СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 квітня 2023 року м. Харків Справа № 922/2156/22

Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Тарасова І.В., суддя Білоусова Я.О. , суддя Пуль О.А.

розглянувши в порядку письмового провадження без виклику учасників справи апеляційну скаргу позивача (вх. № 293Х/2-5) на рішення господарського суду Харківської області від 16.01.23 у справі № 922/2156/22 (постановлене у приміщенні господарського суду Харківської області суддею Калантай М.В., повний текст рішення складено 16.01.23)

за позовом Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом", м.Київ, в особі відокремленого підрозділу "Рівненська атомна електрична станція", м.Вараш Рівненської області

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Legio", м.Харків

про стягнення 225 000,00 грн.

ВСТАНОВИВ:

Державне підприємство "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" в особі відокремленого підрозділу "Рівненська атомна електрична станція" звернулося до господарського суду Харківської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Legio" про стягнення 225000,00 грн., з яких: 162000,00 грн. пені та 63000,00 грн. штрафу за неналежне виконання відповідачем зобов`язань щодо здійснення поставки продукції за договором поставки від 20.10.2020 №53-122-01-20-10085.

Позов обґрунтовано невиконанням відповідачем зобов`язання за договором поставки від 20.10.2020 №53-122-01-20-10085 в частині поставки товару у встановлений строк (до 15.11.20) та встановлення пунктом 9.1. Договору відповідальності у вигляді пені у розмірі 0,1% вартості суми непоставленої продукції за кожен день прострочення та штрафу у розмірі 7% вказаної вартості за прострочення поставки продукції понад тридцять діб.

Рішенням господарського суду Харківської області від 16.01.23 у справі № 922/2156/22 позов задоволено частково.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Legio" на користь Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" в особі відокремленого підрозділу "Рівненська атомна електрична станція" 63000,00 грн. штрафу, 40500,00 грн. пені, 1552,50 грн. судового збору.

В іншій частині позову відмовлено.

В обґрунтування рішення суд послався на те, що оскільки позивачем доведено факт нездійснення відповідачем поставки товару у встановлений Договором строк -по 16.11.20 включно, а прострочення вказаного зобов`язання тривало більше ніж 30 діб, наявні правові підстави для застосування передбачених п. 9.1. Договору штрафу та пені, проте, позивачем помилково включено до періоду нарахування пені період часу після дати закінчення 31.12.20 строку договору, а саме з 01.01.2021 по 15.05.2021, оскільки здійснення поставки товару після вказаної дати буде виходити за межі дії Договору, у зв`язку з чим відповідач зобов`язаний сплатити разом зі штрафом пеню за період прострочення з 17.11.2020 по 31.12.2020 в розмірі 40500,00грн., а решта сума пені -121500 грн. нарахована безпідставно.

Позивач - Державне підприємство "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" в особі відокремленого підрозділу "Рівненська атомна електрична станція" подав на зазначене рішення до Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить це рішення скасувати та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити.

В обґрунтування апеляційної скарги позивач посилається на суперечність чинному законодавству висновку суду щодо неправомірності нарахуванняи пені за непоставку товару у встановлений договором строк після дати закінчення строку Договору, оскільки з системного аналізу ст.ст. 202,598,599-601,604-609 Цивільного кодексу України вбачається, що закінчення строку дії договору не є підставою для припинення зобов`язання, яке залишилось невиконаним та звільнення від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16.02.23 для розгляду справи № 922/2156/22 сформовано склад колегії суддів: головуючий суддя Тарасова І.В., суддя Білоусова Я.О., суддя Пуль О.А.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 27.02.23 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою позивача (вх. № 293Х/2-5) на рішення господарського суду Харківської області від 16.01.23 у справі № 922/2156/22 та ухвалено здійснити її розгляд без повідомлення учасників справи.

16.03.23 від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу ( вх. №990), згідно з яким він просить залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

24.03.23 від позивача надійшла відповідь на відзив на апеляційну скаргу (вх. № 3342 ел. 5435 ), в якій він заперечив проти доводів відзиву на апеляційну скаргу.

Відповідно до статті 269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, а також выдповыды на выдзив, з`ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами в межах, встановлених статтею 269 ГПК України, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлення обставин справи та відповідність їх наданим доказам, дійшла висновку, що апеляційна скарга пыдлгаэ задоволенню, зважаючи на таке.

Як вбачається з матеріалів справи, 20 жовтня 2020 року між позивачем, як замовником, та відповідачем, як постачальником, за результатами проведеної процедури публічної закупівлі № UA -2020-07-24-003146-с укладено договір поставки №53-122-01-20-10085 (надалі - Договір), що відображено у Звіті про результати проведення відповідної процедури закупівлі від 21.10.20 (т. 1 а.с. 7-13).

Згідно з умовами цього Договору постачальник зобов`язався поставити і передати у власність замовника продукцію, а замовник, в свою чергу, зобов`язався оплатити продукцію за кількістю та за цінами, що передбачені у специфікації №1 (додаток №1 до договору).

Згідно з пунктом 1.2 Договору предметом поставки по даному договору є продукція: 18130000-9 Індивідуальний екрануючий комплект для захисту від електричних полів, який передбачений специфікацією №1 до даного Договору.

Пунктом 3.1 Договору передбачено, що продукція поставляється в строк по 15.11.2020. Продукція поставляється постачальником на умовах DDP згідно "Інкотермс-2010". Місце поставки тa вантажоодержувач - 34400, м.Вараш, склад Рівненського відділення ВП "Складське господарство" ДГІ "НАЕК "Енергоатом".

Пунктом 12.1. Договору передбачено, що він вважається укладеним з моменту його підписання сторонами та скріплення печатками (для контрагентів які застосовують печатку). Строк дії даного договору - по 31.12.2020, а в частині виконання гарантійних зобов`язань постачальника, що передбачені даним договором - до спливу гарантійних строків.

Як вказує позивач у позові, і не заперечується відповідачем у заявах по суті справи, у вказаний у Договорі строк товар поставлений не був.

20 листопада 2020 року позивач направив відповідачу лист за №17529/041 від 20 11.2020, в якому просив прискорити здійснення поставки за Договором для своєчасного проведення вхідного контролю та оформлення рахунків на оплату, враховуючи, що фінансування закупівлі передбачене у 2020 році .

У відповідь на даний лист відповідач надіслав лист-пояснення за №25-11/20 від 25.11.2020, в якому повідомив, що конкретні строки постачання можуть бути визначені після погашення існуючої заборгованості з оплати товару по договорам №53-122-01-19-08433 від 15.11 2019, №53-122-01-20-09338 від 13.03 2020 та №53-122-01-20-10003 від 29.09 2020, які були укладені між ВП "Рівненська АЕС" та TOB "Legio".

22.12.20 позивач повторно направив на адресу TOB "Legio" лист за №19413/041 про виконання поставки в термін до 28.12.2020, враховуючи, що фінансування закупівлі передбачене у 2020 році та відноситься до «Комплексних заходів з охорони праці», затверджених ДП «НАЕК «ЕНЕРГОАТОМ» на 2020 рік, а на 2021 рік фінансування даних ТМЦ не передбачено.

До відзиву на позов відповідач додав відповідь на зазначений лист, а саме лист-пояснення від 22.12.2020№22-12/20, в якому зазначено, що порушення строків оплати по діючим договорам між сторонами унеможливлює в подальшому своєчасні поставки на адресу ВП "Рівненська АЕС", а саме: захисного одягу по договору поставки №53-122-01-20-10085 від 20.10.2020. Станом на 22.12.2020 ВП "Рівненська АЕС" має фінансові зобов`язання перед TOB "Legio" за договором №53-122-01-20-10003 від 29.09.2020 на суму 67320грн. з ПДВ (строк платежу 10.12.2020). Крім того, ВП "Рівненська АЕС" було допущене прострочення платежів за договором №53-122-01-19-0843 від 15.11.2019 на суму 633600грн. з ПДВ (строк платежу 07.02.2020) на 294 календарних дні, за договором №53-122-01-20-09338 від 13.03.2020 на суму 143220грн. з ПДВ (строк платежу 20.08.2020) на 112 календарних дня. Враховуючи складність виробництва, що включає велику кількість довготривалих операцій, а також ланцюг постачання унікальних матеріалів з одного боку, а з іншого - хронічну заборгованість ВП "Рівненська АЕЗ" перед TOB "Legio" за раніше поставлений товар, TOB "Legio" здійснить постачання товару за договором №53-122-01-20-10085 від 20.10.2020 протягом 45 календарних днів з дня після повного погашення вказаної заборгованості.

Разом з тим, докази направлення даного листа позивачу, а також відповідь позивача на даний лист у матеріалах справи відсутні.

Також відповідач до відзиву на позов додав лист відповідача №012-02/20 від 12.02.2021, в якому він зазначив про те, що має можливість відвантажити законтрактовану кількість засобів захисту за Договором протягом лютого 2021 року.

Проте, докази направлення даного листа позивачу, а також відповідь позивача на даний лист у матеріалах справи також відсутні.

В матеріалах справи відсутні докази здійснення поставки обумовленого Договором товару на час прийняття оскаржуваного рішення суду та відповідач вказану обставину не заперечує.

Відповідно до пункту 9.1 Договору у випадку порушення строків поставки постачальник зобов`язаний сплатити замовнику пеню у розмірі 0,1% вартості суми непоставленої (недопоставленої) продукції за кожен день прострочення, при цьому у випадку прострочення поставки (недопоставки) продукції понад тридцять діб постачальник додатково сплачує замовнику штраф у розмірі 7% вказаної вартості.

11.01.22 року позивач направив на адресу відповідача претензію з розрахунком штрафних санкцій на підставі п. 9.1. за прострочку поставки товару.

Відповідь на дану претензію в матеріалах справи відсутня, штрафні санкції в добровільному порядку відповідачем не сплачені.

Враховуючи невиконання відповідачем своїх договірних зобов`язань, позивач звернувся до господарського суду Харківської області з даним позовом, у якому просить стягнути з відповідача за невиконання обов`язку з поставки товару на підставі п. 9.1. Договору 162000,00 грн. пені у розмірі 0,1% вартості суми непоставленої продукції за кожен день прострочення за період з 17.11.20 по 15.05.21 та 63000,00 грн. штрафу у розмірі 7% вказаної вартості за прострочення поставки (недопоставки) продукції понад тридцять діб.

Відповідно до статті 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Основними видами господарських зобов`язань є майново-господарські зобов`язання таорганізаційно-господарські зобов`язання.

Згідно зі статтею 175 Господарського кодексу України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Статтею 174 Господарського кодексу України серед підстав виникнення господарських зобов`язань передбачено господарські договори.

Відповідно до ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до статті 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Договір є одностороннім, якщо одна сторона бере на себе обов`язок перед другою стороною вчинити певні дії або утриматися від них, а друга сторона наділяється лише правом вимоги, без виникнення зустрічного обов`язку щодо першої сторони.

Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору.

Статтею 628 Цивільного кодексу України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов"язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не повязаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобовязується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до статті 265 Господарського кодексу України, за договором поставки одна сторона постачальник зобовязується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні покупцеві товар (товари), а покупець зобовязується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Статтею 664 Цивільного кодексу України передбачено, що обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару. Товар вважається наданим у розпорядження покупця, якщо у строк, встановлений договором, він готовий до передання покупцеві у належному місці і покупець поінформований про це.

Статтею 193 Господарського кодексу України передбачено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно з положеннями статей 525, 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно з частиною 1 статті 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Як зазначено вище, відповідач за умовами Договору повинен був поставити товар на загальну суму 900000,00 грн. у строк по 15.11.2020, однак свій обов`язок до даного часу не виконав.

При цьому, як правомірно зауважив суд першої інстанції, відповідно до частини 5 статті 254 Цивільного кодексу України, якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день, а тому, враховуючи, що 15.11.2020 було вихідним днем (неділя), відповідач був зобов`язаний поставити товар не пізніше 16.11.2020, включно.

Отже, оскільки відповідач не виконав обов`язку з поставки товару строк якого настав 16.11.20, він є таким, що прострочив виконання зазначеного зобов`язання.

При цьому господарський суд першої інстанції правомірно відхилив посилання відповідача як на підставу непоставки товару на обставини наявності у позивача заборгованості перед відповідачем за іншими договорами, оскільки вказана обставина сама по собі не впливає на обов`язок відповідача з поставки товару у встановлений строк за спірним Договором, з огляду на те, що чинним законодавством та Договором не передбачено автоматичного продовження строку поставки до виконання покупцем своїх зобов`язань перед продавцем за іншими догвоорами або припинення відповідного зобов`язання у зв`язку з такими обставинами та Договір взагалі не містить умов, які б надавали постачальнику можливість не здійснювати поставку товару до моменту погашення покупцем існуючої заборгованості за іншими укладеними між сторонами договорами.

Відповідно до частини 1 статті 594 Цивільного кодексу України кредитор, який правомірно володіє річчю, що підлягає передачі боржникові або особі, вказаній боржником, у разі невиконання ним у строк зобов`язання щодо оплати цієї речі або відшкодування кредиторові пов`язаних з нею витрат та інших збитків має право притримати її у себе до виконання боржником зобов`язання.

Притриманням можуть забезпечуватись інші вимоги кредитора, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 1 статті 595 Цивільного кодексу України передбачено, що кредитор, який притримує річ у себе, зобов`язаний негайно повідомити про це боржника.

Відповідно до статті 597 Цивільного кодексу України вимоги кредитора, який притримує річ у себе, задовольняються з її вартості відповідно до статті 591 цього Кодексу.

З наведених норм вбачається, що притриманням є спосіб забезпечення зобовязань, за яким кредитор здійснює правомірне володіння річчю, що підлягає передачі боржнику чи вказаній ним особі відповідно до існуючих цивільно-правових відносин між ним та боржником (основне зобовязання, що забезпечується), з правом кредитора, в разі невиконання зобовязання у строк, здійснити її притримання у себе, з подальшим задоволенням своїх вимог з вартості притримуваної речі.

За змістом статті 594 Цивільного кодексу України, притримання, виникає безпосередньо із закону на підставі зазначених норм, які надають кредитору зазначені можливості без будь-яких застережень, що вони повинні бути передбачені договором.

При цьому притримання речі боржником за своєю правовою природою є правомірною дією- правочином, який вчиняється зацікавленою особою з метою забезпечення виконання основного зобов`язання.

Для правочину щодо забезпечення виконання зобов`язання ч. 1 ст. 548 Цивільного кодексу України встановлена письмова форма, недотримання якої, згідно з ч. 2 цієї статті, має наслідком нікчемність такого правочину.

З матеріалів справи не вбачається, що відповідач у спірних правовідносинах здійснив волевиявлення на вчинення правочину з притримання товару, який він мав поставити за спірним Договором, з метою забезпечення виконання позивачем своїх зобов`язань за іншими правочинами,зокрема відсутнє відповідне повідомлення боржника в порядку ч. 1 статті 595 Цивільного кодексу України про здійснення такого способу забезпечення зобов`язання чи інші докази вчинення такого правочину в письмовійй формі, зокрема в листуванні відповідача не зазначено таких відомостей, а лише повідомлено про наявність у позивача заборгованості перед позивачем за іншими договорами, неможливість у зв`язку з цим здійснення поставки за Договором, проханя відкликати претензію про сплату штрафних санкцій за не поставку товару за Договором та намір у разі непогашення зазначеної заборгованості звернутися до суду для захисту порушених прав. До тогож в листі поясненні відповідач зазначив , що станом на 22.12.20 , тобто вже після закінчення строку поставки товару за Договором та за 8 днів до закінчення строку його дії , ним здійснюються заходи для виробництва товару(а.с. 62).

Згідно зі статтею 611 Цивільного кодексу України, в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

За частиною першою статті 216 Господарського кодексу України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції (частини перша та друга статті 217 ГК України).

Згідно зі статтями 230, 231 Господарського кодексу України, штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми, яку відповідач зобов`язаний сплатити за невиконання чи неналежне виконання господарського зобов`язання. Якщо розмір штрафних санкцій не визначено, санкції застосовуються у розмірі, передбаченому договором.

За змістом положень частини четвертої статті 231 Господарського кодексу України, розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Згідно зі статтею 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частиною 6 статті 232 Господарського кодексу України передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконане.

За частиною першою статті 216 Господарського кодексу України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції (частини перша та друга статті 217 ГК України).

За частиною першою статті 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Виконання господарських зобов`язань забезпечується заходами захисту прав та відповідальності учасників господарських відносин, передбаченими ГК та іншими законами. За погодженням сторін можуть застосовуватися передбачені законом або такі, що йому не суперечать, види забезпечення виконання зобов`язань, які звичайно застосовуються у господарському (діловому) обігу. До відносин щодо забезпечення виконання зобов`язань учасників господарських відносин застосовуються відповідні положення ЦК (частина перша статті 199 ГК ),

Крім цього колегія суддів відзначає, що суспільні відносини щодо укладання та виконання господарських договорів регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Так, відповідно до абзацу другого частини першої статті 193 Господарського кодексу України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до частини сьомої статті 179 Господарського кодексу України господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Згідно частини другої статті 9 Цивільного кодексу України законом можуть бути передбачені особливості регулювання майнових відносин у сфері господарювання.

Таким чином, до правовідносин сторін договору щодо забезпечення належного виконання господарського договору штрафними санкціями (неустойка, штраф, пеня) слід застосовувати положення Глави 26 Господарського кодексу України.

Як зазначено вище, відповідно до статті 230 Господарського кодексу України, штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Частина перша статті 173 Господарського кодексу України містить визначення господарського зобов`язання, яким визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Тобто, в розумінні статей 173 та 230 Господарського кодексу України, пеня є різновидом господарської санкції за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання, суть якого може полягати як в зобов`язанні сплатити гроші (грошове зобов`язання), так і в зобов`язанні виконати роботу, передати майно, надати послугу (негрошове зобов`язання).

Відповідно до частини четвертої статті 231 Господарського кодексу України, у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Таким чином застосування до боржника, який порушив господарське зобов`язання, штрафних санкцій у вигляді пені або штрафу, передбачених частиною четвертою статті 231 ГК України, можливо, оскільки суб`єкти господарських відносин при укладанні договору наділені законодавцем правом забезпечення виконання господарських зобов`язань встановленням договірної санкції за невиконання або неналежне виконання договірних зобов`язань і пеня застосовується за порушення будь-яких господарських зобов`язань, а не тільки невиконання грошового зобов`язання.

Зважаючи на наведене, встановлення в п.9.1. Договору договірної штрафної санкції у вигляді пені за порушення негрошового зобов`язання не суперечить чинному законодавству.

Зазначена правова позиція щодо правомірності застосування штрафної санкції, обчисленої у відсотках від суми несвоєчасно виконаного зобов`язання за кожен день прострочення, узгоджується з правовою позицією Верховного суду України, викладеною в постановах: від 22.11.2010 у справі № 14/80-09-2056, від 03.12.2013 у справі № 3-35гс13, від 08.02.2017 у справі № 910/29752/15 та Верховним Судом у складі Касаційного господарського суду від 19.09.19 у справі № 904/5770/18.

Крім цього, одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання за договором, штрафу та пені не суперечить статті 61 Конституції України, оскільки згідно зі статтею 549 ЦК України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до статті 230 Господарського кодексу України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій.

Наведена правова позиція щодо правомірності одночасного застосування за одне правопорушення штрафу та пені є усталеною та викладена, зокрема, в постанові Великої Палати Верховного Суду від 01.06.21 у справі № 910/12876/19 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 09.02.18 року у справі №911/2813/17, від 22.03.18 у справі № 911/1351/17, від 25.05.18 у справі № 922/1720/17, від 02.04.19 у справі № 917/194/18.

З огляду на наведене, враховуючи, що відповідач мав поставити товар по 16.11.20 включно, а тому прострочення вказаного обов`язку почалось наступного дня з 17.11.20, вказане прострочення триває більше 30 днів, позивачем правомірно на підставі п. 9.1. Договору, з урахуванням встановленого ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України обмеження нарахування штрафних санкцій шестимісячним строком з дня, коли зобов`язання мало бути виконано, нарахував до стягнення 162000 грн. пені у розмірі 0,1% вартості суми непоставленої продукції за кожен день прострочення за період з 17.11.20 по 15.05.21 та 63000,00 грн. штрафу у розмірі 7% вказаної вартості за прострочення поставки (продукції понад тридцять діб).

При цьому колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо неправомірності нарахування пені за невиконання відповідачем обов`язку з поставки товару, за період прострочення після дати закінчення строку Договору, з огляду на наступні мотиви.

Відповідно до статті 509 Цивільного кодексу України України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторонам (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно зі статтями 598, 599 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом; припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом; зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Статтею 631 ЦК України та частиною сьомою статті 180 Господарського кодексу України (далі - ГК України) передбачено, що строком дії господарського договору є час, впродовж якого існують господарські зобов`язання сторін, що виникли на основі цього договору. Закінчення строку дії господарського договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, що мало місце під час дії договору.

Аналіз наведених правових норм свідчить про те, що строк дії договору та строк виконання зобов`язання за договором не є тотожними, а закінчення строку дії договору не є підставою для припинення визначених ним зобов`язань, оскільки згідно зі статтею 599 ЦК України, частиною першою статті 202 Господарського кодексу України такою підставою є виконання, проведене належним чином.

З огляду на те, що закон не передбачає такої підстави, як закінчення строку дії договору для припинення зобов`язання, яке залишилося невиконаним, зокрема, в частині поставки товару, та звільнення від відповідальності за прострочення виконання такого зобов`язання, яке мало місце під час дії договору, помилковим є висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для нарахування позивачем пені поза межами строку дії Договору за невиконання зобов`язання з поставки товару, яке мало місце під час дії Договору.

Крім того, висновки суду першої інстанції щодо неправомірності стягнення пені, нарахованої поза строком дії договору, також суперечать приписам частини 6 статті 232 ГК, згідно якої нарахування штрафних санкцій припиняється через 6 місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано, і зазначений строк (6 місяців) жодною нормою ЦК та ГК не обмежується строком дії договору.

Вказана правова позиція узгоджується з усталеною правовою позицією Верховного Суду, викладеною, зокрема, в постановах: Великої Палати Верховного Суду від 26.06.18 № 910/9072/17, Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 04.05.18 у справі № 927/333/17, від 13.06.18 у справі № 910/2153/17, від 13.02.18 у справі № 910/123/17.

З огляду на наведене, колегія суддів суду апеляційної інстанції визнає обґрунтованими доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції внаслідок неправильного застосування положень ст. ст. 526, 599, 631 Цивільного кодексу України, ст. ст. 180, 232 Господарського кодексу України дійшов неправильного висновку про відмову в позові в частині стягнення пені, нарахованої поза межами строку дії Договору, а саме за період прострочення з 01.01.2021 по 15.05.2021 в сумі 121500 грн.

З огляду на наведене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що оскаржуване рішення в частині відмови в задоволенні позову, а саме у стягненні 121500 грн. пені, нарахованої за період прострочення з 01.01.2021 по 15.05.2021 підлягає скасуванню із прийняттям в цій частині нового рішення про задоволення позову.

Таким чином, за результатами апеляційного перегляду позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі.

Зважаючи на задоволення за результатами апеляційного перегляду в повному обсязі позовних вимог та вимог апеляційної скарги, відповідно до положень статті 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати позивача зі сплати судового збору за подання позову та апеляційної скарги підлягають покладенню на відповідача в повному обсязі.

Виходячи з наведеного та керуючись ст.ст. 129, 269, п. 2 ч.1 ст. 275, п. 4 ч. 1 ст. 277, ст.ст. 281, 282-284 Господарського процесуального кодексу України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом", в особі відокремленого підрозділу "Рівненська атомна електрична станція", задовольнити .

Рішення господарського суду Харківської області від 16.01.23 у справі № 922/2156/22 в частині відмови в задоволенні позовних вимог щодо стягнення 1215000 грн. пені, нарахованої за період прострочення з 01.01.2021 по 15.05.2021, скасувати та прийняти в цій частині нове рішення, яким позов задовольнити, в іншій частині рішення залишити без змін, змінити розподіл витрат зі сплати судового збору, виклавши резолютивну частину рішення в наступній редакції:

«Позов задовольнити в повному обсязі.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Legio" (61052, м.Харків, вул.Різдвяна, буд.14, код 32947782) на користь Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" (01032, м.Київ, вул.Назарівська, буд.3, код 24584661) в особі відокремленого підрозділу "Рівненська атомна електрична станція" (34400, Рівненська область, м.Вараш, код ВП 05425046) 63000,00 грн. штрафу, 162000,00 грн. пені, 3375 грн. судового збору за подання позовної заяви.»

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Legio" (61052, м.Харків, вул.Різдвяна, буд.14, код 32947782) на користь Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" (01032, м.Київ, вул.Назарівська, буд.3, код 24584661) в особі відокремленого підрозділу "Рівненська атомна електрична станція" (34400, Рівненська область, м.Вараш, код ВП 05425046) 3271,50 грн. витрат зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.Порядок і строк її оскарження передбачені статтями 286 - 289 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя І.В. Тарасова

Суддя Я.О. Білоусова

Суддя О.А. Пуль