РІШЕННЯ

Іменем України

12 квітня 2023 року м. Чернігівсправа № 927/213/23
Господарський суд Чернігівської області, в складі судді Романенко А.В., за участю секретаря судового засідання Солончевої О.П., за правилами спрощеного позовного провадження в відкритому судовому засіданні розглянув справу

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "ТІМ Сталь",

вул. Центральна, 16, м. Красилів, Хмельницька область, 31000;

e-mail: ; ; @mail.gov.ua;

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю "Сармак",

вул. Гребінки, 89, м. Чернігів, 14021; e-mail: ;

предмет спору: про стягнення 847249,18 грн

за участю повноважних представників сторін:

від позивача: Кощеєв В.М. - адвокат, ордер на надання правничої (правової) допомоги серія АЕ № 1174486, виданий 24.01.2023;

від відповідача: Борода А.В. - адвокат, ордер на надання правничої (правової) допомоги серія СВ № 1047446, виданий 06.03.2023.

06.02.2023, Товариство з обмеженою відповідальністю "ТІМ Сталь" (далі - ТОВ "ТІМ Сталь") подало позов до Товариства з обмеженою відповідальністю "Сармак" (далі - ТОВ "Сармак") про стягнення 987249,18 грн, з яких: 403801,07 грн основного боргу за товар, поставлений на підставі договору № 2/2503-19 від 25.03.2019 (далі - Договір); 260728,46 грн інфляційних втрат за період з грудня 2021 року по грудень 2022 року; 30003,70 грн 3% річних за період з 08.12.2021 по 13.01.2023; 211955,74 грн пені за період з 03.02.2022 по 13.01.2023 та 80760,21 грн (20% від неоплаченого товару) штрафу нарахованих на підставі п.7.1 Договору.

Позовні вимоги обґрунтовані порушенням відповідачем зобов`язань за Договором у частині своєчасної оплати за поставлений товар за видатковими накладними: № 210309543 від 08.12.2021, № 210309592 від 16.12.2021, № 210309591 від 16.12.2021, № 210309593 від 17.12.2021 та № 63 від 02.02.2022.

Після усунення позивачем недоліків, указана позовна заява прийнята до розгляду ухвалою суду від 17.02.2023, якою відкрите провадження в справі № 927/213/23 за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та без повідомлення (виклику) сторін; установлені строки для подачі учасниками справи письмових заяв по суті спору.

14.03.2023, від відповідача, в установлений строк, на адресу суду надійшов відзив на позов з проханням відмовити в задоволенні позовних вимог з підстав неотримання товару за видатковою накладною № 63 від 02.02.2022 в зв`язку з його неналежною якістю. Зазначив, що з боку відповідача дана накладна та товарно-транспортна накладна на відпуск цієї партії товару не підписувались. Оскільки позивач надав до матеріалів позовної заяви копію видаткової накладної № 63 від 02.02.2022 з підписом та відтиском печатки відповідача, заявив клопотання про витребування в нього для огляду оригінал видаткової накладної та товарно-транспортної накладної на поставку спірної партії товару. Просив суд взяти до уваги дію форс-мажорних обставин (введення воєнного стану) та в прохальній частині відзиву заявив клопотання про зменшення розміру штрафних санкцій.

Суд, за клопотанням відповідача, в порядку статті 81 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), витребував у позивача на огляд оригінали: видаткової накладної № 63 від 02.02.2022, товарно-транспортної накладної № Р-63 від 02.02.2022; довіреності № 2 від 01.01.2022 на Осадчого С.С. / Філатенко Ю.В. на право отримання спірного товару.

За власною ініціативою суд призначив судове засідання по розгляду справи по суті на 29.03.2023, про що виніс ухвалу від 15.03.2023.

23.03.2023, на виконання вимог ухвали суду від 15.03.2023, засобами поштового зв`язку, разом із супровідним листом від 23.03.2023 б/н, позивач надав на огляд суду оригінали: видаткової накладної № 63 від 02.02.2022 та товарно-транспортної накладної № Р-63 від 02.02.2022.

У супровідному листі від 23.03.2023 б/н позивач пояснив, що оригінал довіреності № 2 від 01.01.2022 на Осадчого С.С. / Філатенко Ю.В. у нього відсутній, проте вказані особи неодноразово отримували товар від імені відповідача, тому в нього не виникало сумнів щодо їх повноважень.

Позивач, у належний строк, подав до суду письмову відповідь на відзив, в якій вказав, що до матеріалів справи надав належні докази на підтвердження вчинення сторонами спірної господарської операції. Водночас, відповідач своїми діями підтвердив факт отримання товару, зокрема шляхом часткової оплати його вартості, використання податкового кредиту тощо. Доводи відповідача щодо дії обставин непереборної сили, що перешкодили належному виконанню договірних зобов`язань, позивач вважає необґрунтованими та непідтвердженими в порядку, установленому Договором. Заперечив проти зменшення розміру штрафних санкцій, оскільки сторони виходячи з принципу свободи договору, погодили міру відповідальності відповідача за порушення договірних зобов`язань. Підстав для перегляду їх розміру не вбачає.

27.03.2023, позивач подав заяву про зменшення позовних вимог у частині основного боргу на 140000,00 грн, у зв`язку з частковою оплатою, проведеною відповідачем у рахунок спірного товару за платіжними інструкціями: № 1365 від 25.01.2023 на суму 70000,00грн та № 1383 від 07.02.2023 на суму 70000,00 грн (копії додані до заяви).

Позивач, з урахуванням змісту заяви про зменшення позовних вимог, просив суд стягнути з відповідача 847249,18 грн, з них: 263801,07 грн основного боргу, 260728,46 грн інфляційних втрат, 30003,70 грн відсотків річних, 211955,74 грн пені та 80760,21 грн штрафу.

29.03.2023, у судове засідання прибули повноважні представники позивача та відповідача; участь повноважного представника позивача забезпечена в режимі відеоконференції згідно з ухвалою суду від 22.03.2023.

Суд відклав розгляд справи на 12.04.2023, за клопотанням представника відповідача, який мав намір ознайомитись з наявними матеріалами справи та подати в установлений строк письмові заперечення на відповідь на відзив.

12.04.2023, у судове засідання прибули повноважні представники сторін; участь повноважного представника позивача забезпечена в режимі відеоконференції згідно з ухвалою суду від 29.03.2023.

Відповідач подав письмові заперечення на відповідь на відзив, в яких звертав увагу на розбіжності засвідченої копії видаткової накладної № 63 від 02.02.2022 (долученої до матеріалів позовної заяви) при її порівнянні з оригіналом, поданим позивачем на вимогу суду. Зокрема, в частині розташування печаток та підписів сторін. Відтак, відповідач бажає перейти в загальне провадження, залучити експертну установу та призначити технічну експертизу документа для перевірки оригінальності спірної видаткової накладної.

Суд, у судовому засіданні, дослідив оригінал та засвідчену копію видаткової накладної № 63 від 02.02.2022 та встановив відсутність розбіжностей в частині асортименту, кількості та вартості поставленого позивачем та отриманого відповідачем товару, в рахунок якого останнім періодично проводились часткові оплати (сумарно на 350000грн).

За поясненнями представника позивача, оригінал видаткової накладної № 63 від 02.02.2022 був виявлений за результатами перевірки, проведеної Товариством після подачі позову та отримання ухвали від 15.03.2023 про витребування оригіналу спірної накладної на огляд суду. На момент звернення до суду з позовом у Товариства була лише копія цього документа, надана йому відповідачем, який до звернення до суду не спростовував факт отримання спірної партії товару, проводячи оплату в рахунок спірного товару.

Суд відхилив клопотання відповідача про перехід до загального провадження, оскільки не вбачає необхідності в призначенні судової експертизи.

Судова експертиза призначається лише в разі дійсної потреби в спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, тобто в разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування. Якщо наявні в справі докази є взаємно суперечливими, їх оцінку в разі необхідності може здійснити господарський суд із призначенням відповідної судової експертизи. Водночас призначення експертизи є правом, а не обов`язком суду, вона здійснюється в разі встановлення судом недостатності доказів, наявних у матеріалах справи для можливості прийняття рішення за результатами розгляду (аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 22.01.2020 у справі № 902/368/16 та від 03.12.2019 у справі № 902/235/19).

Суд зазначає, що наявні в справі докази дають можливість суду встановити фактичні дані, які входять до предмета доказування, а тому проведення експертизи є недоцільним.

Представник позивача підтримав заяву про зменшення позовних вимог.

Відповідно до п.2 частини 2 статті 46 ГПК України позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог - до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження. За частиною 6 вказаної статті суд не приймає відмови від позову, зменшення розміру позовних вимог, визнання позову відповідачем у справі, в якій особу представляє її законний представник, якщо його дії суперечать інтересам особи, яку він представляє.

Беручи до уваги, що зменшення розміру заявлених вимог є процесуальним правом позивача, яке може бути реалізоване до закінчення підготовчого провадження в справі, суд здійснив перевірку повноважень підписанта заяви ТОВ «ТІМ Сталь», адвоката Кощеєва В.М. (діє на підставі ордеру серії АЕ № 1174486, виданого 24.01.2023), та прийняв заяву позивача про зменшення позовних вимог, що подана до початку розгляду справи по суті.

З огляду на прийняття судом заяви позивача про зменшення позовних вимог, ціна позову склала 847249,18 грн.

Будь-яких інших заяв чи клопотань сторони до суду не заявили.

Суд розпочав розгляд справи по суті.

Представник позивача підтримав позов з урахуванням змісту заяви про зменшення позовних вимог. Звертав увагу суду на те, що видаткова та товарно-транспортна накладні (оригінали яких надані на запит суду) складені за підписом обох сторін, засвідчені печатками юридичних осіб, та є належними доказами на підтвердження факту поставки та прийняття відповідачем спірної партії товару. Відповідач своїми діями підтвердив факт вчинення сторонами господарської операції з поставки товару, оскільки впродовж усього часу проводив часткові оплати в рахунок вартості отриманого ним товару, всього на загальну суму 350000 грн за платіжними документами: № 1315 від 05.10.2022, № 179 від 21.10.2022, № 215 від 14.11.2022, № 1345 від 16.12.2022, № 1365 від 25.01.2023, № 1383 від 07.02.2023.

Представник відповідача проти позову заперечив, зокрема спростовував факт отримання товару за видатковою накладною № 63 від 02.02.2022. За його поясненнями товар прийнятий на зберігання через невідповідність вимогам до якості, часткові оплати проведені Товариством за переліченими платіжними документами в рахунок майбутньої партії товару, що мав бути поставлений позивачем замість спірного.

Суд оглянув та залучив до матеріалів справи оригінали видаткової накладної № 63 від 02.02.2022 і товарно-транспортної накладної № Р-63 від 02.02.2022.

Господарський суд розглянув подані документи і матеріали, заслухав повноважних представників сторін, з`ясував фактичні обставини справи, дослідив докази, які мають юридичне значення для вирішення спору, та

ВСТАНОВИВ :

25.03.2019, ТОВ «Сармак» (далі - Покупець, відповідач) та ТОВ «ТІМ Сталь» (далі - Постачальник, позивач) уклали договір поставки № 2/2503-19, на умовах якого (п.1.1.) Постачальник зобов`язався в порядку та строки, встановлені Договором, передати в власність Покупця металопрокат (далі - товар), загальний асортимент, кількість та ціна якого вказуються в рахунках на оплату та/або специфікаціях, що є невід`ємною частиною цього Договору, а Покупець зобов`язується прийняти товар та оплатити його на умовах, визначених Договором.

Виходячи з умов пунктів 2.1. - 2.5. Договору, товар постачається окремими партіями. Поставка товару здійснюється відповідно до Міжнародних правил тлумачення торговельних термінів «ІНКОТЕРМС 2010», на умовах EXW - склад Постачальника: м. Дніпро, вул. Повітряна, буд. 5.

Строк поставки товару: протягом 5 робочих днів з моменту отримання на поточний рахунок Постачальника 100% попередньої оплати, якщо інше не обумовлено сторонами в специфікації.

Прийом товару за кількістю та якістю здійснюється представником Покупця уповноваженим за довіреністю, що має містити наступні реквізити: назва документа; дату та місце складання; назву підприємства, від імені якого складений документ; зміст та обсяг господарської операції; одиницю виміру господарської операції; посади осіб відповідальних за здійснення господарської операції і правильності її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь в господарській операції.

Прийом товару за кількістю здійснюється відповідно до видаткової накладної, за якістю - згідно з сертифікатом якості заводу-виробника.

За п.6.4. Договору, підписанням цього Договору Покупець засвідчив, що особи, які будуть підписувати накладні, товарно-транспортні накладні про прийняття продукції від імені Покупця, мають відповідні повноваження на таке підписання та прийняття продукції в інтересах та на користь Покупця.

Право власності на поставлену партію товару і ризики загибелі та/або пошкодження товару переходять від Постачальника до Покупця з моменту передачі-прийому товару в пункті поставки та засвідчується підписанням сторонами видаткової накладної. Датою отримання партії товару та супровідних документів є дата видаткової накладної.

Після отримання Покупцем товару та підписання видаткової накладної, претензії по кількості, якості, асортименту поставленого товару Постачальник не приймає та не розглядає (п.6.6. Договору).

Сторони, в пунктах 3.1. - 3.3. Договору, погодили, що всі розрахунки за Договором відбуваються виключно в національній валюті України. Оплата здійснюється Покупцем у безготівковому порядку шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок Постачальника.

Порядок розрахунків - 100% попередня оплата, якщо інше не обумовлене в специфікації.

Договір вступає в силу з моменту його підписання уповноваженими представниками сторін та діє до 31.12.2019. У випадку якщо не пізніше ніж за один місяць до закінчення терміну Договору жодна із сторін не заявить про його припинення, то цей Договір вважається пролонгованим на кожний наступний календарний рік (пункти 11.1., 11.2. Договору).

Виходячи з правової природи укладеного правочину суд дійшов висновку, що між сторонами склались відносини з поставки товару, які врегульовані §1 Глави 54 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Суд установив, що договір № 2/2503-19 від 25.03.2019 на момент вирішення спору є чинним, за відсутності в матеріалах справи будь-яких доказів на підтвердження його припинення сторонами в установленому законом порядку.

Предметом позову в даній справі є стягнення вартості товару, поставленого за Договором, неустойки (в формі пені та штрафу) за порушення грошових зобов`язань по своєчасному розрахунку за цей товар, а також відсотків річних та інфляційних втрат, право на нарахування та стягнення яких обумовлені частиною 2 статті 625 ЦК України.

Тобто до обставин, які входять до предмету доказування в даній справі, належить наявність між сторонами договірних правовідносин; факт поставки товару, погоджений сторонами; порушення відповідачем договірних зобов`язань щодо своєчасної оплати за поставлений, та отриманий ним товар; наявність достатніх правових підстав для застосування до нього штрафних санкцій (неустойки), стягнення трьох відсотків річних та інфляційних втрат за фактом порушення грошових зобов`язань.

За приписами статті 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати в установлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його в підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

На виконання умов Договору Постачальник поставив, а Покупець отримав, товар загальною вартістю 1160518,97 грн, про що свідчать двосторонні видаткові накладні: № 210309543 від 08.12.2021 на суму 333758,12 грн, № 210309592 від 16.12.2021 на суму 77827,00 грн, № 210309591 від 16.12.2021 на суму 79571,99 грн, № 210309593 від 17.12.2021 на суму 55560,79 грн та № 63 від 02.02.2022 на суму 613801,07 грн.

Перелічені видаткові накладні складені за підписом обох сторін, завірені печатками юридичних осіб.

Позивач задекларував господарські операції з поставки товару за переліченими документами первинного бухгалтерського обліку, про що свідчать засвідчені копії податкових накладних, додані до матеріалів справи, разом з квитанціями про їх реєстрацію в ЄРПН.

За змістом частин 1 та 2 статті 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Таким чином, із припису частини 1 статті 692 ЦК України, слідує обов`язок негайного виконання покупцем зобов`язань по оплаті вартості поставленого товару, за умови якщо сторонами або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати цього товару.

Виходячи з умов Договору (п.3.3.), сторони встановили 100% попередню оплату, якщо інше не обумовлене специфікацією.

Суд установив, що: сторони попередньо не складали специфікацій на поставку окремих партій товару; не дотримувались установленого Договором порядку розрахунків у формі попередньої оплати; товар поставлявся позивачем без його передплати зі сторони відповідача; розрахунок проводився по факту вчинених сторонами операцій з поставки; будь-яка інша домовленість щодо порядку розрахунків за поставлений товар між сторонами відсутня.

Оскільки сторони не погодили інший строк оплати, суд дійшов висновку, що відповідач, відповідно до частини 1 статті 692 ЦК України, зобов`язаний був розрахуватись за отриманий товар відразу після його прийняття, незалежно від того чи пред`явив йому позивач пов`язану з цим вимогу. При цьому передбачена законом відповідальність за невиконання грошового зобов`язання підлягає застосуванню починаючи з дня, наступного за днем прийняття товару.

Враховуючи зміст частини 1 статті 692 ЦК України, строк по оплаті за отриманий відповідачем товар настав:

- за видатковою накладною № 210309543 від 08.12.2021 - 09.12.2021;

- за видатковими накладними № 210309592 від 16.12.2021 та № 210309591 від 16.12.2021 - 17.12.2021;

- за видатковою накладною № 210309593 від 17.12.2021 - 18.12.2021;

- за видатковою накладною № 63 від 02.02.2022 - 03.02.2022.

Відповідач, у рахунок вартості отриманого товару, з порушенням установленого строку, сплатив 781053,10 грн за платіжними дорученнями: від 27.01.2022 № 1239 на суму 333758,12 грн; від 18.02.2022 № 113 на суму 97294,98 грн; від 05.10.2022 № 1315 на суму 50000,00грн; від 21.10.2022 № 179 на суму 20000,00 грн; від 14.11.2022 № 215 на суму 70000,00 грн; від 16.12.2022 № 1345 на суму 70000,00 грн; від 25.01.2023 № 1365 на суму 70000,00 грн; від 07.02.2023 № 1383 на суму 70000,00 грн.

Станом на 08.12.2021 за відповідачем обліковувалось дебетове сальдо на суму 115664,80 грн, яке зараховане позивачем у рахунок вартості поставленого товару за видатковою накладною № 210309543.

На момент ухвалення рішення, за відповідачем обліковується заборгованість у сумі 263801,07 грн, за товар, отриманий згідно з видатковою накладною від 02.02.2022 № 63.

Відповідач заперечив факт поставки товару за вказаною видатковою накладною.

У судовому засіданні суд оглянув, та залучив до матеріалів справи, оригінали видаткової накладної від 02.02.2022 № 63 та товарно-транспортної накладної від 02.02.2023 № Р63, які складені за підписом відповідача, засвідчені печаткою Товариства.

За висновком суду, факт вчинення сторонами спірної господарської операції підтверджується належними та допустимими доказами, в розумінні статей 76, 77 ГПК України.

Відповідач своїми діями підтвердив факт отримання спірної партії товару, в рахунок якої ним проведена часткова оплата на суму 350000,00 грн за платіжними дорученнями: № 1315 від 05.10.2022, № 179 від 21.10.2022, № 215 від 14.11.2022, № 1345 від 16.12.2022, № 1365 від 25.01.2023 та №1383 від 07.02.2023.

Суд критично оцінює доводи відповідача про те, що оплата проведена ним в рахунок майбутньої партії товару, оскільки виходячи з графи «призначення платежу» в перелічених вище платіжних документах (заповнюється платником самостійно), кошти перераховані в рахунок оплати товару саме за накладною № 63 від 02.02.2022 (спірна).

Суд також відхилив як недоведені заперечення відповідача в частині поставки неякісної партії товару.

За висновком суду, підписанням спірних видаткової та товарно-транспортної накладних, відповідач засвідчив отримання товару та не висловив жодних заперечень відносно його якості. Будь-які документи, зокрема, акти невідповідності спірної партії товару вимогам якості, сторонами складені не були.

Роздруківки з програми «Вайбер», що долучені до відзиву на позов, суд оцінює критично, оскільки ідентифікувати осіб та партію товару, відносно якої велись перемовини, не є можливим. Даний документ не є належним та допустимим доказом, на підставі якого можна засвідчити факт поставки товару неналежної якості.

При підписанні Договору відповідач засвідчив, що особи, які будуть підписувати накладні, товарно-транспортні накладні про прийняття продукції від імені Покупця, мають відповідні повноваження на таке підписання та прийняття продукції в інтересах та на користь Покупця (п.6.4.).

Оскільки матеріалами справи підтверджується факт поставки товару за видатковою накладною № 63 від 02.02.2022 на суму 613801,07 грн, у рахунок якої, з порушенням погоджених строків, відповідач сплатив 350000,00 грн, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову в частині вимог про стягнення основного боргу в сумі 263801,07 грн.

На момент ухвалення рішення в справі відповідач доказів оплати наявного боргу, до суду не надав.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України (надалі - ГК України), статей 525, 526 ЦК України, зобов`язання повинні виконуватись належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що в певних умовах звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається.

Відповідач, заперечуючи проти задоволення позову, посилався на дію форс-мажорних обставин, зокрема введення в країні воєнного стану з 24.02.2022, повномаштабних бойових дій, що мали місце на території міста Чернігова, наприкінці лютого та в березні 2022 року, де територіально знаходиться його Підприємство.

За статтею 617 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема недодержання своїх обов`язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов`язання, відсутність у боржника необхідних коштів.

Зазначене узгоджується зі змістом частини 2 статті 218 ГК України, за якою учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачене законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності. Не вважаються такими обставинами, зокрема порушення зобов`язань контрагентами правопорушника, відсутність на ринку потрібних для виконання зобов`язання товарів, відсутність у боржника необхідних коштів.

Аналіз наведених норм дозволяє дійти висновку, що учасник господарських відносин, який вчинив правопорушення в сфері господарювання, звільняється від відповідальності за порушення господарського зобов`язання, якщо доведе, що належне виконання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності. Тобто, підставою для звільнення суб`єкта господарювання від відповідальності за порушення господарського зобов`язання є обставини непереборної сили, що одночасно мають ознаки надзвичайності та невідворотності.

За листом Торгово-Промислової палати України № 2024/02.0.-7.1 від 28.02.2022 (на зміст якого посилається відповідач), у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, що стало підставою для введення воєнного стану з 05 години 30 хвилини 24.02.2022, ТТП підтверджує, що зазначені обставини з 24.02.2022 до їх офіційного закінчення, є надзвичайними, невідворотними та об`єктивними обставинами для суб`єктів господарської діяльності по договору, виконання яких настало згідно з умовами договору і виконання яких стало неможливим в установлений термін внаслідок настання таких форс-мажорних обставин.

Відповідно до статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» від 02.12.1997 № 671/97-ВР Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб`єктів малого підприємництва видається безкоштовно. Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади, вторгнення, блокада, революція, заколот, повстання, масові заворушення, введення комендантської години, карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, експропріація, примусове вилучення, захоплення підприємств, реквізиція, громадська демонстрація, блокада, страйк, аварія, протиправні дії третіх осіб, пожежа, вибух, тривалі перерви в роботі транспорту, регламентовані умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, закриття морських проток, ембарго, заборона (обмеження) експорту/імпорту тощо, а також викликані винятковими погодними умовами і стихійним лихом, а саме: епідемія, сильний шторм, циклон, ураган, торнадо, буревій, повінь, нагромадження снігу, ожеледь, град, заморозки, замерзання моря, проток, портів, перевалів, землетрус, блискавка, пожежа, посуха, просідання і зсув ґрунту, інші стихійні лиха тощо.

Форс-мажорні обставини не мають преюдиційного характеру і при їх виникненні сторона, яка посилається на них як на підставу неможливості виконання зобов`язання, повинна довести наявність таких обставин не тільки самих по собі, але й те, що ці обставини були форс-мажорними саме для цього конкретного випадку виконання господарського зобов`язання. Доведення наявності непереборної сили покладається на особу, яка порушила зобов`язання. Саме вона має подавати відповідні докази в разі виникнення спору.

Аналогічний правовий висновок викладений в постановах Верховного Суду: від 15.06.2018 у справі № 915/531/17, від 26.05.2020 у справі № 918/289/19, від 17.12.2020 у справі № 913/785/17, від 30.11.2021 у справі № 913/785/17.

Відповідач не надав доказів неможливості виконання зобов`язання перед позивачем внаслідок настання форс-мажорних обставин.

Суд установив, що обов`язок розрахуватись за отриманий товар згідно з перерахованими вище видатковими накладними виник у відповідача до введення в країні воєнного стану.

Специфіка виконання грошового зобов`язання в безготівковій формі полягає в можливості здійснення банківської операції з перерахунку коштів з будь-якої точки країни або світу, де наявний доступ до мереже Інтернет, а не тільки в м. Чернігові.

Зобов`язання відповідача полягало в оплаті вартості отриманого товару, при цьому, відповідач не навів обставин та належним чином не обґрунтував яким чином введення воєнного стану в країні унеможливило виконання цього зобов`язання.

Запровадження з 24.02.2022 воєнного стану в країні, що є форс-мажорними обставинами, не можуть однозначно засвідчувати неможливість виконання відповідачем договірних зобов`язань перед позивачем, оскільки перелічені обставини не є абсолютною самостійною підставою для відкладення строку виконання грошового зобов`язання на час, протягом якого такі обставини зберігають свою дію.

Близький за змістом правовий висновок, викладений в постанові Великої Палати Верховного суду в справі № 910/7495/16 від 08.05.2018.

Суд установив, що відповідач не дотримався порядку засвідчення виникнення та дії обставин непереборної сили та не повідомив позивача про ці обставини в порядку, визначеному пунктами 9.3. та 9.4. Договору.

З урахуванням зазначеного, суд відхилив доводи відповідача про наявність підстав для звільнення його від відповідальності за порушення грошових зобов`язань перед позивачем.

У межах цього позову, з огляду на порушення відповідачем зобов`язань по своєчасному розрахунку за товар, поставлений на підставі видаткових накладних: № 210309543 від 08.12.2021, № 210309592 від 16.12.2021, № 210309591 від 16.12.2021, № 210309593 від 17.12.2021, № 63 від 02.02.2022, позивач заявив до стягнення: 260728,46 грн інфляційних втрат; 30003,70 грн 3% річних; 211955,74 грн пені (в розмірі подвійної облікової ставки НБУ) та 80760,21 грн штрафу (в розмірі 20% від вартості неоплаченого товару).

За частиною 1 статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив зобов`язання, якщо він не виконав його в строк, установлений Договором.

Статтею 611 ЦК України передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, у тому числі сплата неустойки (штрафу, пені) та відшкодування збитків.

Відповідно до статті 218 ГК України підставою господарсько-правової відповідальності є вчинене учасником господарських відносин правопорушення в сфері господарювання. Аналогічні положення містить стаття 610 ЦК України.

За частиною 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних з простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Позивач, керуючись частиною 2 статті 625 ЦК України, з огляду на порушення відповідачем грошового зобов`язання щодо своєчасного розрахунку за товар, поставлений за Договором, заявив до стягнення з відповідача 260728,46 грн інфляційних втрат за період з грудня 2021 року по грудень 2022 року та 30003,70 грн трьох відсотків річних за період з 08.12.2021 по 13.01.2023.

Суд установив, що розрахунок інфляційних втрат проведений позивачем з урахуванням рекомендацій щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ згідно з листом Верховного Суду України від 03.04.1997 № 62-97р.

Враховуючи, що матеріалами справи підтверджується порушення відповідачем грошових зобов`язань за Договором, суд, керуючись наведеними нормами, перевірив розрахунок позивача, дійшов висновку про правомірність вимог в частині стягнення інфляційних втрат у сумі 151658,04 грн та в частині стягнення трьох відсотків річних у сумі 18099,78 грн за заявлені періоди.

Суд відмовив у частині стягнення 109070,42 грн інфляційних втрат, оскільки позивач невірно проіндексував борг у розмірі 431053,10 грн у січні 2022 року, в якому індекс інфляції склав 101,3%, замість 126,603244%.

Суд відмовив у частині стягнення 11903,92 грн трьох відсотків річних, оскільки позивач: невірно визначив момент прострочення виконання грошового зобов`язання, який виник з наступного дня, що слідує за днем поставки товару; безпідставно включив дати зарахування коштів в якості часткових оплат до періоду прострочення виконання грошового зобов`язання; невірно розрахував суму трьох відсотків річних на суму боргу 431053,10 грн, що існував у періоді з 18.12.2021 до 26.01.2022 (замість з 18.12.2021 по 27.12.2022, як указано позивачем).

За змістом частини 1 статті 230 ГК України штрафними санкціями в цьому Кодексі визнаються господарські санкції в вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити в разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Відповідно до частини 6 статті 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Водночас, виходячи з п.7 Прикінцевих положень ГК України, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19) строки, визначені статтями 232, 269, 322, 324 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Частинами 4 та 6 статті 231 ГК України унормовано, що в разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначений, санкції застосовуються в розмірі передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлений договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або в певній визначеній грошовій сумі, або в відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або в кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань установлюються в відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачений законом або договором.

Статтями 1 та 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 22.11.1996 № 543/96-ВР установлено, що платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня.

З урахуванням наведених норм, розмір неустойки (пені) за порушення грошових зобов`язань установлюється сторонами в договорі в відсотковому співвідношенні до суми невиконаного зобов`язання, однак не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня, якщо інше не передбачене в спеціальному нормативно-правовому акті, що регулює спірні правовідносини сторін.

Сторони, в п.7.1. Договору, погодили, що в випадку порушення строку оплати за поставлений товар Покупець зобов`язаний сплатити Постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми простроченого платежу за кожний день порушення строку. Окрім сплати пені, Покупець зобов`язаний сплатити на користь Постачальника штрафну санкцію - штраф у розмірі 10% від вартості неоплаченого товару. У випадку, якщо прострочка платежу склала більше ніж 50 календарних днів, Покупець зобов`язаний сплатити штраф у розмірі 20% вартості неоплаченого товару.

За визначенням статей 549 та 550 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові в разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється в відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється в відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Тобто порядок нарахування пені та штрафу як форми неустойки мають відмінний характер нарахування.

Право на неустойку виникає незалежно від наявності в кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання.

Тобто, одним із видів забезпечення виконання зобов`язання є неустойка в формі пені та штрафу, такий вид забезпечення як пеня та її розмір установлений частиною 3 статті 549 ЦК України, частиною 6 статті 231 ГК України та статтями 1, 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань», у той же час право встановити в договорі такий вид забезпечення як штраф передбачений частиною 2 статті 549 ЦК України, частиною 4 статті 231 ГК України.

При цьому, одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання за договором, штрафу та пені не суперечить статті 61 Конституції України, оскільки згідно зі статтею 549 ЦК України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до статті 230 ГК України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності, так як відповідальність настає лише один раз - у вигляді сплати неустойки, яка включає в себе і пеню, і штраф як форми її сплати.

Чинне законодавство не встановлює для учасників господарських відносин обмежень передбачати в договорі можливість одночасного стягнення пені та штрафу, що узгоджується зі свободою договору, встановленою статтею 627 ЦК України, тобто коли сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору.

Можливість одночасного стягнення пені та штрафу за порушення окремих видів господарських зобов`язань не лише не заборонене, але й передбачене частиною 2 статті 231 ГК України (п.8.1. постанови Великої Палати Верховного Суду від 01.06.2021 року в справі № 910/12876/19).

Керуючись наведеними нормами та п.7.1. Договору позивач заявив до стягнення 211955,74 грн пені за період з 03.02.2022 по 13.01.2023 та 80760,21 грн штрафу (20% від вартості неоплаченого товару, прострочення оплати якого тривало понад 50 календарних днів).

Враховуючи, що матеріалами справи підтверджується порушення виконання відповідачем грошового зобов`язання, суд, виходячи з умов погоджених сторонами, перевірив розрахунок позивача та дійшов висновку про правомірність вимог у частині стягнення пені в сумі 211668,06 грн за вказаний період та в частині стягнення штрафу в сумі 80760,21 грн.

Суд відмовив у частині стягнення 287,68 грн пені, оскільки позивач безпідставно включив дати зарахування коштів у якості часткових оплат, до періоду прострочення виконання грошового зобов`язання.

Відповідач клопотав зменшити розмір неустойки (в формі пені та штрафу), оскільки вважає, що стягнення неустойки в заявленому розмірі, створить для нього непосильний майновий тягар.

Позивач проти зменшення штрафних санкцій заперечував. Вважає, що відповідач не надав суду жодного документу, який би міг свідчити про можливість зменшення штрафних санкцій, зокрема щодо підтвердження скрутного матеріального стану відповідача та неможливості здійснення своєчасної оплати за товар отриманий ним ще на початку 2022 року.

Частиною 1 статті 550 ЦК України встановлено загальне правило про те, що кредитор має право на стягнення неустойки в усіх випадках порушення боржником зобов`язання, незалежно від того, виникли чи ні в зв`язку з цим порушенням збитки на стороні кредитора.

Водночас частина 3 статті 551 ЦК України передбачає можливість зменшення за рішенням суду розміру неустойки, що стягується з боржника за порушення зобов`язання, якщо розмір неустойки значно перевищує розмір збитків та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Статтею 233 ГК України встановлено право суду на зменшення розміру санкцій, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора. При цьому, повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Зі змісту зазначених норм вбачається, що вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), що підлягають стягненню зі сторони, яка порушила зобов`язання, господарський суд повинен оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи із інтересів обох сторін, які заслуговують на увагу; ступінь виконання зобов`язання боржником; причини неналежного виконання або невиконання зобов`язання; тривалість прострочення виконання; наслідків порушення зобов`язання; невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо (аналогічний висновок про застосування норми права викладений в постанові Верховного Суду від 31.10.2019 у справі №924/243/19).

Таким чином, наведені норми ставлять право суду на зменшення неустойки в залежність від співвідношення її розміру до заподіяних збитків, з метою забезпечення дотримання розумного балансу інтересів кредитора та боржника.

Слід зазначити, що поняття "значно" та "надмірно", при застосуванні частини 3 статті 551 ЦК України та статті 233 ГК України є оціночними і мають конкретизуватися судом у кожному конкретному випадку. Правила встановлені цими нормами направлені на запобігання збагаченню кредитора за рахунок боржника, недопущення заінтересованості кредитора в порушенні зобов`язання боржником.

Якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від установлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо боржника, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання боржником певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати своїм працівникам та іншим кредиторам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами боржника та кредитора.

За правовою позицією Верховного Суду в постанові від 26.02.2020 у справі № 924/456/19, зменшення розміру заявлених до стягнення штрафних санкцій є правом суду, що оцінивши надані сторонами докази та обставини справи в їх сукупності, вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення пені, а також розмір, до якого підлягає її зменшення. При цьому відсутність чи невисокий розмір збитків може бути підставою для зменшення судом розміру неустойки, що стягується з боржника. Вирішуючи питання про зменшення розміру штрафу, що підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен з`ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки перед розміром збитків, а також об`єктивно оцінити, чи є цей випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов`язань, причин неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання зобов`язання, невідповідності розміру штрафу наслідкам порушення, добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків.

Суд констатує, що законодавством не встановлений перелік виключних обставин, виходячи з яких має бути прийняте рішення щодо зменшення штрафних санкцій, так само як і не врегульований розмір (відсоткове співвідношення) можливого зменшення штрафних санкцій. Дане питання вирішується господарським судом, відповідно до статті 86 ГПК України, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач допустив прострочення виконання грошового зобов`язання по розрахунку за товар загальною вартістю 1160518,97 грн, поставлений за видатковими накладними: № 210309543 від 08.12.2021, № 210309592 від 16.12.2021, № 210309591 від 16.12.2021, № 210309593 від 17.12.2021, № 63 від 02.02.2022, у рахунок вартості якого ним упродовж усього часу сплачено 896717,90 грн.

На момент ухвалення судового рішення в справі за відповідачем обліковується заборгованість у розмірі 263801,07 грн, період прострочення виконання грошового зобов`язання є тривалим (понад рік), однак відповідач постійно проводить часткові оплати в рахунок погашення наявного боргу.

Суд установив, що сумарно розмір неустойки, яка підлягає стягненню з відповідача за порушення грошового зобов`язання за Договором складає 292428,27 грн, та перевищує розмір поточної заборгованості (263801,07 грн), у той час як позивач не довів наявність у нього збитків, спричинених протиправною поведінкою відповідача.

При цьому, суд врахував, що крім неустойки, позивач також заявив до стягнення 3% річних, які за своєю природою є компенсацією за користування належними до сплати позивачу коштами, та інфляційні нарахування, які є відшкодуванням втрат позивача, спричинених знеціненням грошових коштів, та які визнані судом обґрунтованими, що в свою чергу забезпечує захист майнових прав та інтересів позивача.

З урахуванням наведеного, суд частково задовольнив клопотання відповідача та зменшив розмір пені та штрафу на 30% від сум, які правомірно нараховані та підлягають стягненню.

Оскільки матеріалами справи підтверджене порушення відповідачем договірних зобов`язань по своєчасному розрахунку за поставлений товар, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню в частині основного боргу в повному обсязі на суму 263801,07 грн, в частині інфляційних втрат частково на суму 151658,04 грн, в частині трьох відсотків річних частково на суму 18099,78 грн, в частині пені частково на суму 148167,64 грн (з урахуванням зменшення) та в частині штрафу на суму 56532,15 грн (з урахуванням зменшення).

За загальним правилом обов`язок доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини. Обов`язок доказування та подання доказів розподіляється між сторонами, виходячи з того, хто посилається на юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення. Це стосується позивача, який повинен доказати факти, на підставі яких пред`явлений позов, а також відповідача, який має можливість доказувати факти, на підставі яких він заперечує проти позову.

Відповідно до частини 1 статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За частиною 1 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

За статтею 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь установленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам у цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься в справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідач правомірність вимог позивача не спростував; доказів належного виконання зобов`язань перед позивачем щодо оплати за товар, поставлений за видатковими накладними, складеними на виконання умов Договору, до суду не надав.

При ухваленні рішення в справі суд у тому числі вирішує питання щодо розподілу судових витрат між сторонами.

За статтею 129 ГПК України судові витрати покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При цьому, витрати позивача, пов`язані зі сплатою судового збору, відшкодовуються за рахунок відповідача в сумі, сплаченій позивачем за позовною вимогою, яка підлягала б задоволенню, якби зазначений розмір судом не був зменшений.

З огляду на зміст наведеної норми, суд дійшов висновку, що за рахунок відповідача позивачу підлягають відшкодуванню судові витрати по сплаті судового збору в сумі 10889,81 грн.

Питання про повернення надмірно сплаченого судового збору, з огляду на прийняття судом заяви позивача про зменшення позовних вимог, буде вирішене в разі подачі письмової заяви в порядку п.1 частини 1 та частини 2 статті 7 Закону України «Про судовий збір».

Підстави для вирішення питання щодо розподілу судових витрат на правничу допомогу, орієнтовний розмір яких визначений позивачем у позовній заяві (20000,00 грн) та відповідачем у відзиві на позов (10000,00 грн) за висновком суду відсутні, оскільки на момент ухвалення судового рішення сторонами не надані до матеріалів справи належні докази на підтвердження фактичного розміру таких витрат. Водночас, представники сторін до закінчення судового розгляду не повідомили суд про подачу цих доказів у строк, установлений частиною 8 статті 129 ГПК України.

Керуючись статтями 42, 46, 73, 74, 76 - 79, 86, 91, 129, 165 - 167, 178, 184, 233, 236, 238, 241, 247 - 252 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

В И Р І Ш И В :

1. Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «ТІМ Сталь» (вул. Центральна, 16, м. Красилів, Хмельницька область, 31000; ) до Товариства з обмеженою відповідальністю «Сармак» (вул. Гребінки, буд. 89, м. Чернігів, 14021; ) про стягнення 847249,18 грн, задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Сармак» (вул. Гребінки, буд. 89, м. Чернігів, 14021; ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ТІМ Сталь» (вул. Центральна, 16, м. Красилів, Хмельницька область, 31000; ) 263801,07 грн основного боргу, 151658,04 грн інфляційних втрат, 18099,78 грн трьох відсотків річних, 148167,64 грн пені, 56532,15 грн штрафу та 10889,81 грн судового збору.

Наказ видати після набрання судовим рішенням законної сили.

3. В іншій частині позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови в відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду, відповідно до статті 256 Господарського процесуального кодексу України подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається до Північного апеляційного господарського суду в порядку визначеному статтею 257 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст судового рішення складений 17.04.2023

Повідомити учасників справи про можливість одержання інформації по справі у Єдиному державному реєстрі судових рішень: http://reyestr.court.gov.ua/.

Суддя А.В. Романенко