УХВАЛА

05 квітня 2023 року

м. Київ

cправа № 904/2465/21

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Мачульського Г. М. - головуючого, Рогач Л. І., Чумака Ю. Я.,

секретар судового засідання Лихошерст І.Ю.,

розглядаючи у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Мода-Сервіс»

на постанову Центрального апеляційного господарського суду від 01.12.2022 (колегія суддів: Кузнецов В. О. - головуючий, Мороз В. Ф., Чередко А. Є.) та рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 04.08.2022 (суддя Золотарьова Я.С.)

за позовом Приватного акціонерного товариства «Мода-Сервіс»

до: 1. Товариства з обмеженою відповідальністю «Бонорум Компані»;

2.UNIVERSAL LLP, Кінгтон, Велика Британія;

3. Товариства з обмеженою відповідальністю «Рентон ЛТД»

про визнання правочинів недійсними та витребування майна у власність,

за участю:

позивача: Трубаков Є. О. (адвокат),

відповідача 1: Грачов О. А. (адвокат), Пономаренко Н. А. (адвокат),

відповідача 2: Костюченко Н. О. (адвокат),

ВСТАНОВИВ:

Приватне акціонерне товариство «Мода-Сервіс» (далі - ПрАТ «Мода-Сервіс») звернулося до господарського суду із позовом про визнання недійсними договорів купівлі-продажу, укладених позивачем з Товариством з обмеженою відповідальністю «Бонорум Компані», а також про витребування у власність позивача відчуженого нерухомого майна від Товариства з обмеженою відповідальністю «Бонорум Компані», JACKTOWN UNIVERSAL LLP та Товариства з обмеженою відповідальністю «Рентон ЛТД».

Позов обґрунтовано тим, що всі спірні договори купівлі-продажу нерухомого майна від імені ПрАТ «Мода-Сервіс» підписані головою правління ПрАТ «Мода-Сервіс» Святченком Сергієм Олександровичем з перевищенням своїх повноважень та з порушенням чинного законодавства.

Так, з метою приховати укладення правочину від спостережної ради та акціонерів ПрАТ «МодаСервіс», ухилення від передбаченого Законом України «Про акціонерні товариства» та Статутом ПрАТ «Мода-Сервіс» порядку прийняття рішень про вчинення значного правочину голова правління позивача Святченко С. О. та відповідач неправомірно поділили предмет цього правочину, уклавши удавані правочини щодо частин спірного майна.

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 04.08.2022 у даній справі у задоволенні позову відмовлено.

Рішення мотивовано тим, що позивач своїми діями схвалив укладення оспорюваних договорів, що підтверджується матеріалами справи. Доводи скаржника про відсутність схвалення повноважним керівником відхилив, як безпідставні, зазначивши, що схвалення відбувалося як за допомогою активних дій, так і у вигляді бездіяльності. Удаваність спірних договорів спростовується юридично значущими діями на їх виконання.

Також суд зазначив, що в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, що покупець за спірними договорами знав або міг знати про загальну вартість активів позивача за минулий рік. Ні на момент підписання спірних договорів, ні на час розгляду справи у Єдиному державному реєстрі не міститься застережень щодо наявності у керівника позивача будь-яких обмежень на представництво юридичної особи, що передбачено Статутом підприємства чи будь-яким іншим документом, а доказів того, що покупець за договорами був ознайомлений зі статутом позивача, матеріали справи не містять.

З огляду на положення статей 92, 241 Цивільного кодексу України (далі - ЦК), обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи набуває юридичної сили для третьої особи в тому випадку, коли саме вона, третя особа, вступаючи у відносини з юридичною особою, діяла недобросовісно або нерозумно, зокрема, достеменно знала або за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження, а правочин не отримав наступного схвалення особи, яку представляють.

Оскільки встановлено, що вимога про визнання недійсними договорів купівлі-продажу, за якими майно було відчужено позивачем задоволенню не підлягає, відсутні й підстави для задоволення позову в частині витребування майна.

Постановою Центрального апеляційного господарського суду від 01.12.2022 рішення суду першої інстанції залишено без змін як законне та обґрунтоване.

Апеляційний суд так само, як і суд першої інстанції, зазначив, що з огляду на положення статей 92, 241 ЦК, обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи набуває юридичної сили для третьої особи в тому випадку, коли саме вона, третя особа, вступаючи у відносини з юридичною особою, діяла недобросовісно або нерозумно, зокрема, достеменно знала або за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження, а правочин не отримав наступного схвалення особи, яку представляють.

Спірні договори від імені позивача підписані його керівником, що діяв на підставі статуту, і у даному випадку навіть ознайомлення зі статутом не дозволяло покупцю дійти однозначного висновку про наявність обмежень у керівника продавця за ознакою вчинення значного правочину; Єдиний державний реєстр (як відкрите джерело інформації про органи управління) відомостей про обмеження повноважень голови правлінні позивача не містив. В подальшому правочин був схвалений діями позивача.

В обґрунтування застосування положень статей 92, 241 ЦК, апеляційний суд послався на правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 20.02.2018 у справі №906/100/17, від 12.06.2018 у справі №927/976/17, від 02.10.2019 у справі №910/22198/17, від 09.06.2021 у справі №911/3039/19.

Не погодившись із вказаними рішеннями, позивач подав касаційну скаргу, в якій просить рішення та постанову скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Позивач вказував, що протягом березня 2018 року виконавчим органом ПАТ «Мода-Сервіс» в особі голови правління на користь відповідачів укладено сукупність спірних правочинів, кінцевою метою яких стало відчуження 100% основних активів товариства, адже за даними фінансової звітності за 2018 рік (період, в якому вчинено спірні правочини) за підприємством на праві власності не обліковувалось жодного основного засобу виробництва. Відчуження окремих частин об`єкту нерухомості без виділу таких часток в натурі та за умови можливості використання таких часток виключно в складі єдиного комплексу приміщень чи споруд існуючого об`єкта нерухомості, що обумовлено єдиними інженерно-технічними, побутовими-експлуатаційними мережами, не має жодного раціонального комерційного сенсу через неможливість використання відчужених часток як окреме індивідуальне визначене нерухоме майно (об`єкт нерухомості). Фактично відчужені три об`єкти нерухомого майна (за адресами: м. Дніпро, вул. Короленко, 3, вул. Центральна, 14, пр. Дмитра Яворницького, 98), тоді як спірні 10 правочинів мають прямі ознаки удаваності в розумінні статті 235 ЦК і вчинені виключно з метою дроблення предмету купівлі-продажу і уникнення виконання виконавчим органом законодавчого порядку погодження наглядовою радою та загальними зборами акціонерного товариства значних правочинів.

Вирішуючи спір, суди застосували до спірних правовідносин положення статті 241 ЦК щодо наступного схвалення правочину, вчиненого представником з перевищенням повноважень шляхом вчинення дій, що свідчать про прийняття оспорюваного правочину до виконання.

Водночас, за доводами позивача, суди застосували положення статті 241 ЦК безвідносно щодо допустимих законних форм такого схвалення, висновки про що викладені у постановах Верховного Суду.

Так, зокрема у постановах Верховного Суду від 23.11.2021 по справі № 911/604/19, від 22.02.2022 по справі № 924/658/20, від 07.10.2020 по справі № 911/604/19 та інших міститься висновок, який узагальнено зводиться до того, що наступне схвалення правочину, про яке йдеться у статті 241 ЦК, повинно виходити від органу або особи, уповноваженої відповідно до закону чи установчих документів вчиняти такі правочини або здійснювати дії.

На думку скаржника, поза увагою судів залишилися юридично значущі та обов`язкові до застосування вимоги підпункту 18 пункту 9.2.3 Статуту позивача (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), за якими повноваження щодо прийняття рішень про надання згоди на вчинення значних правочинів, ринкова вартість яких становить від 10% до 25% вартості активів товариства за даними останньої річної фінансової звітності, належить до виключної компетенції наглядової ради ПрАТ «Мода-Сервіс».

Заслухавши представників сторін, що з`явилися у судове засідання, проаналізувавши матеріали касаційної скарги, встановлені судами попередніх інстанцій обставини, та надавши оцінку доводам, наведеним скаржником у касаційній скарзі, і запереченням, викладеним у відзиві на касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку про необхідність передати справу на розгляд об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду на підставі частини 1 статті 302 ГПК України, оскільки вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів з іншої палати.

Колегія суддів зазначає, що юридична особа є учасником цивільних відносин і наділяється цивільною правоздатністю і дієздатністю (статті 2, 80, 91, 92 ЦК). При цьому особливістю цивільної дієздатності юридичної особи є те, що така особа набуває цивільних прав та обов`язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону (частина перша статті 92 ЦК). Правочини юридична особа також вчиняє через свої органи, що з огляду на приписи статті 237 ЦК утворює правовідношення представництва, в якому орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов`язана або має право вчинити правочин від імені цієї юридичної особи, в тому числі вступаючи в правовідносини з третіми особами.

Відповідно до статті 241 ЦК правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов`язки з моменту вчинення цього правочину.

Як вбачається зі змісту першого речення цієї статті, у ній йдеться про випадки, коли правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, в подальшому спричиняє правові наслідки саме для особи, яку представляв представник (а не для представника, що підписав договір).

Натомість у справі № 904/2465/21 спір виник щодо правових наслідків спірних правочинів не для особи, яку представляв представник, а для третьої особи -сторони договорів купівлі-продажу (в тому числі щодо переходу права власності, про що зазначає скаржник у касаційній скарзі).

Частиною 3 статті 92 ЦК передбачено, що орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов`язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень. У відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі № 668/13907/13-ц міститься такий правовий висновок щодо застосування частини 3 статті 92 та статті 241 ЦК:

«Таким чином, частина третя статті 92 ЦК встановлює виняток із загального правила щодо визначення правових наслідків вчинення правочину представником з перевищенням повноважень (ст.ст. 203, 241 ЦК України). Для третьої особи, яка уклала з юридичною особою договір, обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи загалом не мають юридичної сили, хоча б відповідні обмеження й існували на момент укладення договору.

Таке обмеження повноважень набуває юридичної сили для третьої особи в тому випадку, якщо саме вона, ця третя особа, вступаючи у відносини з юридичною особою та укладаючи договір, діяла недобросовісно або нерозумно, зокрема, достеменно знала про відсутність в органу юридичної особи чи її представника необхідного обсягу повноважень або повинна була, проявивши принаймні розумну обачність, знати про це. Тягар доказування недобросовісності та нерозумності в поведінці третьої особи несе юридична особа.

З огляду на приписи статей 92, 237 - 239, 241 ЦК України для визнання недійсним договору, укладеного юридичною особою з третьою особою, з підстави порушення установленого обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи, не має самостійного юридичного значення факт перевищення повноважень органом чи особою, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, як і сам по собі факт скасування довіреності представнику, який у період її чинності здійснював свої права та виконував обов`язки за цією довіреністю.

Такий договір може бути визнаний недійсним із зазначених підстав у тому разі, якщо буде встановлено, що сама третя особа, контрагент юридичної особи за договором, діяла недобросовісно і нерозумно. Тобто третя особа знала або за всіма обставинами, проявивши розумну обачність, не могла не знати про обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи чи про припинення дії довіреності, виданої представнику юридичної особи, який укладає договір від її імені.

При оцінці обставин, що свідчать про схвалення правочину особою, яку представляла інша особа, необхідно брати до уваги, що незалежно від форми схвалення воно повинно виходити від органу або особи, уповноваженої відповідно до закону, установчих документів або договору вчиняти такі правочини або здійснювати дії, які можуть розглядатися як схвалення.

Таким чином, для визнання недійсним договору з тієї підстави, що його було укладено представником юридичної особи з перевищенням повноважень, необхідно встановити, по-перше, наявність підтверджених належними і допустимими доказами обставин, які свідчать про те, що контрагент такої юридичної особи діяв недобросовісно або нерозумно. При цьому тягар доказування недобросовісності та нерозумності в поведінці контрагента за договором несе юридична особа. По-друге, дії сторін такого договору мають свідчити про відсутність реального наміру його укладення і виконання.»

Такі ж висновки щодо застосування частини 3 статті 92 ЦК відтворені і в постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду, прийнятих у подібних правовідносинах (наприклад, постанова від 29.01.2020 у справі № 924/678/18).

Такі ж висновки щодо наслідків обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи для третьої особи містяться й у постановах, наведених скаржником у касаційній скарзі (наприклад, пункти 5.34-5.35 постанови Верховного Суду від 23.11.2021 по справі № 911/604/19).

Як вбачається з матеріалів справи, спірні договори від імені ПрАТ «Мода-Сервіс» підписані керівником товариства - головою правління, який діяв на підставі статуту, про що зазначено в преамбулі вказаних договорів. Разом з цим, Єдиний державний реєстр (як єдине відкрите джерело інформації про органи управління товариства) не містив відомостей про обмеження повноважень голови правління ПрАТ «Мода-Сервіс». Частиною 1 статті 70 Закону України «Про акціонерні товариства» (у редакції, чинній на час підписання спірних договорів) встановлено, що рішення про надання згоди на вчинення значного правочину, якщо ринкова вартість майна або послуг, що є його предметом, становить від 10 до 25 відсотків вартості активів за даними останньої річної фінансової звітності акціонерного товариства, приймається наглядовою радою. Статутом акціонерного товариства можуть бути визначені додаткові критерії для віднесення правочину до значного правочину. У разі неприйняття наглядовою радою рішення про надання згоди на вчинення значного правочину питання про вчинення такого правочину може виноситися на розгляд загальних зборів.

Копія фінансового звіту ПрАТ «Мода-Сервіс» станом на 31.12.2017 свідчить про те, що вартість чистих активів товариства складає 3 758 700,00 грн, тому 10 % від даної суми становить 375870,00 грн.

Визначаючи, чи позивач довів, що третя особа у спірних правовідносинах діяла недобросовісно та нерозумно, апеляційний господарський суд вказав, що у даному випадку значний правочин визначається через відомості щодо даних фінансової звітності, а відтак навіть ознайомлення покупця зі статутом позивача не дозволяло йому дійти однозначного висновку про наявність обмежень у голови правління.

При цьому суд взяв до уваги такі висновки щодо застосування Верховним Судом частини 3 статті 92 ЦК у подібних правовідносинах:

а) якщо договір містить умову (пункт) про підписання його особою, яка діє на підставі статуту підприємства чи іншого документа, що встановлює повноваження зазначеної особи, то наведене свідчить про обізнаність іншої сторони даного договору з таким статутом (іншим документом) у частині, яка стосується відповідних повноважень, і в такому разі суд не може брати до уваги посилання цієї сторони на те, що їй було невідомо про наявні обмеження повноважень представника її контрагента (правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 20.02.2018 у справі № 906/100/17, від 12.06.2018 у справі №927/976/17, від 02.10.2019 у справі № 910/22198/17).

б) відповідно до висновку Верховного Суду, викладеному у постанові від 09.06.2021 у справі №911/3039/19, суди мають встановити або реальну обізнаність третьої особи про наявність обмежень або виходити із правової презумпції, що за всіма обставинами контрагент за договором не міг про них не знати. З урахуванням наведеного, зазначення у правочині відомостей про те, що голова правління діє на підставі статуту, не є достатньою підставою для того, щоб вважати контрагента таким, що повністю ознайомлений з повноваженнями керівника щодо укладення значних правочинів, у даному випадку, з огляду на визначення значного правочину через ринкову вартість майна або даних фінансової звітності. У такому випадку також потрібно брати до уваги наявність відомостей про обмеження повноважень голови правління в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.

Тобто, одночасно апеляційний суд вказав і на ті постанови КГС, за якими для обізнаності в обмеженнях контрагента достатньо статуту , і на ту постанову, де зазначено, що вказівка на статут не є достатньою.

Вказані висновки є взаємовиключними за своїм змістом і свідчать про неоднакове правозастосування палатами Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду.

Розбіжність у правозастосуванні є сталою.

Так, у постанові від 05.07.2022 у справі № 910/2958/20 Верховний Суд, розглядаючи спір про недійсність правочину, вчиненого за відсутності рішення зборів учасників про надання згоди на вчинення правочину, якщо вартість робіт або послуг, що є предметом такого правочину, перевищує 50 відсотків вартості чистих активів Товариства станом на кінець попереднього кварталу, зазначив таке: «…в зв`язку з наведеним господарському суду слід виходити з того, що контрагент знає (або повинен знати) про обмеження повноважень представника юридичної особи, якщо: такі обмеження передбачені законом (наприклад, абзацом другим частини другої статті 98 ЦК України); про відповідні обмеження було вміщено відомості у відкритому доступі на офіційному вебсайті розпорядника Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, або якщо договір містить умову (пункт) про підписання його особою, яка діє на підставі статуту підприємства чи іншого документа, що встановлює повноваження зазначеної особи, то наведене свідчить про обізнаність іншої сторони даного договору з таким статутом (іншим документом) у частині, яка стосується відповідних повноважень, і в такому разі суд не може брати до уваги посилання цієї сторони на те, що їй було невідомо про наявні обмеження повноважень представника її контрагента».

Також 07.12.2022 Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду в рамках справи № 904/6735/20 (624/215/21) зазначив таке: Верховний Суд відзначає, що якщо договір містить умову (пункт) про підписання його особою, яка діє на підставі статуту підприємства чи іншого документа, що встановлює повноваження зазначеної особи, то наведене свідчить про обізнаність іншої сторони даного договору з таким статутом (іншим документом) у частині, яка стосується відповідних повноважень, і в такому разі суд не може брати до уваги посилання цієї сторони на те, що їй було невідомо про наявні обмеження повноважень представника її контрагента.

Розбіжність у правозастосуванні вказує на те, що Верховний Суд у постановах від 20.02.2018 у справі № 906/100/17, від 12.06.2018 у справі №927/976/17, від 02.10.2019 у справі № 910/22198/17, від 05.07.2022 у справі № 910/2958/20, від 07.12.2022 в рамках справи № 904/6735/20 (624/215/21) не застосував обумовлену частиною 3 статті 92 ЦК презумпцію добросовісності третьої особи, яка, укладаючи з товариством правочин, не знала і не мала знати, що він є значним для товариства.

Приписи частини 3 статті 92 ЦК спрямовані на те, що саме на юридичну особу покладається доведення того, що обмеження повноважень виконавчого органу не перебувало поза межами розумного контролю третьої особи.

Тож за відсутності відповідної законодавчої норми додатковий обов`язок по доведенню добросовісності контрагента суд поклав на самого контрагента.

За приписами частини першої статті 36 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» основною функцією Верховного Суду як найвищого суду у системі судоустрою є забезпечення сталості та єдності судової практики у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом.

Відповідно до частини 2 статті 302 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів або палати, передає справу на розгляд об`єднаної палати, якщо ця колегія або палата вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів з іншої палати або у складі іншої палати чи об`єднаної палати.

Положеннями частин 1, 3, 4 статті 303 ГПК України передбачено, що питання про передачу справи на розгляд палати, об`єднаної палати або Великої Палати Верховного Суду вирішується судом за власною ініціативою або за клопотанням учасника справи. Питання про передачу справи на розгляд палати, об`єднаної палати або Великої Палати може бути вирішене до прийняття постанови судом касаційної інстанції. Про передачу справи на розгляд палати, об`єднаної палати або Великої Палати Верховного Суду суд постановляє ухвалу із викладенням мотивів необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у рішенні, визначеному в частинах першій-четвертій статті 302 цього Кодексу, або із обґрунтуванням підстав, визначених у частинах п`ятій або шостій статті 302 цього Кодексу.

Наведена норма процесуального права зобов`язує колегію суддів у разі необхідності відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів з іншої палати, передати справу на розгляд об`єднаної палати. Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права.

З огляду на виконання функцій із забезпечення сталості та єдності судової практики, справа № 914/2355/21 підлягає передачі на розгляд об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду згідно із частиною 2 статті 302 ГПК України, оскільки колегія суддів вважає за необхідне відступити від висновку Верховного Суду, викладеного у постановах від 20.02.2018 у справі № 906/100/17, від 12.06.2018 у справі № 927/976/17, від 02.10.2019 у справі № 910/22198/17, від 05.07.2022 у справі № 910/2958/20, від 07.12.2022 в рамках справи № 904/6735/20 (624/215/21).

Керуючись статтями 234, 302, 303 ГПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Справу № 904/2465/21 передати на розгляд Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий Г. М. Мачульський

Судді Л. І. Рогач

Ю. Я. Чумак