РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

03.05.2023Справа № 910/1502/23

Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді Демидова В.О., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення (виклику) сторін, справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "КПП ЦЕНТР" (81500, Львівська обл., Львівський р-н, село Черляни, вул. Польова, будинок 97) до Товариства з обмеженою відповідальністю "ЛЕВ-КОМПАНІ" (04078, місто Київ, вулиця Білицька, будинок 72-Г) про стягнення 122 024,61 грн.

без повідомлення (виклику) сторін,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

30.01.2023 на адресу Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю "КПП ЦЕНТР" (далі - позивач) до Товариства з обмеженою відповідальністю "ЛЕВ-КОМПАНІ" (далі - відповідач) про стягнення 122 024,61 грн та була передана 31.01.2023 судді Демидову В.О. відповідно до автоматизованого розподілу судової справи між суддями.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач відповідно до умов договору поставки №550860 від 11.12.2020 не виконав свої зобов`язання в частині оплати за поставлений товар.

У зв`язку з чим позивач просить стягнути з відповідача суму основної заборгованості у розмір 64171,08 грн, пені у сумі 29845,80 грн., штрафу у сумі 14466,14 грн., 3% річних у розмірі 1580,65 грн., інфляційних витрат у сумі 11960,61 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.02.2023 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження по справі та ухвалено проводити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

16.02.2023 від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву відповідно до якого представник зазначає наступне.

Відповідач визнає позов у частині стягнення з нього суми основного боргу - 64171,08 грн., яка виникла, виходячи із умов Договору поставки №550860 від 11.12.2020 року (надалі Договір поставки) на підставі видаткових накладних від 03.02.2022 року, 09.02.2022 року, 09.02.2022 року, 12.02.2022 року, 14.02.2022 року, 17.02.2022 року, 21.02.2022 року, 21.02.2022 року, а також судового збору у розмірі 2684,00 грн.

Разом з тим відповідач просить відмовити у нарахуванні пені у сумі 29845,80 грн., штрафу у сумі 14466,14 грн., 3% річних у розмірі 1580,65 грн., інфляційних витрат у сумі 11960,61 грн., а також, витрат на правову допомогу.

Вказану позиція відповідача пояснює тим, що згідно п. 7.1. Договору поставки, будь-яка із сторін вважатиметься такою, що несе відповідальність за невиконання своїх зобов`язань за цим Договором у тій мірі, в якій затримку чи перешкоду виконанню таких зобов`язань спричинено виникненням і дією обставин непереборної сили (форс-мажор).

Під обставинами форс-мажор розуміються стихійні лиха, епідемії, епізоотії, війна чи військові дії будь-якого характеру, блокади, ембарго, пожежа, страйки на підприємствах Сторін, акти нормативно-правового характеру органів державної влади чи місцевого самоврядування та інші обставини надзвичайного характеру, які Сторони не могли передбачити під час укладення та виконання даного Договору і які знаходяться поза контролем Сторін та перешкоджають виконанню ними договірних зобов`язань за цим Договором.

Відповідно до п. 7.2. Договору, належним доказом виникнення форс-мажорних обставин та строку їхньої тривалості для Сторін цього Договору визнаватимуться підтверджуючі документи, видані відповідним уповноваженим органом.

У підтвердження виникнення форс-мажорних обставин відповідачем долучено копію листа Торгово-промислової палати України №2024/02.0-7.1 від 28.02.2022 року.

06.03.2023 від представника позивача надійшла відповідь на відзив, відповідно до якої останній вважає, що Відповідачем не наведено достатніх аргументів для відмови в задоволенні позову ТОВ «КПП Центр» в частині стягнення із ТОВ «ЛЕВ-КОМПАНІ» пені у сумі 29845,80 грн., штрафу у сумі 14466,14 грн., 3% річних у розмірі 1580,65 грн., інфляційних витрат у сумі 11960,61 грн. та зазначив, що посилаючись на форс-мажор як на підставу для звільнення від відповідальності, стороні потрібно довести, як саме проявився форс-мажор під час виконання такого зобов`язання. Одного лише посилання на наявність форс-мажору та на Лист ТПП від 28.02.2022 року № 2024/02.0-7.1 однозначно недостатньо.

Частиною 1 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі.

Згідно ч. 8 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи також заслуховує їх усні пояснення.

Враховуючи достатність часу, наданого сторонам для подачі доказів в обґрунтування своїх позицій у справі, приймаючи до уваги принципи змагальності та диспозитивності господарського процесу, господарським судом в межах наданих йому повноважень сторонам створені усі належні умови для надання доказів.

Розглянувши матеріали справи, всебічно та повно дослідивши надані докази, суд встановив такі фактичні обставини.

11.12.2020 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "КПП ЦЕНТР" (далі - Позивач, Постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "ЛЕВ-КОМПАНІ" (далі - Відповідач, Покупець) укладено Договір поставки № 550860 (далі - Договір).

Відповідно до п. 1.1 - 1.2 Договору, Постачальник зобов`язується передати у власність Покупця товар, а Покупець зобов`язується прийняти товар та сплатити його на умовах, визначених цим Договором.

Предметом Договору є поставка запасних частин, аксесуарів до транспортних засобів та розхідних матеріалів, далі за текстом „Товар", за погодженою кількістю, асортиментом та ціною, згідно виставленого рахунку-фактури Постачальника.

Пунктами 2.1-2.2 Договору сторони визначили, що Товар передається Постачальником Покупцю за асортиментом, ціною та якістю відповідно до замовлення останнього.

Кількість фактично переданого товару вказується у видатковій накладній, що видається на кожну партію товару.

Передача товару оформлюється видатковою накладною, в якій зазначається найменування (асортимент) товару, його кількість, ціна та загальна вартість (п. 4.3 Договору).

У відповідності до п. 5.1 Договору загальна сума Договору визначається за сумою всіх видаткових накладних, виданих Постачальником.

Пунктом 5.5 та 5.7 Договору передбачено, що оплата Товару здійснюється Покупцем на основі даного Договору і видаткових накладних до нього шляхом безготівкового перерахунку коштів на рахунок Постачальника. Покупець здійснює оплату протягом 14 (чотирнадцяти) календарних днів з моменту отримання товару.

Моментом отримання Товару вважається момент підписання представником Покупця видаткової накладної на проданий Товар чи здачі товару перевізникові або організації зв`язку для доставки покупцеві (кур`єрським фірмам) в порядку п. 2 статті 664 Цивільного кодексу України.

У випадку порушення строків оплати товару, встановлених умовами цього Договору, Покупець сплачує Постачальнику пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від вартості несвоєчасно оплаченого товару за кожний день прострочення до моменту закінчення такого прострочення, а у випадку, коли прострочення триває - до моменту звернення Постачальника до суду (п. 6.1 Договору).

У випадку прострочення оплати поставленого товару понад 30 календарних днів Покупець окрім пені сплачує Постачальнику штраф у розмірі 20 % від вартості неоплаченого товару п. 6.3 Договору).

Будь-яка з Сторін не несе відповідальності за невиконання чи неналежне виконання зобов`язань за цим Договором, що сталося з вини іншої Сторони чи внаслідок невиконання чи неналежного виконання іншою Стороною умов даного Договору (п. 6.5 Договору).

Сторони домовились, що позовна давність стосовно пені та штрафів, встановлених даним Договором, становить два роки (п. 6.6 Договору).

Згідно з п. 7.1. Договору, будь-яка із сторін вважатиметься такою, що не несе відповідальність за невиконання своїх зобов`язань за цим Договором у тій мірі, в якій затримку чи перешкоду виконанню таких зобов`язань спричинено виникненням і дією обставин непереборної сили (форс-мажор).

Під обставинами форс-мажор розуміються стихійні лиха, епідемії, епізоотії, війна чи військові дії будь-якого характеру, блокади, ембарго, пожежа, страйки на підприємствах Сторін, акти нормативно-правового характеру органів державної влади чи місцевого самоврядування та інші обставини надзвичайного характеру, які Сторони не могли передбачити під час укладення та виконання даного Договору і які знаходяться поза контролем Сторін та перешкоджають виконанню ними договірних зобов`язань за цим Договором.

Відповідно до п. 7.2. Договору, належним доказом виникнення форс-мажорних обставин та строку їхньої тривалості для Сторін цього Договору визнаватимуться підтверджуючі документи, видані відповідним уповноваженим органом.

У відповідності до п. 7.3 Договору виникнення форс-мажорних обставин, у момент прострочення виконання Стороною своїх зобов`язань по цьому Договору, позбавляє цю Сторону права посилатися на такі обставини як на підставу для звільнення від відповідальності за невиконання або неналежне своїх договірних зобов`язань.

Даний Договір набирає чинності з моменту його підписання Сторонами і діє до 31 грудня 2021 року (п. 10.1 Договору).

У випадку якщо за 15 календарних днів до закінчення терміну дії Договору від жодної із сторін не надій письмове повідомлення про його розірвання, Договір вважається пролонгованим на кожен наступний календарний рік (п. 10.2 Договору).

Додатковою угодою №1 від 11.06.2021 до Договору поставки № 550860 від 11.12.2021 сторони зокрема виклали п. 5.5 У наступній редакції:

«п. 5.5 Оплата Товару здійснюється ПОКУПЦЕМ на основі даного Договору і видаткових накладних до нього шляхом безготівкового перерахунку коштів на рахунок ПОСТАЧАЛЬНИКА на протязі 21 (двадцяти одного) календарного дня з моменту отримання Товару».

Матеріали справи не містять доказів, що договір поставки № 550860 від 11.12.2021 був припинений чи розірваний.

Як стверджує позивач останнім за видатковими накладними було передано відповідачеві товар:

- 03.02.2022р. №FTM00042525/22, на суму 10910,47 грн., 09.02.2022р. №FTM00049409/22, на суму 4275,96 грн., 09.02.2022р. №FTM00049417/22, на суму 4317,73 грн., 12.02.2022р. №FTM00055852/22, на суму 8124,50 грн., 14.02.2022р. №FTM00057640/22, на суму 5436,19 грн., 17.02.2022р. №FTM00063186/22, на суму 17485,37 грн., 21.02.2022р. №FTM00067619/22. на суму 19266,95 грн., 21.03.2022р. №FTM00075694/22, на суму 2513,53 грн. В загальному товар поставлено на суму 72330,70 грн, що підтверджується підписаними та скріпленими печатками з боку позивача та відповідача видатковими накладними.

Як вказує позивач станом на 14.10.2022р., покупець здійснив часткову оплату за поставлений товар на суму 8159,62 грн., які були зараховані в рахунок оплати видаткової накладної від 03.02.2022р. №FTM00042525/22.

Таким чином розмір заборгованості за поставлений товар становить 64171,08 грн.

Оскільки відповідачем оплату за прийнятий товар здійснено не було позивач, 14.10.2022р. на адресу відповідача скерував претензію, якою просив сплатити заборгованість на загальну суму 72 330,70 грн., з яких основний борг становить 64171,08 грн. та штраф в сумі 12834,22 грн. В якості доказів направлення останньої представ позивача надав суду опис вкладення до цінного листа №298 та поштову накладну.

Відповіді на вищевказану претензію відповідачем надано не було заборгованість не сплачено.

Між сторонами було підписано акт звірки взаємних розрахунків, відповідно до якого станом на 22.11.2022 заборгованість відповідача перед позивачем складає 64171,08 грн.

Оскільки відповідачем заборгованість сплачено в повному обсязі не було, позивач звернувся до суду про стягнення з відповідача 122 024,61 грн з яких: сума основної заборгованості у розмірі 64171,08 грн, пеня у сумі 29845,80 грн., штраф у сумі 14466,14 грн., 3% річних у розмірі 1580,65 грн., інфляційні витрати у сумі 11960,61 грн.

Дослідивши обставини справи, надані матеріали, оцінивши надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи, а також належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов такого обґрунтованого висновку.

Як визначено частинами 1, 2 статті 193 Господарського кодексу України (надалі - ГК України), суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно ч. 2 статті 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Пунктом 1 ч. 2 статті 11 ЦК України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно ч. 1 статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною 1 ст. 265 ГК України передбачено, що за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні -покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ч. 6 ст. 265 ГК України до відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу.

Частиною 2 ст. 712 ЦК України також передбачено, що до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ст. 655 ЦК України одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 14 ЦК України цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог -відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (526 ЦК України). Одностороння відмова від зобов`язання, в силу ст. 525 ЦК України, не допускається.

Відповідно до ч.1 ст.530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Умовою виконання зобов`язання - є строк (термін) його виконання. Дотримання строку виконання є одним із критеріїв належного виконання зобов`язання, оскільки прострочення є одним із проявів порушення зобов`язання. Строк (термін) виконання зобов`язання за загальним правилом, узгоджується сторонами в договорі.

Відповідно до ст.629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Як свідчать матеріали справи, позивач свій обов`язок за договором виконав шляхом поставки відповідачеві Товару відповідно до видаткових накладних: 03.02.2022р. №FTM00042525/22, на суму 10910,47 грн., 09.02.2022р. №FTM00049409/22, на суму 4275,96 грн., 09.02.2022р. №FTM00049417/22, на суму 4317,73 грн., 12.02.2022р. №FTM00055852/22, на суму 8124,50 грн., 14.02.2022р. №FTM00057640/22, на суму 5436,19 грн., 17.02.2022р. №FTM00063186/22, на суму 17485,37 грн., 21.02.2022р. №FTM00067619/22. на суму 19266,95 грн., 21.03.2022р. №FTM00075694/22, на суму 2513,53 грн. В загальному товар поставлено на суму 72330,70 грн. Враховуючи часткову оплату відповідачем на суму 8159,62 грн., які були зараховані в рахунок оплати видаткової накладної від 03.02.2022р. №FTM00042525/22 заборгованість відповідача за отриманий проте неоплачений товар складає 64171,08 грн.

Як було зазначено вище, відповідач у відзиві на позовну заяву зазначив, що визнає позов у частині стягнення з нього суми основного боргу - 64171,08 грн., яка виникла, виходячи із умов Договору поставки №550860 від 11.12.2020 року (надалі Договір поставки) на підставі видаткових накладних від 03.02.2022 року, 09.02.2022 року, 09.02.2022 року, 12.02.2022 року, 14.02.2022 року, 17.02.2022 року, 21.02.2022 року, 21.02.2022 року.

За таких обставин сума основної заборгованості, яка підтверджується матеріалами справи складає 64171,08 грн.

Відтак, за висновками суду, позовні вимоги про стягнення з відповідача 64171,08 грн основного боргу за договором підлягають задоволенню у заявленому позивачем розмірі.

Крім суми основної заборгованості позивач просить стягнути із відповідача в зв`язку із неналежним виконанням зобов`язань за договором: пеню у сумі 29845,80 грн., штраф у сумі 14466,14 грн., 3% річних у розмірі 1580,65 грн., інфляційні витрати у сумі 11960,61 грн.

Частиною 1 ст.216 Господарського кодексу України передбачено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

За приписами ст.230 Господарського кодексу України визначено, що порушення зобов`язання є підставою для застосування господарських санкцій (неустойка, штраф, пеня). Штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Відповідно до ч.1 ст.611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Згідно з ч.1 ст.549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч.3 ст.549 Цивільного кодексу України).

Частиною 1 ст.548 Цивільного кодексу України унормовано, що виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

Згідно зі ст.1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Статтею 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" встановлено, що розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

У випадку прострочення оплати поставленого товару понад 30 календарних днів Покупець окрім пені сплачує Постачальнику штраф у розмірі 20 % від вартості неоплаченого товару (п. 6.3 Договору).

Як встановлено судом, відповідачем у встановлений строк свого обов`язку за договором зі сплати за поставлений товар не виконано, чим допущено прострочення виконання грошового зобов`язання, тому дії відповідача є порушенням зобов`язання, і він вважається таким, що прострочив.

З огляду на неналежне виконання відповідачем грошового зобов`язання з оплати за поставлений товар, суд зазначає, що вимоги позивача про стягнення штрафу на суму 72330,70 грн є обґрунтованими, оскільки відповідачем допущено прострочення виконання грошового зобов`язання понад 30 календарних днів, а відтак за з відповідача підлягає до стягненню штраф у розмірі 14466,14 грн.

Позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача пені у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла за період з 25.02.2022 по 23.01.2023 у розмірі 29845,80 грн.

В силу приписів ст. 216 ГК України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за порушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставі і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Відповідно до ст. 230 ГК України, штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання.

Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з частиною першою ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не виконав його у строк, встановлений договором.

Частиною першою ст. 546 ЦК України передбачено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема неустойкою.

Згідно з пунктом 2 статті 551 ЦК України, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Частинами четвертою та шостою статті 231 ГК України встановлено, що у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому співвідношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

У випадку порушення строків оплати товару, встановлених умовами цього Договору, Покупець сплачує Постачальнику пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від вартості несвоєчасно оплаченого товару за кожний день прострочення до моменту закінчення такого прострочення, а у випадку, коли прострочення триває - до моменту звернення Постачальника до суду (п. 6.1 Договору).

Так, частиною першою ст. 258 ЦК України передбачено, що для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю.

Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог, зокрема, про стягнення неустойки (штрафу, пені) (частина друга ст. 258 ЦК України).

У п. 6.6 Договору, сторони домовились, що позовна давність стосовно пені та штрафів, встановлених даним Договором, становить два роки.

Окрім того, Всесвітня організація охорони здоров`я (ВООЗ) 11.03.2020 оголосила пандемію коронавірусу. Постановою Кабінету Міністрів України № 211 від 11.03.2020 на усій території України установлено карантин з 12.03.2020.

Разом з цим, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» № 540-IX від 30.03.2020 було доповнено Розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України пунктами 12-14 такого змісту: « 12. Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».

Як було зазначено, сторонами укладено Договір, тобто вже після внесення змін до чинного законодавства, тому сторони на момент укладення договору розуміли, що строк позивної давності про стягнення з штрафних санкцій вже не буде обмежений строком в один рік.

Станом на 26.12.2022 (дата надходження позовної заяви до суду) на усій території України продовжував діяти карантин, пов`язаний із запобіганням поширення коронавірусної хвороби (COVID-19). Таким чином, строки, визначені ст. 258 ЦК України, продовжуються на строк дії такого карантину.

Частиною шостою ст. 232 ГК України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

При цьому, щодо пені за порушення грошових зобов`язань застосовується припис частини шостої ст. 232 ГК України. Даним приписом передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов`язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов`язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін (п. 2.5 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань» № 14 від 17.12.2013 року).

Отже, встановивши розмір, термін і порядок нарахування штрафних санкцій за порушення грошового зобов`язання, законодавець передбачив також і право сторін врегулювати ці відносини у договорі. Тобто сторони мають право визначити у договорі не лише інший строк нарахування штрафних санкцій, який обчислюється роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 Цивільного кодексу України), а взагалі врегулювати свої відносини щодо нарахування штрафних санкцій на власний розсуд (частина третя статті 6 Цивільного кодексу України), у тому числі, мають право пов`язувати період нарахування пені з вказівкою на подію, яка має неминуче настати (фактичний момент оплати). Аналогічна за змістом правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 21.06.2017 у справі № 910/2031/16, від 10.04.2018 у справі № 916/804/17 та від 10.09.2020 року в справі № 916/1777/19.

При цьому об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 20.08.2021 у справі № 910/13575/20, уточнюючи правову позицію Верховного Суду щодо застосування ч. 6 ст. 232 ГК України, зазначає, що у кожному конкретному випадку господарські суди повинні належним чином проаналізувати умови укладених між сторонами договорів щодо нарахування штрафних санкцій, та встановити, чи містить відповідний пункт договору або певний термін, шляхом вказівки на подію (день сплати заборгованості, день фактичної оплати, фактичний момент оплати), або інший строк, відмінний від визначеного ч. 6 ст. 232 ГК України, який є меншим або більшим шести місяців.

У випадку порушення строків оплати товару, встановлених умовами цього Договору, Покупець сплачує Постачальнику пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від вартості несвоєчасно оплаченого товару за кожний день прострочення до моменту закінчення такого прострочення, а у випадку, коли прострочення триває - до моменту звернення Постачальника до суду (п. 6.1 Договору).

Пунктом 6.6 Договору, сторони домовились, що позовна давність стосовно пені та штрафів, встановлених даним Договором, становить два роки.

З вищенаведеного вбачається, що сторонами погоджено як вказівку на настання відповідно події, а саме: нарахування пені відбувається до моменту закінчення такого прострочення так і встановили строк у два роки (п. 6.6 Договору).

Отже, нарахування пені за порушення відповідачем зобов`язань щодо оплати за період з 25.02.2022 по 02.06.2022 є правомірним.

Перевіривши здійснений позивачем розрахунок пені за період з 25.02.2022 по 02.06.2022, судом встановлено, що він здійснений не вірно, оскільки позивачем не вірно відраховано 21 календарний день з дати отримання (п. 5.5 Договору з урахуванням Додаткової угоди №1 від 11.06.2021 до Договору поставки № 550860 від 11.12.2021) та не враховано ч. 5 ст. 254 ЦКУ відповідно до якої, якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день.

Здійснивши власний розрахунок, суд дійшов висновку, що пеня, яка підлягає до стягненню з відповідача складає 25659,08 грн. в іншій частині слід відмовити.

При цьому суд зауважує, що застосування іншого виду неустойки - штрафу до грошового зобов`язання не виключає можливості його встановлення в укладеному сторонами договорі, при тому і як самостійний захід відповідальності, і як такий, що застосовується поряд з пенею. У останньому випадку не йдеться про притягнення до відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення двічі, тому що відповідальність настає лише один раз - у вигляді сплати неустойки, яка включає у себе і пеню, і штраф як лише форми її сплати.

Таким чином, зважаючи на допущене відповідачем порушення зобов`язання, суд дійшов висновку, що вимоги позивача про стягнення неустойки (пені та штрафу) є правомірними та підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Судом встановлено, що дії відповідача є порушенням грошового зобов`язання, що є підставою для захисту майнових прав та інтересів позивача відповідно до норм статті 625 Цивільного кодексу України.

Згідно розрахунку позивача інфляційні втрати становлять 11960,94 грн. та 3% річних становить 1580,65 грн.

За розрахунком суду розмір 3% річних та інфляційних втрат вийшов більше ніж було заявлено позивачем.

Оскільки суд не може вийти за межі заявлених позовних вимог, позовні вимоги в частині стягнення 3% річних та інфляційних втрат підлягають задоволенню в заявленому позивачем розмірі, а саме 1580,65 грн - 3% річних та 11960,94 грн - інфляційних втрат.

Стосовно твердження відповідача про настання для останнього форс-мажорних обставин у підтвердження чого відповідачем долучено копію листа Торгово-промислової палати України №2024/02.0-7.1 від 28.02.2022 року, суд зазначає наступне.

Відповідно до діючого законодавства України форс-мажор звільняє лише від відповідальності за порушення зобов`язання, що сталося внаслідок такого форс-мажору, але не звільняє від виконання відповідного зобов`язання і не є підставою для припинення зобов`язань. Проте і звільнення від відповідальності може мати місце лише у випадку, коли невиконання зобов`язання є наслідком дії форс-мажорних обставин, що має бути доведено у встановленому чинним законодавством порядку та підтверджено належними документами.

Форс-мажорні обставини не мають преюдиційного характеру і при їх виникненні сторона, яка посилається на них як на підставу неможливості виконання зобов`язання, повинна довести наявність таких обставин не тільки самих по собі, але й те, що ці обставини були форс-мажорними саме для цього конкретного випадку виконання господарського зобов`язання. Доведення наявності непереборної сили покладається на особу, яка порушила зобов`язання. Саме вона має подавати відповідні докази в разі виникнення спору.

Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 15.06.2018 у справі №915/531/17, від 26.05.2020 у справі №918/289/19, від 17.12.2020 у справі №913/785/17, від 19.08.2022 у справі № 908/2287/17.

Запровадження з 24.02.2022 воєнного стану в країні, що є форс-мажорними обставинами, не можуть однозначно засвідчувати неможливість виконання відповідачем договірних зобов`язань перед позивачем, оскільки перелічені обставини не є абсолютною самостійною підставою для відкладення строку виконання грошового зобов`язання на час, протягом якого такі обставини зберігають свою дію.

Близький за змістом правовий висновок, викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду в справі № 910/7495/16 від 08.05.2018.

Таким чином, настання обставин непереборної сили, а саме: військова агресія Російської Федерації проти України, що стало підставою для введення воєнного стану в Україні з 24.02.2022, не є безумовною підставою для звільнення відповідача від виконання своїх зобов`язань по сплаті за поставлений товар після 24.02.2022.

Разом з тим, суд враховує, що відповідно до Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, затвердженого наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 22.12.2022 №309 (із змінами, внесеними згідно з Наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій № 14 від 13.01.2023), у період з 24.02.2022 по 30.04.2022 на всій території міста Києва велися активні бойові дії, що вказує на існування у цей період на території міста Києва обставин непереборної сили, за які сторони не відповідають.

Проте, відповідач не довів повного припинення ним господарської діяльності та не можливості виконати свої зобов`язання перед позивачем.

Окрім того матеріали справи не містять доказів, що відповідач звертався до позивача про настання для останнього форс-мажорних обставин, разом з тим відповідачем було заявлено про настання форс-мажорних обставин у відзиві на позовну заяву.

У пункті 7.3 Договору сторони погодили, що виникнення форс-мажорних обставин, у момент прострочення виконання Стороною своїх зобов`язань по цьому Договору, позбавляє цю Сторону права посилатися на такі обставини як на підставу для звільнення від відповідальності за невиконання або неналежне своїх договірних зобов`язань.

Отже доводи відповідача про відсутність у нього підстав для сплати пені у сумі 29845,80 грн., штрафу у сумі 14466,14 грн., 3% річних у розмірі 1580,65 грн., інфляційних витрат у сумі 11960,61 грн. є безпідставними.

Відповідно до ч.1 ст.14 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 129 Конституції України унормовано, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч.ч.1-4 ст.13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Аналогічна норма міститься у ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України.

За приписами ст.86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частиною 1 ст.73 Господарського процесуального кодексу України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч.1 ст.77 Господарського процесуального кодексу України).

Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст.79 Господарського процесуального кодексу України).

Будь-які подані учасниками процесу докази підлягають оцінці судом на предмет належності і допустимості. Вирішуючи питання щодо доказів, господарські суди повинні враховувати інститут допустимості засобів доказування, згідно з яким обставини справи, що відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Що ж до належності доказів, то нею є спроможність відповідних фактичних даних містити інформацію стосовно обставин, які входять до предмета доказування з даної справи.

За таких обставин, враховуючи всі наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Пунктом 2 частини першої ст. 129 ГПК України передбачено, що у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Приймаючи до уваги часткове задоволення розміру позовних вимог, судовий збір, який підлягає покладенню на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись статтями Керуючись статтями 86, 129, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "ЛЕВ-КОМПАНІ" (04078, місто Київ, вулиця Білицька, будинок 72-Г, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "КПП ЦЕНТР" (81500, Львівська обл., Львівський р-н, село Черляни, вул. Польова, будинок 97, ) 117 837 (сто сімнадцять тисяч вісімсот тридцять сім) грн. 89 коп з яких: 64 171 (шістдесят чотири тисячі сто сімдесят одна) грн. 08 коп. сума основного боргу, 25 659 (двадцять п`ять тисяч шістсот п`ятдесят дев`ять) грн. 08 коп. пені, 14 466 (чотирнадцять тисяч чотириста шістдесят шість) грн. 14 коп. штрафу, 11 960 (одинадцять тисяч дев`ятсот шістдесят) грн. 94 коп. інфляційних втрат, 1580 (одна тисяча п`ятсот вісімдесят) грн. 65 коп. 3% річних, а також витрати по сплаті судового збору в розмірі 2591 (дві тисячі п`ятсот дев`яносто одна) грн 91 коп.

3. В іншій частині позовних вимог відмовити.

4. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

5. Рішення набирає законної сили у строк та в порядку, встановленому статтею 241 Господарського процесуального кодексу України.

Рішення може бути оскаржено до Північного апеляційного господарського суду в строк, встановлений статтею 256 Господарського процесуального кодексу України та в порядку, передбаченому статтею 257 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст рішення складено та підписано 03.05.2023

Суддя Владислав ДЕМИДОВ