АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 квітня 2023 року м. ОдесаСправа № 915/1207/21
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Аленіна О.Ю.

суддів: Богатиря К.В., Філінюка І.Г.

секретар судового засідання: Герасименко Ю.С.

за участю представників учасників справи:

від Головного управління ДПС у Миколаївській області - Зайцева А.М. в порядку самопредставництва

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Господарського суду Миколаївської області від 28.12.2021

по справі №915/1207/21

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління ДПС у Миколаївській області

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Державна податкова служба України в особі Головного управління у Миколаївській області

про відшкодування матеріальної шкоди у розмірі 493000,0 грн та моральної шкоди у розмірі 850000,0 грн

ВСТАНОВИВ

ОСОБА_1 звернувся до Господарського суду Миколаївської області з позовною заявою до Головного управління ДПС у Миколаївській області, в якій просив суд стягнути з Держави Україна на його користь 493000,0 грн матеріальної шкоди та 850000,0 грн моральної шкоди.

В обґрунтування вимог позивач зазначав, що один рік і шість місяців він зазнавав матеріальної шкоди звертаючись до суду за скасуванням незаконного рішення №29/14-29-54-06-34/ НОМЕР_1 про анулювання реєстрації платника єдиного податку - фізичної особи-підприємця, складеним 02.10.2019 Головним управлінням ДПС у Миколаївській області, витрачаючи час та кошти на послуги Укрпошти, різного роду юридичні консультації, замість того щоб витрачати свій час на своє життєзабезпечення та догляд за своєю матір`ю.

Моральна шкода, за твердженням позивача, має багато більше побічних наслідків не зворотних в часі та полягає в моральних стражданнях та переживаннях, які, за твердженням позивача, він переніс під час тривалого часу, відновлюючи порушене право саме з боку податкового органу в особі в.о. Д. Прокоф`єва, який своїм прикладом (рішенням) вказував платникам податків як норми ПК України можна застосовувати так, щоб ті не мали можливості оскаржити такі рішення в суді.

Рішенням Господарського суду Миколаївської області від 28.12.2021 у задоволенні позову відмовлено повністю.

В мотивах оскаржуваного рішення суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами завдання йому, як фізичній особі-підприємцю, матеріальної або немайнової шкоди, що, за висновком цього суду, виключає притягнення відповідача до деліктної відповідальності через відсутність повного складу цивільного правопорушення.

Не погодившись із даним рішенням до Південно-західного апеляційного господарського суду звернувся позивач з апеляційною скаргою в якій просить скасувати рішення Господарського суду Миколаївської області від 28.12.2021, як таке, що не відповідає статті 20. Глави 2. Юрисдикція § 1. Предметна та суб`єктна юрисдикція господарських судів та відсутністю належного позивача та підстав звернення до господарського суду.

Свої вимоги скаржник із посиланням на положення Конституції України, обґрунтовує тим, що звернувся до Господарського суду Миколаївської області із даним позовом, як людина та громадянин України, а не як фізична особа-підприємець, як про то помилково зазначено місцевим господарським судом.

Скаржник зазначає, що у нього як людини і громадянина, який отримав право на зайняття підприємницькою діяльністю, не має господарських правовідносин з відповідачем.

При цьому, як стверджує позивач, службова особа відповідача, зловживаючи своїм правом, підписала рішення про анулювання реєстрації платника єдиного податку - фізичної особи-підприємця, яке визнано адміністративним судом протиправним.

Наведене, за твердженням апелянта, призвело до того, що він, як людина і громадянин, витрачаючи свій вільний час (не під час здійснення підприємницької діяльності як ФОП) протягом одного року і шість місяців зазнавав матеріальної та моральної (психологічної) шкоди оскаржуючи протиправне рішення службової особи в адміністративному а потім і в судовому порядку.

Скаржник також стверджує, що не маючи досвіду та достатніх юридичних знань (з урахуванням рішень цивільного суду щодо підсудності справи суду господарської юрисдикції), вже після отримання оскаржуваного рішення переглянув підстави звернення до Господарського суду визначені ГПК України та не виявив підстав для відкриття провадження господарським судом за його позовом, як людини і громадянина та з тих підстав та вимог, які викладені у позові.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 27.01.2023 відкрито апеляційне провадження у справі №915/1207/21 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Господарського суду Миколаївської області від 28.12.2021 та призначено справу до розгляду на 15.03.2023.

Судом апеляційної інстанції отримано відзив на апеляційну скаргу в якому відповідач просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

В обґрунтування своїх заперечень відповідач зазначає, що за твердженням позивача він зазнавав матеріальної шкоди звертаючись до суду, витрачаючи час та кошти на поштові послуги, різного роду юридичні консультації оскаржуючи прийнятті контролюючим органом рішення. Проте, в рішенні Миколаївського окружного адміністративного суду від 16.03.2020 судові втрати по справі №400/4414/19 відсутні, ухвалою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 03.03.2021 позивач був звільнений від сплати судового збору за розгляд справи апеляційною інстанцією, а Верховним Судом повернуто касаційні скарги без розгляду у тій же справі, тому затрат по судовому збору ним не понесено. Що стосується інших витрат на супроводження зазначеної справи, то позивачем не надано належних та допустимих доказів на їх підтвердження.

З приводу заявлених позивачем вимог про стягнення моральної шкоди, відповідач зазначає, що апелянт в даному спорі та у справі №400/4414/19 не наділений статусом фізичної чи юридичної особа, а має спеціальний статус - фізична особа - підприємець, тому на нього розповсюджується лише норми господарського та адміністративного судочинства.

До того ж, на думку відповідача, апелянтом під час розгляду справи в суді першої інстанції, а також під час звернення з апеляційною скаргою не надано документального підтвердження реально понесених збитків чи упущеної вигоди, оскільки як суб`єкт господарювання він здійснював свою діяльність безперервно і це його право не обмежувалось органом державної податкової служби.

Що стосується моральних страждань та переживань, то на переконання відповідача, вони є суб`єктивними та не можуть бути вимірені якоюсь конкретною величиною чи одиницею, до того ж апелянт сам в позові звертає увагу, що має загострене відчуття справедливості.

Відповідач також наголошує на тому, що апелянт не надав жодного доказу на підтвердження зазнаних моральних, психічних, фізіологічних страждань та матеріальних витрат (збитків).

У зв`язку із оголошенням в Одеській області та м. Одесі повітряної тривоги та необхідністю перебування працівників та відвідувачів суду в укритті, судове засідання призначене на 15.03.2023 у справі №915/1207/21 не відбулось.

Ухвалою суду апеляційної інстанції від 15.03.2023 повідомлено учасників справи про розгляд справи №915/1207/21 12.04.2023.

Під час судового засідання від 12.04.2023 представник відповідача надав пояснення у відповідності до яких не погоджується із доводами апеляційної скарги, просить залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Позивача та/або його представник у судове засідання не з`явились, про причини нез`явлення суд не повідомив, про час, дату та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, що підтверджується наявними у матеріалах справи поштовими повідомленнями.

Відповідно до ст. 240 ГПК України у судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини постанови.

Обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши наявні матеріали справи на предмет їх юридичної оцінки господарським судом Миколаївської області та проаналізувавши застосування норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до приписів ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Як вбачається з наявних матеріалів справи, за інформацією, що міститься в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, ОСОБА_1 з 16.10.1998 зареєстрований як фізична особа - підприємець.

02.10.2019 Головним управлінням ДПС у Миколаївській області прийнято рішення №29/14-29-54-06-34/ НОМЕР_1 про анулювання реєстрації платника єдиного податку Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 (а.с.36).

Таке рішення податного органу підписане в.о. начальника Головного управління ДПС у Миколаївській області Дмитром Прокоф`євим та скріплене гербовою печаткою такого податкового органу.

Підставою для прийняття такого рішення стала наявність податкового боргу на кожне перше число місяця протягом двох послідовних кварталів (абзац 8 п.п. 298.2.3. п. 298.2. ст. 298 Податкового кодексу України).

В грудні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Миколаївського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Державної податкової служби у Миколаївській області, в якому просив: визнати протиправним та скасувати рішення №29/14-29-54-06-34/ НОМЕР_1 від 02.10.2019 року про анулювання реєстрації платника єдиного податку та податкову вимогу №125078-54 від 21.08.2019 року про сплату податкового боргу.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 16.03.2020 у справі №400/4414/19, залишеним без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 14.12.2020, позов ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Миколаївській області задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано рішення №29/14-29-54-06-34/ НОМЕР_1 від 02.10.2019. У задоволенні позову про визнання протиправною та скасування податкової вимоги від 21.08.2019 №125078-54 відмовлено.

У вказаному судовому рішенні адміністративний суд встановив, що у зв`язку з несплатою позивачем зобов`язань з єдиного податку відповідачем 21.08.2019 сформовано податкову вимогу №125078-54, відповідно до якої станом на 20.08.2019 сума податкового боргу ФОП ОСОБА_1 з єдиного податку становить 1115,69 грн, з яких 1115,30 грн основний платіж та 0,39 грн пеня.

Задовольняючи у справі №400/4414/19 позовні вимоги частково, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що сума грошового зобов`язання, визначена у спірній вимозі була неузгодженою до часу прийняття контролюючим органом рішення за наслідками розгляду скарги позивача на вимогу №125078-54 від 21.08.2019. Тому, на час прийняття рішення про анулювання реєстрації платника єдиного податку у позивача був відсутній податковий борг.

Звертаючись із позовом до Господарського суду Миколаївської області у даній справі позивач просив стягнути з Держави Україна на власну користь 493000 грн матеріальної шкоди та 850000 грн моральної шкоди, які, за твердженням позивача, заподіяні йому незаконним рішенням №29/14-29-54-06-34/ НОМЕР_1 про анулювання реєстрації платника єдиного податку Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , складеним 02.10.2019 Головним управлінням ДПС у Миколаївській області.

Приймаючи оскаржуване рішення місцевий господарський суд дійшов висновку про необґрунтованість та недоведеність заявлених позовних вимог та відмовив у їх задоволенні у повному обсязі.

Колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду з цього приводу зазначає наступне.

Статтею 56 Конституції України кожному гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Статтею 22 Цивільного кодексу України передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

До складу збитків включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб`єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов`язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом (стаття 225 Господарського кодексу України).

За загальними положеннями, передбаченими ст. 1166 Цивільного кодексу України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, заподіяна майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі ст. 1174 Цивільного кодексу України.

Статті 1173, 1174 Цивільного кодексу України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Втім, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків.

Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 Цивільного кодексу України.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 920/715/17 від 12.03.2019.

У разі відсутності хоча б одного з елементів відповідальність у вигляді відшкодування збитків не наступає.

Відшкодування шкоди, також, прямо передбачено і в Податковому кодексі України, зокрема, п.114.2 ст. 114, де зазначено, що шкода, заподіяна протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю контролюючих органів, їх посадових (службових) осіб, що визнаються податковими правопорушеннями відповідно до цього Кодексу, відшкодовується в повному обсязі в порядку, передбаченому законодавством про відшкодування шкоди.

Особа, чиї права порушені, за наявності обставин, передбачених п.128.2 ст. 128 цього Кодексу, має право заявити вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю контролюючих органів, їх посадових (службових) осіб.

Пунктом 128.1 ст. 128 ПК України визначено, що правопорушеннями вважаються протиправні рішення, дії або бездіяльність контролюючих органів, їх посадових (службових) осіб, вчинення яких є підставою для відшкодування шкоди особі, чиї права порушені, відповідно до закону.

Тобто, усі протиправні рішення, дії або бездіяльність контролюючих осіб та їх посадових (службових) осіб, вчинення яких є підставою для відшкодування шкоди відповідно до закону, вважаються податковими правопорушеннями податківців.

Пунктом 128.1 ст. 128 ПК України визначено, що правопорушеннями вважаються протиправні рішення, дії або бездіяльність контролюючих органів, їх посадових (службових) осіб, вчинення яких є підставою для відшкодування шкоди особі, чиї права порушені, відповідно до закону.

Особа, чиї права порушені, за наявності обставин, передбачених п.128.2 ст. 128 цього Кодексу, має право заявити вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю контролюючих органів, їх посадових (службових) осіб.

Пункт 21.3 ст. 21 ПК України передбачає, що шкода, завдана платнику податків неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи контролюючого органу, відшкодовується за рахунок коштів державного бюджету, передбачених для фінансування цього органу, незалежно від вини цієї особи.

Пунктом 114.3 ст. 114 ПК України визначено, що шкода від неправомірних дій податківців може в себе включати (але не виключно) вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна платника податків, вартість якого визначається відповідно до законодавства; додаткові витрати, понесені платником податку, які включають штрафні санкції, сплачені контрагентам платника, вартість додаткових робіт, послуг, додатково витрачених матеріалів тощо; витрати, пов`язані з адміністративним та/або судовим оскарженням, які включають витрати на юридичний супровід, що не пов`язаний із захистом, наданим адвокатом, на відрядження працівників або представників платника податку, залучення експертів, отримання необхідних доказів, виготовлення копій документів тощо. А от суми, що підлягають відшкодуванню в порядку розподілу судових витрат згідно із процесуальним законодавством (тобто, судовий збір, витрати на адвоката, пов`язані з судовим захистом), не можуть бути стягнуті в порядку відшкодування шкоди. При цьому сума витрат, пов`язаних з оскарженням, не повинна перевищувати 50 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 01 січня календарного року, в якому приймається відповідне судове рішення.

За змістом статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Згідно з статтями 73, 76, 77, 78, 79 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Виходячи з викладеного, позивач повинен належними, допустимими та достовірними доказами довести неправомірність дій державного органу/його посадової чи службової особи, факт спричинення такими діями шкоди, обґрунтувати їх розмір, довести безпосередній причинний зв`язок між неправомірними діями та заподіяною шкодою і розмір відшкодування.

Так, звертаючись із даним позовом до суду першої інстанції, в обґрунтування заявлених вимог про стягнення матеріальної шкоди, позивач зазначив, що став жертвою зловживання владою посадової особи відповідача, яка прийняла рішення про анулювання реєстрації платника єдиного податку, яке вподальшому було визнано в судовому порядку протиправним та скасовано.

За твердженням позивача, один рік та шість місяців він зазнавав матеріальної шкоди звертаючись до суду, витрачаючи час та кошти на послуги укрпошти, різного роду юридичні консультації, замість того щоб витрачати свій час на своє життєзабезпечення та догляд за своєю дев`яносторічною матір`ю.

Як вже було вказано вище, дійсно, рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій у справі №400/4414/19 встановлено неправомірні дії відповідача, зокрема, що рішення Головного управління ДПС у Миколаївській області №29/14-29-54-06-34/ від 02.10.2019 є протиправним та підлягає скасуванню, у зв`язку з тим, що на час прийняття рішення про анулювання реєстрації платника єдиного податку у позивача був відсутній податковий борг.

Разом з цим, в порушення вищенаведених приписів чинного процесуального законодавства, позивач не надав, а наявні матеріли справи не містять жодних доказів на підтвердження наявності шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями відповідача і заподіяною шкодою.

Зокрема, але не виключно, позивачем не надано доказів на підтвердження того, що прийняття ГУ ДПС у Миколаївській області рішення №29/14-29-54-06-34/ від 02.10.2019 та його подальше оскарження в судовому порядку завдало позивачеві матеріальної шкоди.

Так, позивач посилаючись на те, що зазнав матеріальної шкоди (витрати на поштові послуги, звернення за юридичними консультаціями) звертаючись із позовом до суду щодо скасування рішення відповідача про анулювання реєстрації платника єдиного податку не надав жодних належних та допустимих доказів на підтвердження понесення відповідних витрат пов`язаних з адміністративним та судовим оскарженням рішення відповідача, зокрема, звернення за відповідним юридичним супроводом, що не пов`язаний із захистом, наданим адвокатом, відрядження працівників або представників платника податку, залучення експертів, отримання необхідних доказів, виготовлення копій документів тощо.

Не надано позивачем й відповідних доказів на підтвердження того, що він поніс додаткові витрати, зокрема, які включають штрафні санкції, сплачені контрагентам платника, вартість додаткових робіт, послуг, додатково витрачених матеріалів тощо.

Колегія суддів зазначає, що стверджуючи про звернення за відповідними юридичними консультаціями, що були пов`язані саме із прийняттям ГУ ДПС у Миколаївській області рішення №29/14-29-54-06-34/ від 02.10.2019, позивач не надав жодних доказів на підтвердження вчинення таких дій.

До того ж, слід відзначити, що правова допомога надана у межах адміністративного судочинства відшкодовується за рахунок іншої сторони, у разі доведення належними та допустимими доказами їх понесення стороною спору. Відтак, у разі якщо позивач поніс витрати пов`язані із наданням правової допомоги у межах адміністративної справи №400/4414/19, останній не був позбавлений можливості звернутися до адміністративного суду, надавши відповідні докази, з заявою про відшкодування понесених витрат пов`язаних із наданням правової допомоги.

Суд апеляційної інстанції також зазначає, що позивач жодним чином не обґрунтував розміру заявленої матеріальної шкоди, яка вирахувана останнім виходячи з доходу отриманого першим заступником начальника ГУ ДПС у Миколаївській області Дмитром Прокоф`євим та за розрахунком позивача складає 493000 грн.

В той же час, пунктом 114.3 ст. 114 ПК України, яка визначає порядок відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю контролюючих органів, визначено що сума витрат, пов`язаних з оскарженням, не повинна перевищувати 50 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 01 січня календарного року, в якому приймається відповідне судове рішення.

З урахуванням наведених законодавчих приписів, сума витрат, пов`язаних з оскарженням рішення ГУ ДПС у Миколаївській області, не повинна перевищувати 236 150 грн (50 розмірів мінімальної заробітної плати (4723), встановленої на 01 січня календарного року (01.01.2020), в якому приймається відповідне судове рішення (рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 16.03.2020 у справі №400/4414/19)).

Відтак, колегія суддів вважає, що позивачем не доведено відповідними належними та допустимими доказами завдання йому матеріальної шкоди у зв`язку із неправомірними діями відповідача.

З приводу заявленої позивачем до стягнення з відповідача моральної шкоди у розмірі 850 000 грн, колегія суддів зазначає наступне.

Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів, передбачених п. 9 ч. 2 ст. 16 Цивільного України, є відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що відповідно до частини першої, пункту 4 частини другої статті 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає, зокрема, у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Статтею 1167 ЦК України визначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 23 ЦК моральна шкода полягає у: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом (частини третя-п`ята статті 23 Цивільного кодексу України).

Слід також відзначити, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Верховним Судом неодноразово висловлювалась правова позиція з питання відшкодування моральної шкоди. Зокрема, в постанові від 10 квітня 2019 року в справі №464/3789/17 Верховним Судом зазначено, що у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам.

При цьому у справах про відшкодування моральної шкоди обов`язок доказування покладається на особу, яка заявляє вимогу про відшкодування такої шкоди. Доказами, які дозволять суду встановити наявність моральної шкоди, її характер та обсяг, в даному випадку можуть бути, зокрема довідки з медичних установ, виписки з історії хвороби, чеки за оплату медичної допомоги та придбання ліків тощо.

У випадку заявлення вимог про відшкодування моральної шкоди саме позивач має зазначити та довести, в чому саме полягає моральна шкода, характер завданої шкоди, її прояви. Саме позивач має у своєму розпорядження необхідні докази завдання такої шкоди та обґрунтування розміру шкоди.

Така позиція суду узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними в постанові від 12 листопада 2019 року в справі № 818/1430/17, в постанові від 14 травня 2020 року в справі №822/231/16.

За твердженням позивача, завдана йому моральна шкода полягає у моральних стражданнях та переживаннях, які він поніс під час тривалого часу відновлення порушеного права саме з боку відповідача.

Позивач також зазначає, що маючи загострене відчуття справедливості, він постійно нервував (негативні емоції, стрес), відчував психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення державним органом його права. Недовіра та розчарування у протиправних діях державного органу завдала відчутної зміни психологічного стану, виникнення недовіри до представників державних органів у цілому.

Також, як стверджує позивач, він отримав моральні страждання через зміну звичайного способу життя, що було викликано необхідністю захисту порушених прав у суді, витрачання багато часу на складання документів для подання до суду і необхідністю докладання додаткових зусиль та додаткових матеріальних витрат для відновлення стану, який існував до порушення прав позивача та його інтересів з боку відповідача.

Однак, колегія суддів вважає, що в цьому випадку позивачем не надано достатніх доказів заподіяння йому душевних страждань прийняттям рішення про анулювання реєстрації платника єдиного податку, а сам по собі факт порушення прав позивача не може слугувати виключною підставою для стягнення моральної шкоди, оскільки завдана моральна шкода має бути обов`язково підтверджена належними та допустимими доказами.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що позивачем не надано жодних доказів, зокрема, але не виключно, довідок з медичних установ, виписок з історії хвороби, чеків за оплату медичної допомоги та придбання ліків, висновків експертів у відповідній сфері, тощо, які б достеменно свідчили про те, що у період прийняття відповідачем протиправного рішення, позивач дійсно зазнав моральної шкоди, яка полягала душевних стражданнях, які були викликані саме неправомірними діями відповідача.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що твердження позивача про завдання йому, через дії відповідача, матеріальної та моральної шкоди є лише припущеннями останнього, які не ґрунтуються на належних та допустимих доказах, що відповідно, виключає можливість задоволення заявлених позовних вимог.

Згідно з статтею 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини в рішенні у справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України").

Тому інші доводи скаржника, що викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів не бере до уваги, оскільки вони висновків суду не спростовують та з урахуванням всіх обставин даної справи, встановлених судом, не впливають на правильність вирішення спору по суті та остаточний висновок.

Статтею 276 ГПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відтак, колегія суддів вважає, що наведені скаржником порушення допущені судом першої інстанції не знайшли свого підтвердження, а тому підстави для скасування рішення Господарського суду Миколаївської області від 28.12.2021 відсутні, що зумовлює залишення апеляційної скарги без задоволення, а оскаржуваного рішення без змін.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за апеляційний перегляд судового рішення покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Рішення Господарського суду Миколаївської області від 28.12.2021 по справі №915/1207/21 залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Постанова, згідно ст. 284 ГПК України, набуває законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного суду у випадках передбачених Господарським процесуальним кодексом України.

Повний текст постанови складено та підписано 17.04.2023.

Головуючий суддя Аленін О.Ю.

Суддя Богатир К.В.

Суддя Філінюк І.Г.