.2022 у справі № 910/5151/22 відмовлено в задоволенні позову.

Рішення мотивоване тим, що визначення ціни Товару у спосіб, яким скористалися сторони в Договорах поставки, не суперечить чинному законодавству та не вважається що сторони не досягли згоди щодо такої його істотної умови. Аналогічні висновки, викладені Східним апеляційний господарським судом у постанові від 25.05.2021 у справі № 922/4124/20, яка залишена без змін постановою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 17.08.2021. Слід звернути увагу на висновки, викладені у постанові від 05.06.2018 року у справі № 338/180/17, згідно яких Велика Палата Верховного Суду дійшла до висновку, що не можна вважати неукладеним договір після його повного чи часткового виконання сторонами. Цей же висновок було підтверджено Об`єднаною палатою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 18.02.2022 у справі № 918/450/20. Судом встановлено, а матеріалами справи підтверджено, що у зв`язку з тим, що позивач не поставив Відповідачу Товар 10.12.2021, сторони уклали Додаткові угоди № 3 і № 4 до Договорів поставки, в яких вони домовилися про сплату останнім штрафів у розмірі 30% від вартості Товару за його не поставку згідно з умовами Договорів поставки у відповідності до п. 7.4 цих договорів, зафіксувавши для цих цілей курс для визначення остаточної ціни Товару, визначивши розміри штрафів (7 423 608 грн за невиконання Договору поставки № К2102-5522 від 03.02.2021 та 5 567 706 грн за невиконання умов Договору поставки № К2102-5523 від 03.02.2021), порядок та строки їх сплати Постачальником на користь Покупця у добровільному порядку. Так, за твердженнями відповідача, які визнаються позивачем, останнім частково сплачено штрафні санкції на користь відповідача. Враховуючи те, що Додаткові угоди № 3 і № 4 до Договорів поставки є невід`ємними частинами Договорів, що слідує зі змісту самих угод, а також часткове виконання Підприємством позивача їх положень щодо сплати штрафів це, на переконання суду, вважається частковим виконанням самих Договорів, у зв`язку з чим у суду відсутні підстави вважати, що спірні договори можливо вважати неукладеними. Отже, позивачем не доведено суду відсутності в спірних договорах істотної умови - ціни.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погоджуючись із ухваленим рішенням, Приватне агропромислове підприємство «Дзвін» звернулось до Північного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просить скачувати рішення Господарського суду міста Києва від 01.11.2022 у справі № 910/5151/22 від 01.11.2022 та прийняти нове, яким позов задовольнити, а саме:

- визнати договір поставки № К210-5522 від 03.02.2021, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю "Луї Дрейфус Компані Україна" та Приватним агропромисловим підприємством "Дзвін", недійсним;

- визнати договір № К2102-5523 від 03.02.2021 (з урахуванням додаткових угод), укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю "Луї Дрейфус Компані Україна" та Приватним агропромисловим підприємством "Дзвін", недійсним;

- вирішити в установленому законом порядку питання розподілу судових витрат;

Підстави апеляційної скарги обґрунтовуються наступними доводами.

Скаржник вказує на те, що з умов договорів № К2102-5522 та К2102-5523 вбачається, що сторони на момент укладення договорів погодили лише попередню ціну товару в розмірі 6 8250,00 грн, що на момент укладення договору еквівалентно 244,51 доларів США, та обумовили необхідність визначення остаточної ціни шляхом певного порядку фіксації курсу гривні до долара. При цьому, обумовлений п.п. 4.2, 4.3 договорів порядок фіксації курсу для визначення остаточної ціни виключає об`єктивну можливість розрахунку такої ціни, з огляду на суперечливість положень про визначення способу та дати, на яку фіксується курс гривні до долара США.

На думку скаржника, наведені обставини свідчать про те, що сторонами за договорами не було погоджено такі істотні умови договору, як ціна, що має своїм наслідком невідповідність вказаних договорів вимогам ст. 180 ГК України, ст. 638 ЦК України.

Узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу

Заперечуючи проти доводів апеляційної скарги, відповідач у відзиві на апеляційну скаргу, поданому до суду, вказує на те, що договір, який не укладено, не може бути визнаний недійсним, що є усталеною правовою позицією у судовій практиці і підтверджено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16.06.2020 у справі № 145/2047/16-ц, відповідно доводи скаржника щодо визнання договорів поставки неукладеними можуть бути підставою для визнання їх недійсними у судовому порядку.

Відповідач зазначає про те, що умови договорів поставки передбачають можливість зміни ціни товару (договору) після їх укладення, що є правом сторін та узгоджується з принципом свободи договору, на чому наголосив Верховний Суд у постанові від 29.04.2021 у справі № 910/11077/20, крім того, Верховний Суд у постановах від 21.01.2019 у справі № 925/2028/15, від 29.05.2018 у справі № 908/1911/17, від 22.05.2018 у справі № 923/712/17 дійшов висновку, що умови договору поставки відносно коригування вартості товару у зв`язку зі зміною курсу долара вважаються не лише такими, що визначені належним чином, а й у зв`язку з їх чинністю є обов`язковими для виконання в силу норм ст.ст. 525, 526, 629 ЦК України.

Як зазначив Верховний Суд у постановах від 29.05.2022 у справі № 902/882/21, від 24.05.2022 у справі № 573/2159/20, від 01.02.2022 у справі № 910/1305/21, особа, яка включила ту або іншу умову в договір, повинна нести ризик, пов`язаний з неясністю такої умови, крім того, якщо така незрозумілість дійсно мала місце, то позивач мав право запропонувати відповідачу змінити умови договорів поставки, а у випадку відмови - звернутись до суду з відповідними позовами про внесення змін до договорів, за наслідками розгляду яких, суд мав би дати оцінку правомірності відмови покупця та обґрунтованості запропонованих постачальником змін до договору, проте також можливістю позивач не скористався.

Відповідач наголошує на тому, що договори поставки частково були виконані позивачем, що виключає можливість визнання їх неукладеними.

Також відповідач у відзиві на апеляційну скаргу навів попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які товариство очікує понести у зв`язку з розглядом справи в суді апеляційної інстанції, на суму у розмірі 43 882,32 грн.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу № 910/5151/22 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя - Гаврилюк О.М., судді: Ткаченко Б.О., Зубець Л.П.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 05.12.2022 апеляційну скаргу Приватного агропромислового підприємства "Дзвін" на рішення Господарського суду міста Києва від 01.11.2022 у справі № 910/5151/22 залишено без руху. Запропоновано скаржнику усунути встановлені при поданні апеляційної скарги недоліки, а саме: протягом 10 днів з дня вручення ухвали про залишення апеляційної скарги без руху, надати до Північного апеляційного господарського суду докази сплати судового збору у розмірі 7 443,00 грн.

Від Приватного агропромислового підприємства «Дзвін» до Північного апеляційного господарського суду надійшло клопотання про усунення недоліків апеляційної скарги, до якого додані відповідні докази.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 23.12.2022 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Приватного агропромислового підприємства "Дзвін" на рішення Господарського суду міста Києва від 01.11.2022 у справі № 910/5151/22. Призначено справу № 910/5151/22 до розгляду у судовому засіданні 22.02.2023.

Розпорядженням керівника апарату Північного апеляційного господарського суду від 20.02.2023, у зв`язку з перебуванням судді: Зубець Л.П., яка не є головуючою суддею (суддею-доповідачем), у відпустці, призначено повторний автоматизований розподіл справи.

Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20.02.2023, для розгляду справи № 910/5151/22 визначено колегію суддів у складі: Гаврилюк О.М. - головуючий суддя, судді: Шапран В.В., Ткаченко Б.О.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 20.02.2023 прийнято справу № 910/5151/22 до провадження у складі колегії суддів: головуючий суддя - Гаврилюк О.М., судді: Шапран В.В., Ткаченко Б.О.

У судовому засіданні 22.02.2023 оголошено перерву до 22.03.2023.

У зв`язку з перебуванням судді Гаврилюка О.М., який є суддею-доповідачем, на лікарняному, розгляд справи призначений на 22.03.2023 не відбувся.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 03.04.2023 призначено розгляд апеляційної скарги Приватного агропромислового підприємства «Дзвін» на рішення Господарського суду міста Києва від 01.11.2022 у справі № 910/5151/22 на 26.04.2023.

Враховуючи викладене, воєнний стан в Україні та обмеження, спричинені цим станом, з метою повного, всебічного та об`єктивного розгляду справи, з огляду на положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, справа № 910/5151/22 розглядалась протягом розумного строку.

Явка учасників справи та позиції учасників справи

Представник позивача у судове засідання 26.04.2023 не з`явився, про місце та час судового засідання повідомлений належним чином.

Представник відповідача у судовому засіданні 26.04.2023, заперечив проти доводів апеляційної скарги, просив рішення Господарського суду міста Києва від 01.11.2022 у справі № 910/5151/22 залишити без змін та відмовити в задоволенні апеляційної скарги.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

03.02.2021 між позивачем та відповідачем укладено два договори поставки № К210-5522 від 03.02.2021, № К2102-5523.

Відповідно до умов вказаних договорів позивач, за договором постачальник, зобов`язався поставити й передати, а відповідач, за договором покупець, зобов`язується оплатити й прийняти від позивача сільськогосподарську продукцію - кукурудзу 3-го класу урожаю 2021 року, код згідно УКТ ЗЕД - 1005, насипом відповідно до умов договору.

Згідно із п. 3.1. договору № К2102-5522 кількість товару - 4 000,000 метричних тонн +/- 2% за вибором позивача (згідно із даними, отриманими при зважуванні Товару під час вивантаження у пункті призначення). Вага є остаточною згідно з даними, отриманими при зважуванні Товару під час вивантаження в пункті призначення, а згідно із п. 3.1. договору № К2102-5523 кількість товару - 3 000,000 метричних тонн +/- 2% за вибором позивача (згідно даних, отриманих при зважуванні Товару під час вивантаження у пункті призначення). Вага є остаточною згідно з даними, отриманими при зважуванні Товару під час вивантаження в пункті призначення.

Аналогічні за змістом розділи 4 спірних договорів "Ціна та загальна вартість товару" у складі п.4.1., 4.2., 4.3. договорів № К2102-5522, № К2102-5523 містять наступні умови:

"4.1. Попередня ціна товару за цим договором за 1 метричну тонну становить гривневий еквівалент 244,51 доларів США, в тому числі ПДВ, за курсом, що погоджується між сторонами на дату укладення цього договору, що становить 27,9000 гривень за 1 долар США. На дату укладення цього договору попередня ціна в національній валюті становить 5683,33 грн. плюс ПДВ 1136,67 грн, разом 6820,00 грн за одну метричну тонну. Ціна договору розуміється як DAT - ТОВ "Бруклін-Київ".

Та/або (винятково за вибором відповідача)

4.1. Попередня ціна товару за цим договором за 1 метричну тонну становить гривневий еквівалент 244,51 доларів США, в тому числі ПДВ, за курсом, що погоджується між сторонами на дату укладення цього договору, що становить 27,9000 гривень за 1 долар США. На дату укладення цього договору попередня ціна в національній валюті становить 5683,33 грн. плюс ПДВ 1136,67 грн, разом 6820,00 грн за одну метричну тонну. Ціна договору розуміється як DAT - ТОВ "Боріваж".

Та/або (винятково за вибором відповідача)

Попередня ціна товару за цим договором за 1 метричну тонну становить гривневий еквівалент 244,51 доларів США, в тому числі ПДВ, за курсом, що погоджується між сторонами на дату укладення цього договору, що становить 27,9000 гривень за 1 долар США. На дату укладення цього договору попередня ціна в національній валюті становить 5683,33 грн. плюс ПДВ 1136,67 грн, разом 6820,00 грн за одну метричну тонну. Ціна договору розуміється як DAT- ТОВ "ТІС-Зерно".

Сторони домовилися, що розрахунки за товар здійснюються в національній валюті України - гривні.

4.2. Позивач має право зафіксувати новий курс для визначення Остаточної ціни на весь об`єм товару (його частину) за цим договором до кінця періоду поставки, як визначено в п.5.2. цього договору, якщо інше не буде погоджено між сторонами.

Фіксація нового курсу для визначення Остаточної ціни може відбуватися за курсом НБУ (курс гривні до долару США) станом на 12.00, що зазначається в графі "Довідкове значення курсу гривні до долара США на 12.00" та публікується поточного дня на сайті НБУ (https://bank.sov.ua/nuirkets/exchanserates?date=31.01.2020&perio(i=daily) або за будь-яким іншим курсом, що погоджується між сторонами, за вибором відповідача.

Курс фіксується шляхом направлення повідомлення відповідачу (електронною поштою згідно п.10.15) на весь об`єм товару (його частину) за цим договором. Повідомлення про фіксацію курсу на конкретно визначений в такому повідомленні об`єм товару є дійсним з моменту підтвердження відправленого відповідачу (електронною поштою, згідно п.10.15) та не може бути відкликане позивачем. Після отримання підтвердження відповідача про фіксацію курсу сторони зобов`язані підписати додаткову угоду про фіксацію курсу на відповідний об`єм товару. Така додаткова угода є невід`ємною частиною цього договору.

4.3. Якщо позивач не скористався правом фіксації курсу, згідно п.4.2. договору, до кінця періоду поставки товару та між сторонами не погоджено інше, фіксація нового курсу для визначення Остаточної ціни здійснюється відповідачем за формулою «Курс USD/UAH» мінус 0,05 гривні за один долар США. "Курс USD/UAH" визначається як курс гривні до долару США станом на 12.00, що зазначається в графі "Довідкове значення курсу гривні до долара США на 12.00" та публікується на сайті НБУ (https://bank.gov.ua/markets/exchanserates?date=31/01.2020&реriod=daily) на наступний день після дня поставки або на наступний робочий день, якщо поставка відбулася в святкові та/або вихідні дні".

Відповідно до п.10.1. договорів № К2102-5522, № К2102-5523 встановлено, що «цей договір набуває чинності з дати підписання, і діє до повного виконання сторонами своїх зобов`язань».

Відповідачем на адресу позивача направлялась претензія про відшкодування збитків від 03.12.2021 № 13563, у зв`язку з невиконанням позивачем спірних договорів в частині поставки визначеного такими договорами товару.

Разом з тим, позивач вважаючи, що такі договори підпадають під ознаки недійсності договорів, звернувся до Господарського суду міста Києва з даним позовом.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується із висновком господарського суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову, з огляду на наступне.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

Відповідно до вимог ч.ч. 1, 2, 4, 5 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України (надалі - ГПК України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Суд, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного судового рішення, дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду не підлягає зміні чи скасуванню, виходячи з наступних підстав.

Згідно зі статтею 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно зі ст. 509 Цивільного кодексу України, ст. 173 Господарського кодексу України, в силу господарського зобов`язання, яке виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання, один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Абзац 1 частини 1 статті 193 ГК України встановлює, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно зі ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і справедливості. Стаття 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені положеннями статті 203 ЦК України, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

У силу приписів статті 215 ЦК України недодержання особою при вчиненні правочину наведених вимог є правовою підставою для визнання його недійсним у судовому порядку.

Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб`єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Так, у ч. 1 ст. 639 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Істотними умовами договору поставки є предмет (товар), ціна товару та строки поставки товару. Натомість строк дії договору поставки, не є істотною умовою договору поставки, що підтверджується, зокрема, висновками Верховного Суду у постановах від 07.09.2021 у справі № 5011-71/10036-2012, від 11.11.2020 у справі № 5/77, від 24.06.2020 у справі № 910/4034/19, від 19.06.2018 у справі №905/889/16, від 25.05.2018 у справі № 61/341.

Відповідно до ч. 1 ст. 267 ГК України, вказано, що у випадку, якщо в договорі строк його дії не визначений, він вважається укладеним на один рік.

Отже, в контексті вказаного, слід дійти висновку, що у випадку, якщо сторони при укладенні договору поставки не визначили строк його дії в розумінні ст. 252 ЦК України, договір поставки не може вважатися недійсним та/або неукладеним. Такі висновки викладені в постанові Північного апеляційного господарського суду від 12.03.2021 у справі № 910/13736/20, від 22.09.2021 у справі № 910/13736/20, постанові Східного апеляційного господарського суду від 13.01.2022 у справі № 917/1233/21, постанові Південно-західного апеляційного господарського суду від 18.01.2022 у справі № 915/564/21.

Як вбачається із матеріалів справи, у п. 5.2 оспорюваних договорів поставки сторони встановили строк поставки Товару, визначивши, що він має бути відвантажений у період з 01.11.2021 по 21.11.2021, натомість у п.п. 10.1 договорів поставки сторони також визначили, що ці договори діють до повного виконання сторонами своїх зобов`язань.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строком дії договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до його умов. Цей строк починає спливати з моменту укладення договору, хоча сторони можуть встановити, що його умови застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення.

Верховний Суд у постанові від 09.04.2019 року у справі № 911/918/18 зауважив, що сторони, зазначаючи у договорі про те, що він діє до повного виконання ними своїх зобов`язань, у такий спосіб погодили строк його дії.

Враховуючи викладене, зазначення у договорах поставки положення про дію договорів до повного виконання сторонами своїх зобов`язань, свідчить про погодження позивачем та відповідачем строку дії договорів, у зв`язку із чим, доводи позивача про недійсність спірних правочинів у формі договорів поставки в частині відсутності строку їх дії.

Щодо твердження позивача про відсутність у договорах поставки істотної умови - ціни товару, колегія суддів апеляційного господарського суду зазначає наступне.

У ч. 2 ст. 712 ЦК України визначено, що до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 691 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов - за ціною, що визначається відповідно до ст. 632 ЦК України, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу.

Згідно із приписами ст. 632 ЦК України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін, а якщо ціна у договорі не встановлена і не може бути визначена виходячи з його умов, вона визначається виходячи із звичайних цін, що склалися на аналогічні товари, роботи або послуги на момент укладення договору.

У ст. 524 ЦК України передбачено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Відповідно до ч. 1 ст. 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Разом з тим, норми ч. 2 ст. 533 ЦК України допускають, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається у гривнях за офіційним курсом Національного банку України, встановленим для відповідної валюти надень платежу, якщо інший порядок її визначення не передбачений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Як вбачається зі змісту Договорів поставки та додаткових угод до них, ціна Товару визначена сторонами у національній валюті України - гривні з прив`язкою до курсу іноземної валюти (долара).

Також колегія суддів апеляційного господарського суду зазначає про те, що грошове зобов`язання покупця хоча і виражене у гривні, проте має прив`язку до еквіваленту в іноземній валюті. При цьому визначення остаточної ціни договору залежить саме від дати здійснення фактичної оплати товару за орієнтовною вартістю. Встановлена у договорі поставки умова про здійснення оплати товару за орієнтовною вартістю з відповідним подальшим коригуванням орієнтовної вартості пропорційно курсу відповідної іноземної валюти (Євро та доларів США) станом на дату, що передує даті оплати товару, має на меті поновити увесь обсяг втрат вартості товару, які позивач як постачальник отримав унаслідок зміни курсу гривні до євро/долару США.

Правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 29.04.2021 у справі № 910/11077/20 та від 11.10.2018 у справі № 905/192/18.

Так, відповідно до п. 4.1 Договорів поставки попередня ціна Товару становить 5 683,33 грн, плюс ПДВ 1 136,67, разом 6 820,00 грн за 1 метричну тонну незалежно від пункту призначення (ТОВ "Бруклін-Київ", ТОВ "Боріваж", ТОВ "ТІС-Зерно").

Так, визначена сторонами у Договорах поставки ціна Товару (ціна договору) є орієнтовною у зв`язку з тим, що містить імпортну складову, а самі договори є форвардними. За умовами Договорів поставки орієнтовна ціна підлягає перерахуванню (коригуванню) з урахуванням зміни курсу долара до гривні, за результатом чого визначається остаточна ціна Товару.

Отже, умови Договорів поставки передбачають можливість зміни ціни Товару (договору) після їх укладення, що є правом сторін та узгоджується з принципом свободи договору, на чому наголосив і Верховний Суд у постанові від 29.04.2021 року у справі № 910/11077/20. Крім того, Верховний Суд у постановах від 21.01.2019 року у справі № 925/2028/15, від 29.05.2018 року у справі № 908/1911/17, від 22.05.2018 року у справі № 923/712/17 дійшов до висновку, що умови договору поставки відносно коригування вартості товару у зв`язку зі зміною курсу долара вважаються не лише такими, що визначені належним чином, а й у зв`язку з їх чинністю є обов`язковими для виконання в силу норм ст. ст. 525, 526, 629 ЦК України.

Колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується із висновком господарського суду про те, що у положеннях п. п. 4.2, 4.3 Договорів поставки, на які посилається позивач, визначено достатньо чіткий порядок обрахунку остаточної ціни Товару залежно від того, чи скористається останній своїм правом на фіксацію курсу.

Якщо позивач до кінця періоду поставки Товару вирішить реалізувати таке право, фіксація курсу для визначення остаточної ціни Товару здійснюється або за курсом НБУ (курс гривні до долара США), або за будь-яким іншим курсом, погодженим між сторонами договору. Право вибору курсу (тобто, чи курсу НБУ, чи іншого курсу, який погодили позивач та відповідач) має відповідач. Після цього відбувається підписання додаткової угоди до відповідного договору поставки, яка є його невід`ємною частиною, в якій зазначається курс для визначення остаточної ціни Товару.

Якщо ж позивач вирішить не реалізувати таке право, то фіксація курсу для визначення остаточної ціни Товару здійснюється відповідачем за формулою "Курс USD/UAN" мінус 0,05 гривні за 1 долар США.

Визначення ціни Товару у спосіб, яким скористалися сторони в Договорах поставки, не суперечить чинному законодавству та не вважається що сторони не досягли згоди щодо такої його істотної умови.

Твердження позивача, що механізм визначення остаточної ціни Товару, прописаний у п. 4.2 Договорів поставки, для нього є незрозумілим, з огляду на що неможливо було її визначити є безпідставним, оскільки як зазначив Верховний Суд у постановах від 29.06.2022 у справі № 902/882/21, від 24.05.2022 у справі № 573/2159/20, від 01.02.2022 у справі № 910/1305/21, особа, яка включила ту або іншу умову в договір, повинна нести ризик, пов`язаний з неясністю такої умови, крім того, якщо така незрозумілість дійсно мала місце, то позивач мав право запропонувати відповідачу змінити умови Договорів поставки, а у випадку відмови - звернутися до суду з відповідними позовами про внесення змін до договорів, за наслідками розгляду яких суд мав би дати оцінку правомірності відмови відповідача та обґрунтованості запропонованих позивачем змін до договору, проте такою можливістю позивач не скористався. Зворотного позивачем не доведено

Також колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується із висновком господарського суду першої інстанції, та вважає твердження позивача про те, що на офіційному веб-сайті НБУ за посиланням, зазначеним у п. п. 4.2, 4.3 Договорів поставки, відсутня графа "Довідкове значення курсу гривні до долара США на 12:00", таким що не відповідають дійсності та не підтверджені матеріалами справи, з огляду на те, що матеріали справи містять роздруківку відповідної веб-сторінки з офіційного веб-сайту НБУ, розміщеної за посиланням, зазначеним у п. п. 4.2, 4.3 Договорів поставки: https://bank.gov.ua/ua/markets/exchangerates?date=31.12.2020&period=daily з відповідними відомостями щодо офіційного курсу. Вказана роздруківка надана відповідачем до відзиву на позовну заяву. При цьому, будь - яких заперечень щодо достовірності вказаного доказу позивачем не заявлено. Іншого матеріали справи не містять.

Крім того, колегія суддів апеляційного господарського суду враховує той факт, що спірні договори поставки були частково виконані позивачем, що свідчить про усвідомлення та зрозумілість позивачем їх пунктів.

Колегія суддів наголошує на тому, що не можна вважати неукладеним договір після його повного чи часткового виконання сторонами.

Близька за змістом правова позиція викладена у постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 18.02.2022 у справі № 918/450/20.

Як вбачається із матеріалів справи, у зв`язку з тим, що позивачем не поставлено відповідачу Товар 10.12.2021, сторони уклали Додаткові угоди № 3 і № 4 до Договорів поставки, в яких вони домовилися про сплату останнім штрафів у розмірі 30% від вартості Товару за його не поставку згідно з умовами Договорів поставки у відповідності до п. 7.4 цих договорів, зафіксувавши для цих цілей курс для визначення остаточної ціни Товару, визначивши розміри штрафів (7 423 608 грн за невиконання Договору поставки № К2102-5522 від 03.02.2021 та 5 567 706 грн за невиконання умов Договору поставки №К2102-5523 від 03.02.2021), порядок та строки їх сплати Постачальником на користь Покупця у добровільному порядку.

Так, за твердженнями відповідача, які визнаються позивачем, останнім частково сплачено штрафні санкції на користь відповідача.

Враховуючи те, що Додаткові угоди № 3 і № 4 до Договорів поставки є невід`ємними частинами Договорів, що слідує зі змісту самих угод, а також часткове виконання Підприємством позивача їх положень щодо сплати штрафів, колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується із висновком господарського суду про те, що це вважається частковим виконанням самих Договорів, у зв`язку з чим, підстави вважати, що спірні договори можливо вважати неукладеними, відсутні.

Отже, колегія суддів апеляційного господарського суду вважає висновок господарського суду першої інстанції про те, що позивачем не доведено суду відсутності в спірних договорах істотної умови - ціни, правильним.

Статтею 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ст.ст. 76-79 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

За приписами ч. 1 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Враховуючи викладене, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується із висновком господарського суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, у зв`язку із чим, підстави для зміни чи скасування рішення Господарського суду міста Києва від 01.11.2022 у справі № 910/5151/22 відсутні.

Враховуючи обставини справи, аналізуючи питання обсягу дослідження доводів сторін, що були покладені в основу оскаржуваного судового рішення, колегія суддів апеляційного господарського суду зазначає про те, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 09.12.1994; п. 29-30), однак, це право не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Проніна проти України" від 18.07.2006; п. 23; рішення у справі "Hirvisaari v. Finland" ("Хірвісаарі проти Фінляндії; п. 32).

Однак, враховуючи встановлені обставини справи, колегія суддів апеляційного господарського суду вважає, що наведене місцевим судом мотивування є достатнім для обґрунтування свого рішення за аргументами та доказами, які наявні у матеріалах справи. При цьому, рівень деталізації судом своїх доводів в будь-якому разі не призвів до неправильного вирішення справи, тому підстави для скасування рішення Господарського суду міста Києва від 01.11.2022 у справі № 910/5151/22, відсутні.

З приводу решти доводів скаржника, викладених в його скарзі, колегія суддів звертає увагу, що такі аргументи враховані апеляційним судом, при цьому оскаржуване рішення є вмотивованим, місцевим судом зазначено з достатньою ясністю підстави, на яких ґрунтуються його висновки, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини (рішення у справах "Хаджинастасиу проти Греції", "Кузнєцов та інші проти Російської Федерації").

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Колегія суддів зазначає, що враховуючи положення частини 1 статті 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів № 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 № 3477-IV (3477-15) "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України та частини 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (частини 1 статті 86 Господарського процесуального кодексу України).

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статті 76 Господарського процесуального кодексу України).

Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, що їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї (частини 8 статті 80 Господарського процесуального кодексу України).

Таким чином, скаржником не надано до суду належних і допустимих доказів на підтвердження тих обставин, на які він посилається в апеляційній скарзі. Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на припущеннях та зводяться до намагань здійснити переоцінку обставин справи, вірно встановлених судом першої інстанції.

Отже, підсумовуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення прийняте відповідно до вимог процесуального та матеріального права, підстав для його скасування або зміни не вбачається.

Таким чином, апеляційна скарга Приватного агропромислового підприємства "Дзвін" на рішення Господарського суду міста Києва від 01.11.2022 у справі № 910/5151/22 задоволенню не підлягає. Рішення Господарського суду міста Києва від 01.11.2022 у справі № 910/5151/22 слід залишити без змін.

З урахуванням відмови в задоволенні апеляційної скарги, судовий збір за розгляд справи в суді апеляційної інстанції покладається на скаржника в порядку статті 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст.ст. 124, 129-1 Конституції України, ст.ст. 8, 11, 74, 129, 240, 267-270, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного агропромислового підприємства "Дзвін" на рішення Господарського суду міста Києва від 01.11.2022 у справі № 910/5151/22 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 01.11.2022 у справі № 910/5151/22 залишити без змін.

3. Судовий збір за розгляд апеляційної скарги покласти на скаржника.

4. Справу № 910/5151/22 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у випадках, передбачених ст. 287-291 Господарського процесуального кодексу України, з урахуванням приписів п. 2 ч. 3 ст. 287 Господарського процесуального кодексу України.

Текст постанови складено та підписано 01.05.2023.

Головуючий суддя О.М. Гаврилюк

Судді В.В. Шапран

Б.О. Ткаченко