ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" лютого 2023 р. Справа№ 910/14550/17

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Тищенко О.В.

суддів: Станіка С.Р.

Шаптали Є.Ю.

за участю секретаря судового засідання Сабалдаш О.В.

за участю представників сторін згідно протоколу судового засідання від 16.02.2023

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Київгаз» на рішення Господарського суду міста Києва від 20.07.2022 (повний текст рішення складено 18.08.2022)

у справі № 910/14550/17 (суддя Босий В.П.)

за позовом Акціонерного товариства «Укртрансгаз»

до Акціонерного товариства «Київгаз»

про стягнення 6 307 780,45 грн.

В С Т А Н О В И В :

Публічне акціонерне товариство «Укртрансгаз» (змінене найменування - Акціонерне товариство «Укртрансгаз») (надалі - АТ «Укртрансгаз») звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «Київгаз» (змінене найменування - Акціонерне товариство «Київгаз») (надалі - АТ «Київгаз») про стягнення 6 307 780,45 грн, з яких 5 487 141,64 грн заборгованості по оплаті наданих послуг згідно договору на транспортування природного газу магістральними трубопроводами від 28.09.2011 №/П19, 533 091,24 грн пені, 64 327,10 грн 3% річних та 223 220,47 грн інфляційних втрат.

Позовні вимоги обґрунтовано неналежним виконанням відповідачем умов договору на транспортування природного газу магістральними трубопроводами від 28.09.2011 №/П19, укладеного між сторонами у справі, в частині повної оплати відповідачем наданих позивачем послуг з транспортування природного газу магістральними трубопроводами.

Справа неодноразово розглядалась судами різних інстанції.

Так, рішенням Господарського суду міста Києва від 06.08.2018, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 23.01.2020, позов задоволено частково; закрито провадження у справі в частині стягнення з відповідача суми основного боргу в розмірі 4 525 750,34 грн; стягнуто з відповідача на користь позивача 805 194,12 грн основного боргу та 12 017,91 грн судового збору; в іншій частині позовних вимог відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 27.05.2020 скасовано рішення Господарського суду міста Києва від 06.08.2018 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 23.01.2020 в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення 156 197,19 грн. основного боргу за жовтень 2016 року, 533 091,24 грн пені, 64 327,10 3% річних та 223 220,47 грн інфляційних втрат, а справу в цій частині передано на новий розгляд.

За наслідками нового розгляду справи, рішенням Господарського суду міста Києва від 25.03.2021, яке залишено без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 19.08.2021, позовні вимоги задоволено частково, стягнуто з відповідача на користь позивача 497 656,99 грн пені, 57 214,98 грн процентів річних, 198 045,98 грн втрат від інфляції та судові витрати в сумі 11 293,77 грн.

Постановою Верховного Суду від 23.12.2021 рішення Господарського суду міста Києва від 25.03.2021 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 19.08.2021 скасовано, справу (в частині позовних вимог про стягнення 156 197,19 грн основного боргу за договором транспортування природного газу магістральними трубопроводами №/П19 від 28.09.2011 за жовтень 2016 року, 533 091,24 грн пені, 64 327,10 грн трьох відсотків річних та 223 220,47 грн інфляційних втрат) передано на новий розгляд до Господарського суду міста Києва.

08.02.2022 представником позивача було подано до суду заяву про збільшення позовних вимог, в якій позивач просив суд стягнути з відповідача основний борг у розмірі 156 197,19 грн, пеню у розмірі 743 304,69 грн, 3% річних у розмірі 155 261,39 грн та інфляційні у розмірі 457 246,72 грн (а саме здійснено донарахування пені, інфляційних та 3% річних з 21.07.2017 по дату фактичного погашення заборгованості, стягнення якої було предметом даного спору).

При новому розгляді справи рішенням Господарського суду міста Києва від 20.07.2022 позов Акціонерного товариства «Укртрансгаз» задоволено частково.

Стягнуто з Акціонерного товариства «Київгаз» на користь Акціонерного товариства «Укртрансгаз» заборгованість у розмірі 156 197,19 грн, пеню у розмірі 245 647,70 грн, інфляційні у розмірі 259 200,74 грн, 3% річних у розмірі 98 046,41 грн та судовий збір у розмірі 22 680,15 грн.

Провадження у справі в частині стягнення пені у розмірі 497 656,99 грн, 3% річних у розмірі 57 214,98 грн та інфляційних у розмірі 198 045,98 грн. закрито.

Не погоджуючись з ухваленим рішенням суду першої інстанції, Акціонерне товариство «Київгаз» 09.09.2022 звернулося до Північного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, у якій просить суд поновити строк на апеляційне оскарження рішення суду, скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 20.07.2022 у справі №910/14550/17 в частині стягнення заборгованості у розмірі 156 197,19 грн, пені у розмірі 245 647,70 грн, інфляційних у розмірі 259 200,74 грн, 3% річних у розмірі 98 046,41 грн та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову. Вирішити питання щодо розподілу судових витрат.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу №910/14550/17 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя - Тищенко О.В. судді: Шаптала Є.Ю., Тарасенко К.В.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 19.09.2022 витребувано у Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/14550/17. Відкладено вирішення питань, пов`язаних з рухом апеляційної скарги, які визначені главою 1 розділу IV Господарського процесуального кодексу України, за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Київгаз» на рішення Господарського суду міста Києва від 20.07.2022 у справі № 910/14550/17.

26.09.2022 до Північного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи №910/14550/17.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 27.09.2022 поновлено Акціонерному товариству «Київгаз» пропущений строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 20.07.2022. Відкрито апеляційне провадження у справі №910/14550/17. Розгляд справи призначено на 22.11.2022. Зупинити дію оскаржуваного рішення Господарського суду міста Києва від 20.07.2022 у справі №910/14550/17 до закінчення його перегляду у апеляційному порядку.

У відзиві на апеляційну скаргу та письмових поясненнях, позивач заперечив проти задоволення скарги, мотивуючи тим, що доводи, викладені у апеляційній скарзі, не відповідають фактичним обставинам, суперечать вимогам чинного законодавства та ґрунтуються на припущеннях відповідача, а рішення місцевого господарського суду від 20.07.2022 прийняте з дотриманням норм матеріального та процесуального права. У зв`язку з чим, позивач просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін.

У зв`язку з перебуванням судді Тарасенко С.Р. 22.11.2022 у відпустці, протоколом повторного автоматизованого розподілу справи між суддями від 21.11.2022 у справі №910/14550/17 визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя - Тищенко О.В., судді: Станік С.Р., Шаптала Є.Ю.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 21.11.2022 прийнято справу №910/14550/17 за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Київгаз» на рішення Господарського суду міста Києва від 20.07.2022 колегією суддів у складі: головуючий суддя - Тищенко О.В., судді: Станік С.Р., Шаптала Є.Ю.

22.11.2022 по справі оголошено перерву до 26.01.2023.

23.01.2023 до Північного апеляційного господарського суду від скаржника надійшли додаткові письмові пояснення.

26.01.2023 по справі оголошено перерву до 16.02.2023.

14.02.2023 до Північного апеляційного господарського суду від позивача надійшли додаткові письмові пояснення.

У судове засідання 16.02.2023 з`явилися представники позивача та відповідача.

Представник відповідача у судовому засіданні надав суду апеляційної інстанції свої пояснення по справі в яких, підтримав вимоги апеляційної скарги та письмових поясненнях на підставі доводів, зазначених у них, просив скаргу задовольнити, скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 20.07.2022 у справі №910/14550/17 в частині стягнення заборгованості у розмірі 156 197,19 грн, пені у розмірі 245 647,70 грн, інфляційних у розмірі 259 200,74 грн, 3% річних у розмірі 98 046,41 грн та в цій частині ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Представник позивача у судовому засіданні також надав суду свої пояснення по справі в яких, заперечив проти доводів, викладених у апеляційній скарзі, на підставі доводів, зазначених у відзиві на скаргу та письмових поясненнях, просив у задоволенні апеляційної скарги відмовити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

У відповідності до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Згідно до ч.1 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі.

Колегія суддів апеляційного господарського суду, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду слід залишити без змін з наступних підстав.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та перевірено судом апеляційної інстанції Акціонерне товариство «Укртрансгаз» є оператором газотранспортної системи (далі - Оператор ГТС) - суб`єктом господарювання, який на підставі ліцензії здійснює діяльність із транспортування природного газу газотранспортною системою на користь третіх осіб (замовників), що підтверджується ліцензією на здійснення такої діяльності серії АЕ № 194511 від 11.03.2013.

Діяльність позивача як Оператора ГТС врегульована, зокрема, Законом України «Про ринок природного газу», а також Кодексом газотранспортної системи, який затверджений постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг 30.09.2015 №2493 (далі - Кодекс ГТС), який є регламентом функціонування газотранспортної системи України та визначає правові, технічні, організаційні та економічні засади функціонування газотранспортної системи України, і дія якого поширюється на всіх суб`єктів ринку природного газу України: операторів суміжних систем, газовидобувні підприємства, замовників, споживачів та постачальників природного газу незалежно від підпорядкування та форми власності, а також операторів торгових платформ (пункти 2, 3 глави 1 розділу І Кодексу ГТС).

Відповідно до пункту 45 частини 1 статті 1 Закону України «Про ринок природного газу» транспортування природного газу - господарська діяльність, що підлягає ліцензуванню і пов`язана з переміщенням природного газу газотранспортною системою з метою його доставки до іншої газотранспортної системи, газорозподільної системи, газосховища, установки LNG або доставки безпосередньо споживачам, але що не включає переміщення внутрішньопромисловими трубопроводами (приєднаними мережами) та постачання природного газу.

Акціонерне товариство «Київгаз» є оператором газорозподільної системи - суб`єктом господарювання, який на підставі ліцензії здійснює діяльність із розподілу природного газу газорозподільною системою на користь третіх осіб (замовників) (пункт 17 частини 1 статті 1 Закону України «Про ринок природного газу»), і який у розумінні пункту 5 глави 1 Розділу І Кодексу ГТС є оператором суміжної системи.

Відповідно до підпункту 1 пункту 3 глави 2 розділу І Кодексу газорозподільних систем, затвердженого постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг 30 вересня 2015 року № 2494 (далі - Кодекс ГРС), до основної функції відповідача як оператора газорозподільної системи входить забезпечення розподілу (переміщення) природного газу від місць його надходження в ГРМ з ГТС та з інших джерел (від ГДП та ВБГ, підключених до ГРМ, та від суміжних ГРМ) до споживачів природного газу з урахуванням його якісних і фізико-хімічних характеристик та потреб цих споживачів.

Таким чином, відповідач здійснює фактичний розподіл природного газу для потреб споживача у загальному потоці природного газу від точок його надходження в ГРМ до пунктів призначення споживача.

Судами під час попередніх розглядів, що також перевірено судом касаційної інстанції, встановлено, що 28.09.2011 між Дочірньою компанією «Укртрансгаз» національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» (правонаступником якої є Публічне акціонерне товариство «Укртрансгаз») (газотранспортне підприємство) та Публічним акціонерним товариством «Київгаз» (замовник) укладено Договір на транспортування природного газу магістральними трубопроводами №/П19 (надалі - «Договір»), відповідно до умов якого газотранспортне підприємство зобов`язується надати замовнику послуги з транспортування магістральними трубопроводами природного газу замовника від пунктів приймання-передачі газу в магістральні трубопроводи до пунктів призначення - газорозподільних станцій (далі - ГРС), а замовник зобов`язується внести плату за надані послуги з транспортування природного газу магістральними трубопроводами в розмірі, у строки та порядку, передбачені умовами Договору.

За змістом преамбули Договору замовник - суб`єкт ринку природного газу, який на підставі Договору замовляє в газотранспортного підприємства надання послуг з транспортування природного газу магістральними трубопроводами для його подальшого використання на власні потреби або постачання споживачам.

Споживач замовника - юридична чи фізична особа - підприємець, якій замовник надає послугу з постачання природного газу на підставі відповідного договору.

Розділами 2 - 11 Договору сторонами узгоджені умови транспортування газу, порядок оформлення актів наданих послуг з транспортування газу магістральними трубопроводами, порядок обліку газу та його якість, визначення вартості послуг за Договором та порядок розрахунків, права та обов`язки сторін, їх відповідальність, строк дії Договору та інші умови тощо.

Згідно п. 11.1 Договору цей Договір набирає чинності з дня його підписання сторонами, умови Договору застосовуються до відносин сторін, які виникли до його укладення, а саме з 01 жовтня 2011 року. Договір діє в частині транспортування газу до 31 грудня 2012 року, а в частині проведення розрахунків за надані газотранспортним підприємством послуги - до повного виконання замовником своїх зобов`язань за цим Договором.

Договір вважається продовженим на кожний наступний календарний рік, якщо не менше ніж за місяць до закінчення строку дії Договору жодною із сторін не буде заявлено про припинення його дії або перегляд його умов.

Окрім цього, сторонами підписано Додаткові угоди до Договору, а саме №1 від 13.04.2012, №2 від 17.01.2013, №5 від 01.10.2014, якими вносились зміни до реквізитів сторін; №3 від 17.01.2013, згідно якої доповнено п. 1.2 Договору новим абзацом: «плановий обсяг транспортування природного газу замовника в 2013 році складає до 285 000,0 тис.куб.м, та в пункті 11.1 слова та цифри «до 31 грудня 2012 року» замінити словами та цифрами «до 31 грудня 2013 року»; №4 від 20.06.2014, згідно якої в іншій редакції викладено п. 1.2 розділу 1 Договору.

Відповідно до наявних в матеріалах справи актів наданих послуг з транспортування природного газу магістральними трубопроводами Газотранспортне підприємство на виконання умов договору протягом періоду з квітня 2016 року по червень 2017 року надало Замовнику послуги з транспортування природного газу магістральними трубопроводами в обсязі 18 114,087 тис.куб.м на загальну суму 11 682 483,56 грн.

Акти наданих послуг, крім актів за жовтень 2016 року, за лютий 2017 року та за березень 2017 року, які підписані тільки з боку Акціонерного товариства «Укртрансгаз», підписані представниками Замовника та Газотранспортного підприємства та засвідчені печатками сторін.

Відповідно до пункту 5.5 Договору оплата вартості послуг за транспортування газу здійснюється Замовником (крім гарантованого постачальника) шляхом перерахування грошових коштів на рахунок Газотранспортного підприємства на умовах 100 % попередньої оплати за десять днів до початку місяця, у якому буде здійснюватися транспортування газу. Замовник самостійно визначає розмір суми платежу попередньої оплати як добуток тарифу та планового обсягу газу на відповідний місяць. Остаточний розрахунок за надані у звітному місяці послуги проводиться Замовником до двадцятого числа місяця, наступного за звітним, відповідно до акта наданих послуг та з урахуванням раніше перерахованих коштів.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, замовник оплатив вартість наданих йому Газотранспортним підприємством послуг лише частково, сплативши 6 195 341,92 грн, несплаченою залишилась вартість наданих протягом періоду з жовтня 2016 року по червень 2017 року послуг у розмірі 5 487 141,64 грн, що і стало підставою для звернення Акціонерного товариства «Укртрансгаз» у серпні 2017 року до Господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з Акціонерного товариства «Київгаз» 5 487 141,64 грн основної заборгованості за період з жовтня 2016 року по червень 2017 року, 533 091,24 грн пені, 64 327,10 грн 3% відсотка річних та 223 220,47 грн інфляційних втрат.

З матеріалів справи вбачається, що після порушення провадження у справі №910/14550/17 відповідач здійснив часткову оплату вартості послуг з транспортування природного газу магістральними трубопроводами на суму 4 525 750,34 грн, що стало підставою для закриття судом провадження у справі №910/14550/17 в частині стягнення з відповідача суми основного боргу у розмірі 4 525 750,34 грн.

Постановою Верховного Суду від 23.12.2021 рішення Господарського суду міста Києва від 25.03.2021 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 19.08.2021 скасовано, справу в частині позовних вимог про стягнення 156 197,19 грн основного боргу за договором транспортування природного газу магістральними трубопроводами №/П19 від 28.09.2011 за жовтень 2016 року, 533 091,24 грн пені, 64 327,10 грн трьох відсотків річних та 223 220,47 грн інфляційних втрат передано на новий розгляд до Господарського суду міста Києва.

Скасовуючи зазначені рішення та постанову, Верховний Суд вказав, що в порушення статті 316 Господарського процесуального кодексу України суди не виконали вказівок Верховного Суду, викладених у постанові від 27.05.2020 у цій справі та не застосували до спірних правовідносин зазначені положення Кодексу ГТС, не надали оцінку умовам технічної угоди №10-03-92 від 04.05.2011 щодо їх відповідності положенням Кодексу газотранспортної системи, з огляду на що передчасно керувалися умовами технічної угоди при вирішенні спору у цій справі, зокрема при встановленні обставин дотримання відповідачем порядку та строку заявлення позивачу своєї незгоди з визначеним обсягом прийнятого у жовтні 2016 року на ГРС-12 «Хотів» природного газу.

У відповідності до приписів ч. 1 ст. 316 Господарського процесуального кодексу України вказівки, що містяться у постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.

Отже, враховуючи висновки господарського суду касаційної інстанції, предметом нового розгляду у даній справі є вимоги АТ «Укртрансгаз» про стягнення з відповідача 156 197,19 грн основного боргу за надані за Договором в жовтні 2016 року послуги з транспортування природного газу магістральними трубопроводами, а також стягнення пені, 3% річних та інфляційних втрат.

Як вірно зазначив суд першої інстанції, укладений між сторонами договір, на підставі якого заявлені позовні вимоги у цій справі, за своїм змістом та правовою природою є договором про надання послуг, який підпадає під правове регулювання норм глави 63 Цивільного кодексу України.

Згідно зі статтею 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії, або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання.

Відповідно до частини 1 статті 32 Закону України «Про ринок природного газу» транспортування природного газу здійснюється на підставі та умовах договору транспортування природного газу в порядку, передбаченому кодексом газотранспортної системи та іншими нормативно-правовими актами.

За договором транспортування природного газу оператор газотранспортної системи зобов`язується забезпечити замовнику послуги транспортування природного газу на період та умовах, визначених у договорі транспортування природного газу, а замовник зобов`язується сплатити оператору газотранспортної системи встановлену в договорі вартість послуг транспортування природного газу.

Умови транспортування газу погоджені сторонами у розділі 2 Договору, відповідно до пунктів 2.1, 2.2, 2.4 якого підставою для транспортування газу магістральними трубопроводами є підтвердження в установленому порядку Оператором Єдиної газотранспортної системи України відповідно до щомісячного планового (розрахункового) балансу надходження та розподілу газу, наявності в Замовника місячного обсягу газу, виділеного для забезпечення його споживачів або на власні потреби (підтверджені обсяги).

Замовник передає Газотранспортному підприємству газ в загальному потоці в підтверджених обсягах у пунктах приймання - передачі газу в магістральні трубопроводи газотранспортного підприємства.

Газотранспортне підприємство приймає газ від Замовника в пунктах приймання - передачі газу в магістральні трубопроводи та здійснює його транспортування по території України до ГРС, де передає Замовнику в загальному потоці в газорозподільні мережі.

У пунктах 3.1 - 3.4, 5.4 Договору сторони передбачили, що послуги з транспортування газу оформлюються позивачем і відповідачем актами наданих послуг з транспортування газу магістральними трубопроводами. Позивач до 15-го числа місяця, наступного за звітним, направляє відповідачу два примірники акта наданих послуг за звітний місяць, підписані уповноваженим представником та скріплені печаткою позивача. Відповідач протягом 2-х днів з дати одержання акта наданих послуг зобов`язується повернути позивачу один примірник оригіналу акта наданих послуг, підписаний уповноваженим представником та скріплений печаткою відповідач, або надати в письмовій формі мотивовану відмову від підписання акта наданих послуг. Акти наданих послуг є підставою для проведення остаточних розрахунків відповідача з позивачем. Вартість фактично наданих позивачем відповідачу послуг за звітний місяць визначається на підставі акта наданих послуг.

На виконання умов Договору на підтвердження отриманого відповідачем у жовтні 2016 року природного газу позивач склав та направив відповідачу акт наданих послуг з транспортування природного газу магістральними трубопроводами №10-16-/П19 від 31.10.2016, відповідно до якого позивачем у жовтні 2016 року було протранспортовано природного газу Замовника (відповідача) в обсязі 1 522,617 тис. куб. м. на суму 972 404,12 грн.

Проте зазначений акт підписаний лише позивачем, підпису та печатки відповідача акт не містить.

Відповідач, не погоджуючись із визначеним позивачем у цьому акті обсягом протранспортованого природного газу, склав та направив позивачу на підпис нову редакцію акта наданих послуг з транспортування природного газу магістральними трубопроводами від 31.10.2016, згідно з яким у жовтні 2016 року було протранспортовано природного газу Замовника (відповідача) в обсязі 1 260,7958 тис. куб. м.

Отже між сторонами існує неузгодженість та спір щодо обсягу отриманого у жовтні 2016 року за Договором природного газу у розмірі 261,822 тис. куб. м (далі - спірний обсяг газу) на суму 156 197,19 грн.

Так, передача позивачем (газотранспортним підприємством) відповідачу (замовнику) протранспортованого природного газу в загальному потоці в газорозподільні мережі здійснюється у пунктах призначення - газорозподільних станціях (ГРС), зокрема на ГРС-12 «Хотів».

29.07.2016 між представниками Боярського ЛВУ МГ УМГ «Київтрансгаз» та Акціонерного товариства «Київгаз» був підписаний акт про встановлення, підключення та введення у комерційну експлуатацію з 01.08.2016 на ГРС-12 (Хотів) Боярського ЛВУМГ основного вузла обліку газу (пункт виміру газу).

03.11.2016 між УМГ «Київтрансгаз» АТ «Утрансгаз» та Акціонерним товариством «Київгаз» був складений акт передачі-приймання природного газу за жовтень 2016 року, у якому встановлено, що УМГ «Київтрансгаз» передало через, зокрема ГРС-12, а відповідач прийняв у свої мережі 26 390 589 куб. м природного газу.

11.11.2016 Акціонерне товариство «Київгаз» направило на адресу УМГ «Київтрансгаз» АТ «Утрансгаз» лист, у якому вказало на помилковість свого рішення про прийняття вузла обліку газу, встановленого на ГРС-12 (Хотів), у комерційну експлуатацію з 01.08.2016, та зазначив про відкликання свого підпису під актом від 29.07.2016.

Також 11.11.2016 Акціонерне товариство «Київгаз» направило УМГ «Київтрансгаз» АТ «Утрансгаз» лист №3087-09, в якому повідомило про те, що зазначені в акті від 03.11.2016 дані щодо обсягу переданого газу не відповідають фактичним обставинам та не можуть застосовуватись для визначення фактично переданих у мережі Акціонерного товариства «Кивїгаз» обсягів природного газу. До зазначеного листа Акціонерне товариство «Київгаз» додало складений ним попередній акт від 11.11.2016 передачі-приймання природного газу за жовтень 2016 року, у якому зазначено про те, що у жовтні 2016 року УМГ «Київтрансгаз» передало через, зокрема ГРС-12, а відповідач прийняв в свої мережі 26 128 767 куб. м природного газу, тобто на 261 822 куб. м газу менше, ніж було зазначено в акті від 03.11.2016, складеному між УМГ «Київтрансгаз» АТ «Укртрансгаз» та Акціонерним товариством «Київгаз».

Як під час розгляду справи у суді першої інстанції, так і під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції, відповідач зазначає, що причини виникнення розбіжностей, які призвели до складання попереднього акта від 11.11.2016 (додаток до акта) є те, що показники приладу обліку, встановленого на ГРС-12 (Хотів) не можуть сприйматись як достовірні та належним чином встановлені, оскільки різниця в обсягах природного газу, переданого в мережі Акціонерного товариства «Київгаз», що виміряні таким приладом, та виміряні вузлом обліку на базі змінного перепаду тиску, постійно збільшується та досягла у жовтні 2016 року 1%.

Зазначені обставини стали підставою для невизнання відповідачем отриманого від позивача обсягу газу у жовтні 2016 року за Договором у розмірі 1 522,617 тис. куб. м та направлення на підпис нової редакції акта наданих послуг з транспортування природного газу магістральними трубопроводами від 31.10.2016 в обсязі 1 260,7958 тис. куб. м (додаток до листа №2741/18 від 15.11.2016).

Відповідно до частини 1 статті 32 Закону України «Про ринок природного газу» транспортування природного газу здійснюється на підставі та умовах договору транспортування природного газу в порядку, передбаченому кодексом газотранспортної системи та іншими нормативно-правовими актами.

Правові, технічні, організаційні та економічні засади функціонування газотранспортної системи України визначені Кодексом газотранспортної системи, затвердженим постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг №2493 від 30.09.2015 (далі - Кодекс ГТС), дія якого поширюється на всіх суб`єктів ринку природного газу України: операторів суміжних систем, газовидобувні підприємства, замовників, споживачів та постачальників природного газу незалежно від підпорядкування та форми власності, а також операторів торгових платформ.

Згідно з абзацом 7 пункту 2 глави 1 розділу І Кодексу газорозподільних систем, затвердженого постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг №2494 від 30.09.2015 (далі - Кодекс ГРС) (тут і далі по тексту - у редакції, чинній станом на час виникнення спірних правовідносин) порядок взаємовідносин оператора газорозподільної системи з оператором газотранспортної системи, у тому числі пов`язаних з прийманням-передачею природного газу в точках виходу з газотранспортної системи до газорозподільної системи, зокрема щодо якості та обліку природного газу (у тому числі приладового), а також з обміном даних щодо заявлених і підтверджених обсягів природного газу (номінацій) та фактичних обсягів розподілу і споживання природного газу (алокацій), регулює Кодекс газотранспортної системи, затверджений постановою НКРЕКП від 30 вересня 2015 року № 2493, договір транспортування природного газу та технічна угода (за наявності), що укладені між сторонами.

Відповідно до пунктів 1, 2 глави 2 розділу ІІІ Кодексу ГТС (тут і далі по тексту - у редакції, чинній станом на час виникнення спірних правовідносин) приймання-передача природного газу у фізичних точках входу та точках виходу здійснюється виключно за наявності комерційного ВОГ (ПВВГ). Комерційний облік природного газу проводиться на комерційному ВОГ (ПВВГ) сторони, що передає природний газ. Якщо у сторони, що передає газ, відсутній комерційний ВОГ (ПВВГ), комерційний облік природного газу проводиться на комерційному ВОГ (ПВВГ) сторони, що приймає газ.

Згідно з пунктом 9 глави 2 розділу ІІІ Кодексу ГТС особливості обліку природного газу у точках входу та точках виходу між оператором газотранспортної системи та операторами суміжних систем (окрім оператора газорозподільних систем) або іншими суб`єктами, безпосередньо підключеними до газотранспортної системи, регулюються Кодексом та технічною угодою, що укладається між вказаними суб`єктами. Особливості обліку природного газу у точках входу та точках виходу між оператором газотранспортної системи та оператором газорозподільної системи регулюються положеннями Кодексу та у випадку необхідності Технічною угодою, яка не може суперечити положенням Кодексу.

За змістом пункту 4 глави 1 розділу І Кодексу ГРС технічна угода про умови приймання-передачі газу газорозподільною системою - письмова угода між Оператором ГРМ та суміжним суб`єктом ринку газу, крім споживачів та Оператора ГТС, яка укладається за формою, наведеною у додатку 2 до цього Кодексу, та визначає порядок приймання-передачі природного газу між сторонами.

Зазначені кодекси ГТС та ГРС набули чинності 27.11.2015 та передбачали можливість укладення між оператором ГРМ та суміжним суб`єктом ринку газу технічної угоди про умови приймання-передачі газу газорозподільною системою. При цьому згідно з положеннями цих кодексів укладена технічна угода має відповідати типовій формі та положенням цих кодексів, умови технічної угоди не можуть суперечити положенням кодексів.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та перевірено судом апеляційної інстанції, 04.05.2011 між Дочірньою компанією «Укртрансгаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України», правонаступником якої є позивач, та Публічним акціонерним товариством по газопостачанню та газифікації «Київгаз» була укладена Технічна угода від №10-03-92 про умови приймання-передачі природного газу на пунктах приймання-передачі та режим транспортування його споживачам (з урахуванням протоколу розбіжностей до неї).

Отже, зазначена Технічна угода була укладена між сторонами до дати набрання чинності зазначеними кодексами ГТС та ГРС, що зумовлює відмінність її умов положенням цих кодексів. Доказів укладення між сторонами у справі Технічної угоди після набрання чинності цими кодексами та у відповідності до умов цих кодексів матеріали справи не містять.

Разом з цим, спірні правовідносини, зокрема щодо спірного обсягу природнього газу, стосуються наданих позивачем відповідачу у жовтні 2016 року послуг з транспортування природного газу, спір щодо обсягу протранспортованого позивачем у жовтні 2016 року та прийнятого відповідачем на ГРС-12 «Хотів» природного газу виник між сторонами після підписання між УМГ «Київтрансгаз» та ПАТ «Київгаз» акта передачі-приймання природного газу від 03.11.2016.

Відтак, як правильно вказав місцевий господарський суд, спірні правовідносини виникли між сторонами після набрання чинності зазначеними вище Кодексами ГТС та ГРС, під час дії цих кодексів, які регулюють взаємовідносини між суб`єктами ринку природного газу України та, зокрема між операторами газорозподільної та газотранспортної систем, операторами суміжних систем. У цих кодексах встановлені, крім іншого, правила обліку природного газу та порядок вирішення спірних питань щодо обсягу переданого/прийнятого газу, якими мають керуватися оператори газорозподільної та газотранспортної систем, оператори суміжних систем.

Відповідно до статті 5 Цивільного кодексу України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності.

Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи.

Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Таким чином, враховуючи те, що спірні правовідносини виникли між сторонами у цій справі під час дії кодексів ГТС та ГРС, а Технічна угода від 04.05.2011 була укладена між сторонами у справі до набрання чинності цими кодексами, ця угода не відповідає формі, наведеній у додатку 2 до Кодексу ГРС, та умови цієї угоди не відповідають (суперечать) положенням Кодексів ГТС та ГРС, колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується з висновком суду першої інстанції, що такі правовідносини регулюються саме положеннями цих кодексів, а не умовами Технічної угоди, укладеної до набрання чинності цими кодексами.

Відповідно до пункту 19 глави 2 розділу ІІІ Кодексу ГТС приймання-передача природного газу у фізичних точках входу та точках виходу здійснюється виключно за наявності комерційного ВОГ (ПВВГ). У разі відповідності комерційного ВОГ (ПВВГ) вимогам технічних регламентів та норм, правил і стандартів, що підтверджується уповноваженими на це організаціями, оператор суміжної системи або інших суб`єктів, безпосередньо підключених до газотранспортної системи, не може відмовити власнику комерційного ВОГ (ПВВГ) у підписанні акта введення ВОГ (ПВВГ) у комерційну експлуатацію.

Згідно з главою 5 розділу ІІІ Кодексу ГТС усі спори (розбіжності), які виникають при здійсненні обліку природного газу, у тому числі визначення добового чи місячного обсягу та ФХП поданого газу, повинні вирішуватись шляхом переговорів (пункт 1).

Якщо сторона, що приймає/передає природний газ, не погоджується з визначенням добового чи місячного обсягу та ФХП поданого газу, то вона повинна заявити про це іншій стороні, що приймає/передає природний газ, протягом п`яти днів з дати оформлення акта або іншого документа, що підтверджує значення обсягу та ФХП поданого (прийнятого) газу (пункт 2).

У разі виникнення між сторонами спірних питань щодо результатів вимірювань обсягу природного газу або технічних, у тому числі метрологічних характеристик засобів вимірювальної техніки, сторони, що приймає/передає природний газ, мають право вимагати проведення експертної повірки засобів вимірювальної техніки (пункт 3).

У разі неможливості досягнення згоди (у тому числі на підставі результатів проведеної експертної повірки) шляхом переговорів пред`явлені спірні питання передаються на розгляд до суду (пункт 4).

До врегулювання розбіжностей та прийняття рішення суду обсяг переданого (прийнятого) газу встановлюється відповідно до результатів вимірювань комерційного ВОГ (ПВВГ) (пункт 5).

Відтак, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що у випадку непогодження відповідачем результатів вимірювання обсягу природного газу, останній мав право вимагати проведення експертної повірки засобів вимірювальної техніки, або звернення до суду, чого відповідачем зроблено не було.

Більш того, за твердженням відповідача, розбіжність в обсягах природного газу виникла внаслідок того, що ним не визнано обсяги газу, визначені позивачем в акті за жовтень 2016, а саме не визнані результати вимірювання обсягів газу по ГРС-12 (Хотів) засобом вимірювальної техніки, що мало своє відображення у попередньому акті приймання-передачі від 11.11.2016, направленому позивачеві.

Однак, як правильно вказав суд першої інстанції, попередній акт передачі-приймання природного газу за жовтень 2016 року від 11.11.2016 не може бути визнаний належним та допустимим доказом, оскільки оформлення попередніх актів не передбачено Кодексом ГТС, а вимоги Технічної угоди, на які посилається відповідач, не підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

За таких обставин, оскільки відповідач протягом 5 днів з дати оформлення акту передачі-приймання природного газу за жовтень 2016 року від 03.11.2016 не заявив, що не погоджується з визначенням місячного обсягу переданого газу, то обсяг переданого газу в жовтні місяці 2016 року визначається відповідно до акту від 03.11.2016, а саме 1 522,617 тис.куб.м.

Доводи скаржника про те, що розходження в обсягах наданих послуг транспортування по ГРС-12 (Хотів) у жовтні 2016 року виникли у зв`язку з невідповідністю лічильника позивача судом не приймаються до уваги з огляду на наступне.

Відповідно до п. 1 глави 2 розділу ІІІ Кодексу ГТС приймання-передачі природного газу у фізичних точках входу та точках виходу здійснюється виключно за наявності комерційного ВОГ (ПВВГ).

За змістом п. 19 глави 2 розділу ІІІ вказаного кодексу у разі відповідності комерційного ВОГ (ПВВГ) вимогам технічних регламентів та норм, правил і стандартів, що підтверджується уповноваженими на це організаціями, оператор суміжної системи або інших суб`єктів, безпосередньо підключених до газотранспортної системи, не може відмовити власнику комерційного ВОГ (ПВВГ) у підписанні акта введення ВОГ (ПВВГ) у комерційну експлуатацію.

Для визначення відповідності ВОГ (ПВВГ) на ГРС-12 (Хотів) вимогам норм, правил і стандартів було створено робочу групу з представників відповідача та проведено технічну нараду, за результатами якої складено протокол засідання технічної наради від 13.07.2016, яким передбачено ввести ВОГ (ПВВГ) на ГРС-12 (Хотів) в комерційну експлуатацію.

Вказані лічильники були введені в експлуатацію, що підтверджується актом введення основного і дублюючого ВОГ (ПВВГ) на ГРС-12 (Хотів) від 27.09.2016, підписаним представниками позивача та відповідача.

В свою чергу, скаржником, ані під час розгляду справи у суді першої інстанції, ані під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції, не було надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження факту невідповідності встановлених позивачем лічильників вимогам чинного законодавства, що могло б привести до неточного визначення обсягу природного газу, що є предметом спору у даній справі.

За таких обставин, колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивачем у жовтні 2016 року було протранспортовано природного газу замовника (відповідача) в обсязі 1 522,617 тис. куб. м. на суму 972 404,12 грн, що підтверджується матеріалами справи та не спростовано відповідачем. При цьому, матеріалами справи підтверджується часткова оплата відповідачем послуг з транспортування природного газу на суму 816 206,93 грн.

В свою чергу, обсяг наданих та не сплачених відповідачем послуг транспортування природного газу в жовтні 2016 року становить 261,822 тис. куб. м. на суму 156 197,16 грн.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

АТ «Київгаз» обставин, з якими чинне законодавство пов`язує можливість звільнення його від відповідальності за порушення зобов`язання, не наведено.

За таких обставин, суд апеляційного господарського суду погоджується з висновками місцевого господарського суду, що вимоги АТ «Укртрансгаз» про стягнення з АТ «Київгаз» суми основного боргу у розмірі 156 197,16 грн є правомірними та обґрунтованими.

Також позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача (з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог) пені у розмірі 743 304,69 грн, 3% річних у розмірі 155 261,39 грн та інфляційних втрат у розмірі 457 246,72 грн.

З урахуванням приписів статті 549, частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України та статті 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» правовими наслідками порушення грошового зобов`язання, тобто зобов`язання сплатити гроші, є обов`язок сплатити не лише суму основного боргу, а й неустойку (якщо її стягнення передбачене договором або актами законодавства), інфляційні нарахування, що обраховуються як різниця добутку суми основного боргу на індекс (індекси) інфляції, та проценти річних від простроченої суми основного боргу.

Так, виходячи з положень частини 1 статті 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Згідно частини 1 статті 546 та статті 547 Цивільного кодексу України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом (частина 1статті 548 Цивільного кодексу України).

У відповідності до статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

За умовами пункту 7.3 Договору у разі порушення відповідачем строків оплати, передбачених розділом 5 Договору, із відповідача стягується пеня в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожен день прострочення платежу.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як вбачається з аналізу статей 612, 625 Цивільного кодексу України право кредитора вимагати сплату боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних, які не є штрафними санкціями, є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору.

Аналогічна правова позиція щодо застосування частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.06.2019 у справі № 916/190/18, постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 05.07.2019 у справі № 905/600/18 та постанові Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 905/587/18.

Згідно правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 917/1421/18, оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 Цивільного кодексу України, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3% річних виникає за кожен місяць із моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

Здійснивши перевірну розрахунку пені, 3% річних та інфляційних втрат колегія суддів апеляційного господарського суду вважає його арифметично вірним та обґрунтованим, а тому погоджується з висновком суду першої що правомірним є стягнення з відповідача на користь позивача пені у розмірі 743 304,69 грн, 3% річних у розмірі 155 261,39 грн та інфляційних втрат у розмірі 457 246,72 грн за прострочення виконання грошового зобов`язання з оплати наданих послуг.

Щодо доводів скаржника про те, що сума основного боргу, пеня, інфляційні втрати та 3% річних, нарахованих на заборгованість з оплати послуг з транспортування природного газу, підлягають врегулюванню на підставі Закону України «Про заходи, спрямовані на подолання кризових явищ та забезпечення фінансової стабільності на ринку природного газу» (далі - Закон України № 1639), колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст. 1 цього Закону України №1639 визначено наступні терміни, які вживаються в такому значенні:

взаєморозрахунки - розрахунки з погашення заборгованості (грошових зобов`язань) суб`єктів ринку природного газу, які проводяться за рахунок видатків державного бюджету учасниками процедури врегулювання заборгованості;

договір про організацію взаєморозрахунків - договір, що укладається між учасниками процедури врегулювання заборгованості (грошових зобов`язань) суб`єктів ринку природного газу для погашення заборгованості (грошових зобов`язань) та є підставою для проведення взаєморозрахунків відповідно до цього Закону;

заборгованість (грошові зобов`язання) суб`єктів ринку природного газу, що підлягає (підлягають) врегулюванню відповідно до цього Закону, а саме: заборгованість операторів газорозподільних систем, у тому числі підтверджена судовими рішеннями, які набрали законної сили, за договорами про надання послуг з транспортування природного газу перед особою, що здійснювала функції оператора газотранспортної системи до 31 грудня 2019 року включно, не сплачена станом на розрахункову дату:

процедура врегулювання заборгованості (грошових зобов`язань) суб`єктів ринку природного газу - заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості (грошових зобов`язань) за природний газ та послуги з його транспортування шляхом проведення взаєморозрахунків та реструктуризації заборгованості, а також списання неустойки (штрафу, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на таку заборгованість у разі її погашення:

Відповідно до п. З ст. 4 Закону України №1639 передбачено, що взаєморозрахунки проводяться у порядку та на умовах, затверджених Кабінетом Міністрів України, у межах видатків спеціального фонду державного бюджету за цільовим призначенням та в обсягах, передбачених Законом України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» та/або Законом України «Про Державний бюджет України на 2022 рік», із застосуванням рахунків, відкритих у Державному казначействі України, згідно з договором про організацію взаєморозрахунків, який укладається між учасниками розрахунків на підставі документа, що підтверджує наявність в обліку учасників розрахунків кредиторської та/або дебіторської заборгованості на дату підписання такого договору, та в обсязі, що не перевищує підтверджену учасниками заборгованість.

Крім включення учасника до Реєстру для врегулювання заборгованості на підставі Закону України №1639 на що посилається скаржник, є також обов`язковою умовою укладення між позивачем та відповідачем договору про організацію взаєморозрахунків із застосуванням рахунків, відкритих у Державному казначействі України.

Крім цього, відповідно до положень ст. 5 Закону України №1639 реструктуризація заборгованості, що підлягає врегулюванню відповідно до цього Закону, здійснюється після проведення розрахунків, передбачених статтею 4 цього Закону, шляхом розстрочення на три календарних місяці рівними частинами з першого числа місяця укладення договору без відстрочення погашення заборгованості та з можливістю дострокового погашення.

Так, кожна із сторін зобов`язана укласти договір про реструктуризацію заборгованості у строк, якщо сума за таким договором підтверджена актами звіряння між учасниками процедури врегулювання заборгованості.

Таким чином, з огляду на приписи Закону України №1639 передбачено певний порядок (механізм) врегулювання заборгованості між сторонами та наявність між сторонами узгоджених документів, які в свою чергу відсутні у сторін даної справи, а саме:

По-перше, між сторонами відсутній договір про організацію взаєморозрахунків - договір, що укладається між учасниками процедури врегулювання заборгованості (грошових зобов`язань) суб`єктів ринку природного газу для погашення заборгованості (грошових зобов`язань) та є підставою для проведення взаєморозрахунків відповідно до цього Закону.

По-друге, неустойка (штраф, пеня), інфляційні нарахування, проценти річних, нараховані на заборгованість підприємств, включених до Реєстру, за договорами про надання послуг з транспортування природного газу, у тому числі підтверджені судовими рішеннями, які набрали законної сили, що обліковуються учасниками процедури врегулювання заборгованості та не сплачені станом на дату включення до Реєстру, підлягають списанню:

за умови погашення основного боргу до 31 грудня 2022 року, у тому числі шляхом проведення взаєморозрахунків відповідно до статті 4 цього Закону;

за умови повного виконання належним чином підприємством-дебітором укладеного договору про реструктуризацію заборгованості.

Отже, лише при одночасному існуванні умов, визначених ст. 2, 4, 5, 6 Закону України «Про заходи, спрямовані на подолання кризових явищ та забезпечення фінансової стабільності на ринку природного газу» а саме:

1) правовідносини виникли з приводу врегулювання видів заборгованості (і грошових зобов`язань), визначених у статті 1 цього Закону;

2) суб`єкти ринку природного газу, включені до реєстру підприємств, які беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості суб`єктів ринку природного газу;

3) наявність видатків спеціального фонду державного бюджету за цільовим призначенням та в обсягах, передбачених Законом України «Про Державний бюджет України на 2021 рік»;

4) наявність укладеного договору про організацію взаєморозрахунків, між Позивачем та Відповідачем,

підлягають реалізації заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості за природний газ та послуги з його транспортування, передбачені статями 4, 5, 6 цього Закону.

Близька за змістом правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду від 22.06.2022 у справі №904/92/20.

Отже, враховуючи що заборгованість за надані послуги транспортування природного газу в розмірі 156 197,19 грн, станом на час розгляду справи не погашена та договір про організацію взаєморозрахунків вказаної заборгованості між позивачем та відповідачем не укладено, твердження скаржника, про наявність підстав для врегулювання вказаної заборгованості на підставі Закону України №1639 є безпідставними, та необґрунтованими.

Щодо відсутності підстав для списання пені, інфляційних нарахувань, три процента річних, нарахованих на заборгованість з оплати послуг з транспортування природного газу, на підставі статті 6 Закону України «Про заходи, спрямовані на подолання кризових явищ та забезпечення фінансової стабільності на ринку природного газу», колегія суддів зазначає начтупне.

Відповідно до частини 2 статті 6 Закону №1639 неустойка (штраф, пеня), інфляційні нарахування, проценти річних, нараховані на заборгованість підприємств, включених до Реєстру, за договорами купівлі-продажу/постачання природного газу, укладеними з акціонерним товариством «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», та договорами про надання послуг з транспортування природного газу, у тому числі підтверджені судовими рішеннями, які набрали законної сили, що обліковуються учасниками процедури врегулювання заборгованості та не сплачені станом на дату включення до Реєстру, підлягають списанню:

- за умови погашення основного боргу до 31 грудня 2022 року, у тому числі шляхом проведення взаєморозрахунків відповідно до статті 4 цього Закону;

- за умови повного виконання належним чином підприємством-дебітором укладеного договору про реструктуризацію заборгованості.

Враховуючи, що предметом спору у цій справі та, зокрема предметом нового розгляду справи, є, крім іншого, вимога AT «Укртрансгаз» про стягнення з АТ «Київгаз» 156 197,19 грн основного боргу за надані у жовтні 2016 року послуги з транспортування природного газу магістральними трубопроводами в обсязі 1 522,617 тис. куб. м на підставі укладеного між сторонами договору на транспортування природного газу магістральними трубопроводами №/П19 від 28 вересня 2011 року, а також вимоги про стягнення пені в розмірі 245 647,70 грн, інфляційних в розмірі 259 200,74 грн та 3% річних у розмірі 98 046,41 грн, в тому числі нарахованих на суму основного боргу, відсутні підстави для списання вказаних нарахувань, на суму боргу яка станом на час розгляду справи не погашена як і не проведено взаєморозрахунків відповідно до статті 4 Закону України №1639.

Щодо посилань скаржника у письмових поясненнях на постанови Верховного Суду від 19.08.2022 у справі №908/2287/17, від 23.06.2022 у справі №904/92/20, від 07.06.2022 у справі №920/526/21 та від 15.09.2022 у справі №910/10159/21, колегія суддів апеляційного господарського суду зазначає наступне.

Так, у постанові Верховного Суду від 19.08.2022 у справі №908/2287/17, суд касаційної інстанції зазначає наступне :« 109. Верховний Суду складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду зазначає, що матеріали справи містять постанову НКРЕКП від 17.12.2021 № 2635 про відмову у включенні АТ «Запоріжгаз» до Реєстру (т. 8, а. с. 137), що вказує на правильність висновку суду апеляційної інстанції про відсутність підстав для закриття провадження у справі у зв 'язку з відсутністю предмета спору.

110. За таких обставин норми Закону про заходи, спрямовані на подолання кризових явищ, застосуванню до спірних правовідносин у справі № 908/2287/17 не підлягають, а звідси й підстави для викладення висновку щодо застосування норм нього Закону у Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду відсутні.».

Постановою Верховного Суду від 23.06.2022 у справі №904/92/20 зазначено: «Оскільки на відповідача не поширюється дія Закону України «Про заходи, спрямовані на подолання кризових явищ та забезпечення фінансової стабільності на ринку природного газу» у Верховного Суду відсутні підстави для формування висновку щодо застосування положень статті 6 цього Закону до даних правовідносин.».

Постановою Верховного Суду від 07.06.2022 у справі №920/526/21 зазначено: «З урахуванням викладеного, Верховний Суд погоджується з висновками суду апеляційної інстанції, що норми статті 7 Закону України від 03.11.2016 № 1730-УІІІ «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення», у редакції Закону України від 14.07.2021 №1639-ІХ, виключають можливість застосування відносно відповідача відповідальності у вигляді стягнення штрафних та компенсаційних нарахувань, оскільки заборгованість за договором повністю погашена відповідачем 22.01.2021. У такому разі обставини включення до реєстру не мають значення.».

Постановою Верховного Суду від 15.09.2022 у справі №910/10159/21 зазначено наступне: « 4.4. Як встановив суд апеляційної інстанції, виконання своїх зобов`язань за укладеним з позивачем договором з постачання природного газу було виконано відповідачем з порушенням передбачених договором строків, тобто, в силу приписів чинного законодавства у позивача були наявні підстави для нарахування останньому пені, інфляційних втрат та 3 % річних.

При цьому відмова в позові у даній справі зумовлена не тим, що позивачем не доведено підстав та обставин позову, а тому, що в процесі розгляду справи набрав чинності Закон України «Про заходи, спрямовані на подолання кризових явищ та забезпечення фінансової стабільності на ринку природного газу» №1639-ІХ від 14 липня 2021 року, на підставі якого відповідача звільнено від виконання обов`язку по сплаті на користь позивача неустойки, інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість за спожитий природний газ.».

Таким чином, наведені скаржником постанови суду касаційної інстанції (від 19.08.2022 у справі №908/2287/17, від 23.06.2022 у справі №904/92/20), як судова практика, яка на його думку підлягає застосуванню у даній справі, колегія суддів апеляційного господарського суду вважає необґрунтованим, оскільки у вказаних постановах не містять висновків, що Закон України «Про заходи, спрямовані на подолання кризових явищ та забезпечення фінансової стабільності на ринку природного газу» підлягає застосуванню для врегулювання заборгованості суб`єктів ринку природного газу у будь-якому разі, лише при наявності Факту включення такого суб`єкта до реєстру підприємств, які беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості суб`єктів ринку природного газ.

Разом з цим, не підлягають застосуванню судом апеляційної інстанції висновки Верховного Суду викладені у постановах у справі №920/526/21 від 07.06.2022 та у справі №910/10159/21 від 15.09.2022, оскільки, правовідносини у цих справах та справі №910/14550/17 не є подібними, як за суб`єктивним складом так і за змістом правовідносин, у вказаних справах, судами застосовувались норми ст. 7 Закону України від 03.11.2016 № 1730-УІІІ «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення», у редакції Закону України від 14.07.2021 №1639-ІХ.

Щодо заяви відповідача про застосування наслідків пропуску строку позовної давності у даній справі, колегія суддів зазначає наступне.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно з частиною першою статті 260 Цивільного кодексу України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253 - 255 цього Кодексу.

Згідно статті 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (п. 1), за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.(п. 5).

Відповідно до ст. 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

У відповідності до ч. 2 ст. 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік.

В той же час, за змістом ч. 2 ст. 264 Цивільного кодексу України позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

23.08.2017 АТ «Укртрансгаз» звернулося до суду із даним позовом до АТ «Київгаз», в якому, з урахуванням заяви від 15.05.2018, просило стягнути з відповідача 6 307 780,45 грн, з яких: 5 487 141,64 грн заборгованості по оплаті наданих послуг у період з жовтня 2016 року по червень 2017 року; 533 091,24 грн пені, 64 327,10 грн 3% річних та 223 220,47 грн інфляційних втрат.

Таким чином, враховуючи подання позовної заяви позивачем 23.08.2017 та відкриття провадження у даній справі 31.08.2017, колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується з висновками суду першої інстанції, що строк позовної давності як щодо основної суми заборгованості, так і щодо стягнення пені, 3% річних та інфляційних перервався та станом на момент звернення до суду із заявою про збільшення позовних вимог (08.02.2022) не сплив.

Судом апеляційної інстанції також враховано, що згідно з положеннями пункту 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Вказаний пункт був введений в дію на підставі Закону України від 30 березня 2020 року № 540-IX з 2 квітня 2020 року.

Судом встановлено, що на всій території України триває карантин, який установлений згідно постанови Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19» № 211 з 12 березня 2020 року та продовжений згідно постанови Кабінету Міністрів України від 23 грудня 2022 року № 1423 до 30 квітня 2023 року.

За таких обставин, колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується з висновками суду першої інстанції, що Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX з 2 квітня 2020 року продовжено строк позовної давності по вимогам щодо стягнення штрафних санкцій на строк дії карантину.

Разом з тим, як вірно зазначив суд першої інстанції, на виконання рішення суду від 25.03.2021 у даній справі, залишеного без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 19.08.2021, відповідачем були сплачені на користь позивача присуджені до стягнення пеня у розмірі 497 656,99 грн, 3% річних у розмірі 57 214,98 грн та інфляційні втрати у розмірі 11 293,77 грн, що не заперечується скаржником. Вказані кошти після скасування судових рішень позивачем відповідачу не поверталися.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Господарський суд закриває провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, зокрема, у випадку припинення існування предмета спору (наприклад, сплата суми боргу, знищення спірного майна, скасування оспорюваного акта державного чи іншого органу тощо), якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань. Закриття провадження у справі на підставі зазначеної норми ГПК можливе в разі, коли предмет спору існував на момент виникнення останнього та припинив існування в процесі розгляду справи.

Враховуючи зазначене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про закриття провадження у справі в частині стягнення пені у розмірі 497 656,99 грн, 3% річних у розмірі 57 214,98 грн та інфляційних у розмірі 11 293,77 грн на підставі п. 2 ч. 1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України. В іншій частині позов АТ «Укртрансгаз» задоволено правомірно.

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року).

Згідно з ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Принцип змагальності процесу означає, що кожній стороні повинна бути надана можливість ознайомитися з усіма доказами та зауваженнями, наданими іншою стороною, і відповісти на них (п. 63 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїс-Матеос проти Іспанії» від 23.06.1993).

Дія принципу змагальності ґрунтується на переконанні: протилежність інтересів сторін найкраще забезпечить повноту матеріалів справи через активне виконання сторонами процесу тільки їм притаманних функцій. Принцип змагальності припускає поєднання активності сторін у забезпеченні виконання ними своїх процесуальних обов`язків із забезпеченням судом умов для здійснення наданих їм прав.

У Рекомендаціях R (84) 5 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно принципів цивільного судочинства, що направлені на удосконалення судової системи, наголошується на тому, що суд повинен, принаймні в ході попереднього засідання, а якщо можливо, і протягом всього розгляду, відігравати активну роль у забезпеченні швидкого судового розгляду, поважаючи при цьому права сторін, в тому числі і їх право на неупередженість. Зокрема, він повинен володіти повноваженнями proprio motu, щоб вимагати від сторін пред`явлення таких роз`яснень, які можуть бути необхідними; вимагати від сторін особистої явки, піднімати питання права; вимагати показань свідків, принаймні в тих випадках, коли мова йде не тільки про інтереси сторін, що беруть участь у справі, тощо. Такі повноваження повинні здійснюватися в межах предмета розгляду.

Обов`язок доказування, встановлений статтею 74 Господарського процесуального кодексу України, слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

До того ж, суд зазначає, що однією з засад здійснення господарського судочинства у відповідності до статті 2 Господарського процесуального кодексу України є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Принцип рівності сторін у процесі - у розумінні «справедливого балансу» між сторонами - вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п. 33 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Домбо Бегеер Б. В. проти Нідерландів» від 27.10.1993).

У відповідності до ст. 42 ГПК України учасники справи користуються рівними процесуальними правами. Учасники справи мають право подавати докази; брати участь у судових засіданнях, якщо інше не визначено законом; брати участь у дослідженні доказів; ставити питання іншим учасникам справи.

Відповідно до ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Отже, виходячи з вищевикладеного, як в суді першої інстанції так і в суді апеляційної інстанції відповідачем не було подано належних та переконливих доказів на заперечення заявленого позову. Судова колегія звертає увагу, що доводи та заперечення викладені у апеляційній скарзі відповідача на рішення суду першої інстанції не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи судом апеляційної інстанції.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів апеляційного господарського суду вважає, що рішення господарського суду міста Києва від 20.07.2022, прийняте після повного з`ясування обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими, а також у зв`язку з правильним застосуванням норм матеріального права, є таким що відповідає нормам закону.

Таким чином, в задоволенні апеляційної скарги Акціонерного товариства «Київгаз» слід відмовити, а оскаржуване рішення господарського суду міста Києва від 20.07.2022 - залишити без змін.

Оскільки за наслідками апеляційного розгляду справи оскаржуване рішення залишено в силі, а тому його дія, зупинена ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 27.09.2022, підлягає поновленню.

Судові витрати розподіляються відповідно до вимог ст. 129 ГПК України.

Керуючись ст. 129, 232-241, 275-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Київгаз» на рішення Господарського суду міста Києва від 20.07.2022 у справі № 910/14550/17 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 20.07.2022 у справі № 910/14550/17 залишити без змін.

3. Судові витрати (судовий збір) за розгляд апеляційної скарги покладаються на Акціонерне товариство «Київгаз».

4. Матеріали справи № 910/14550/17 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена відповідно до ст.ст. 287-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст підписано 14.04.2023.

Головуючий суддя О.В. Тищенко

Судді С.Р. Станік

Є.Ю. Шаптала