ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" квітня 2023 р. Справа№ 910/8293/22

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Яковлєва М.Л.

суддів: Шаптали Є.Ю.

Іоннікової І.А.

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення (виклику) учасників справи

матеріали апеляційної скарги Департаменту патрульної поліції

на рішення Господарського суду міста Києва від 06.12.2022, повний текст якого складений 06.12.2022,

у справі № 910/8293/22 (суддя Андреїшина І.О.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Енергогазрезерв»

до Департаменту патрульної поліції

про стягнення 60 483,69 грн.

ВСТАНОВИВ:

Позов заявлено про стягнення з відповідача основного боргу в сумі 37 266,83 грн. за поставлений за договором на постачання природного газу для потреб непобутових споживачів № С/245-20/171 від 16.03.2020 у період з січня по лютий 2021 року включно природній газ, пені в сумі 3 319,30 грн., 3 % річних в сумі 1 059,81 грн., інфляційних втрат в сумі 8 356,75 грн., а також витрат на професійну правничу допомогу в сумі 8 000,00 грн.

Відповідач проти задоволення позову заперечив, пославшись на те, що:

- спалах пандемії та запровадження карантинних заходів є форс-мажорними обставинами, через які відповідач звільняється від відповідальності за невиконання зобов`язань за спірним договором;

- позивачем не враховано, що відповідно до п.п. 4 п. 3 розділу ІІ Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» на період дії карантину або обмежувальних заходів, пов`язаних із поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19), та протягом 30 днів з дня його відміни забороняється нарахування та стягнення неустойки (штрафів, пені) за несвоєчасне здійснення платежів за житлово-комунальні послуги.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 06.12.2022 у справі №910/8293/22 позов задоволений повністю, до стягнення з відповідача на користь позивача присуджено 37 266,83 грн. заборгованості, 3 319,30 грн. пені, 1 059,81 грн. 3% річних, 8 356,75 грн. інфляційних втрат, 2 481,00 грн. витрат на сплату судового збору та витрати на професійну правничу допомогу у сумі 8 000,00 грн.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що факт постачання газу у спірний період на заявлену до стягнення суму підтверджений матеріалами справи, з огляду на що позивач має право на отримання як плати за поставлений газ, так і нарахованих за його несвоєчасну оплату пені, 3 % річних та інфляційних втрат у заявлених до стягнення сумах.

Суд першої інстанції не прийняв до уваги заперечення відповідача проти позову з огляду на наступне:

- виходячи з положень законодавства та умов спірного договору, підтвердженням існування форс-мажорних обставин є відповідний сертифікат Торгово-промислової палати України, а також своєчасне повідомлення про настання таких обставин, проте будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження направлення відповідачем повідомлень про настання форс-мажорних обставин із відповідним сертифікатом Торгово-промислової палати матеріали справи на виконання вимог спірного договору та ст.14, 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» матеріали справи не містять;

- відповідачем жодним чином не зазначено, як саме запровадження на території України карантину у зв`язку з пандемією, спричиненої коронавірусом SARS- CoV-2 вплинуло на можливість здійснити оплату поставленого природного газу, враховуючи те, що діяльність останнього чинними нормативно-правовими актами не зупинялася.

- твердження відповідача про те, що поставка за даним договором природнього газу для опалення за природою є комунальною послугою та відповідно до Закону України № 530 - IX від 17.03.2020 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» розділу II Прикінцеві положення п. 3. ч. 4 на період дії карантину або обмежувальних заходів, пов`язаних із поширенням короновірусної хвороби (COVID - 19) та протягом 30 днів з дня його відміни забороняється: «нарахування та стягнення неустойки (штрафів, пені) за несвоєчасне здійснення платежів за житлово-комунальні послуги», є помилковим, оскільки позивач не здійснює діяльність по наданню житлово-комунальних послуг, а тому положення Закону України №530-ІХ від 17.03.2020 щодо не нарахування та стягнення неустойки (штрафів, пені) за несвоєчасне здійснення платежів за житлово-комунальні послуги не розповсюджуються на спірні відносини у цій справі.

Задовольняючи вимоги позивача про стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу, суд першої інстанції виходив з того, що:

- матеріалами справи підтверджується факт надання позивачу адвокатом Тесля Оксаною Миколаївною послуг на заявлену до стягнення суму;

- належних доказів або обґрунтувань, у тому числі розрахунків, які свідчили б про неправильність розрахунку витрат або про неналежність послуг адвоката у справи, відповідач не надав, що свідчить про те, що відповідачем не доведено у відповідності до ч. 6 ст. 126 ГПК України неспівмірності витрат на оплату правничої допомоги адвоката складності справи;

- з огляду на спірні правовідносини, прийнявши до уваги обсяг наданих послуг та обґрунтованість підготовлених та поданих до суду адвокатом документів, їх значення для вирішення спору, а також враховуючи, що справа №910/8293/22 є малозначною, розгляд якої проводиться за правилами спрощеного позовного провадження (без проведення судового засідання) та ціну позову, витрати у сумі 8 000,00 грн. є співмірними із складністю цієї справи, а відтак вимоги позивача в частині стягнення з відповідача 8 000,00 грн. витрат на послуги адвоката є обґрунтованими.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, Департамент патрульної поліції звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, у якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 06.12.2022 у справі №910/8293/22 та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Крім того, скаржником заявлене клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження вищевказаного рішення.

У апеляційній скарзі апелянт зазначив про те, що оскаржуване рішення не обґрунтоване, оскільки судом першої інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права.

У обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт послався на ті ж самі обставини, що й під час розгляду справи в суді першої інстанції.

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20.01.2023, справу №910/8293/22 передано на розгляд колегії суддів у складі: Яковлєв М.Л. - головуючий суддя; судді: Шаптала Є.Ю., Іоннікова І.А..

З огляду на те, що апеляційна скарга надійшла до Північного апеляційного господарського суду без матеріалів справи, що у даному випадку унеможливлює розгляд поданої апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність витребування матеріалів даної справи у суду першої інстанції та відкладення вирішення питань, пов`язаних з рухом апеляційної скарги, які визначені главою 1 розділу IV ГПК України, до надходження матеріалів справи.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 23.01.2023 витребувано у Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/8293/22, а також відкладено вирішення питань, пов`язаних з рухом апеляційної скарги, до надходження матеріалів справи №910/8293/22.

01.02.2023 від Господарського суду міста Києва до Північного апеляційного господарського суду надійшли матеріали даної справи.

03.02.2023 від представниці апелянта надійшло клопотання, до якого, зокрема, додані докази сплати судового збору.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 06.02.2023 апеляційну скаргу Департаменту патрульної поліції на рішення Господарського суду міста Києва від 06.12.2022 у справі №910/8293/22 залишено без руху, апелянту надано строк для усунення недоліків протягом десяти днів з дня вручення ухвали про залишення апеляційної скарги без руху шляхом надання доказів надсилання копії апеляційної скарги та доданих до неї документів позивачу.

17.02.2023 до Північного апеляційного господарського суду від скаржника надійшла заява, про усунення недоліків, до якої додані докази надсилання копії апеляційної скарги та доданих до неї документів позивачу.

Частиною 1 ст. 270 ГПК України встановлено, що в суді апеляційної інстанції справи переглядаються в порядку спрощеного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі (глава 1. Апеляційне провадження Розділу IV ГПК України - прим. суду).

Частиною 10 ст. 270 ГПК України встановлено, що апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 481*100=248 100 грн.) крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Враховуючи, що предметом позову у цій справі є вимоги про стягнення суми, меншої за 248 100,00 грн., справа підлягає розгляду без повідомлення учасників справи.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 20.02.2023 задоволено клопотання Департаменту патрульної поліції про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 06.12.2022 у справі № 910/8293/22 та поновлено апелянту вказаний строк, відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Департаменту патрульної поліції на рішення Господарського суду міста Києва від 06.12.2022 у справі №910/8293/22, зупинено дію рішення Господарського суду міста Києва від 06.12.2022 по справі №910/8293/22 до закінчення його перегляду в апеляційному порядку, постановлено здійснювати розгляд апеляційної скарги у порядку письмового провадження без повідомлення (виклику) учасників справи, встановлено учасникам справи строк для подачі всіх заяв (відзивів) та клопотань в письмовій формі протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення даної ухвали.

20.03.2023 до суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому позивач, з посиланням на те, що відповідачем не надано доказів того, що загальновідомі форс-мажорні обставини вплинули саме на відповідача та його можливість виконати умови спірного договору. просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Крім того до відзиву на апеляційну скаргу позивача додано клопотання про поновлення строку для подання відзиву.

Щодо вказаного клопотання, слід зазначити наступне.

Вирішення питання щодо поновлення строку перебуває в межах дискреційних повноважень суду, який за заявою сторони, прокурора чи з своєї ініціативи може визнати причину пропуску встановленого законом процесуального строку поважною і відновити пропущений строк, крім випадків, передбачених ГПК України. Отже, вирішуючи це питання, суд, з урахуванням конкретних обставин справи, має оцінити на предмет поважності причини пропуску встановленого законом процесуального строку, і залежно від встановленого вирішити питання про поновлення або відмову у поновленні цього строку (наведену правову позицію викладено у постанові Верховного Суду від 09.10.2019 у справі № 910/22695/13).

Із правового контексту норм статей 118, 119 ГПК України убачається, що законодавець не передбачив обов`язку суду автоматично відновлювати пропущений строк за наявності відповідного клопотання заявника, оскільки у кожному випадку суд має чітко визначити, з якої саме поважної причини такий строк було порушено скаржником, та чи підлягає він відновленню. Як свідчить правовий аналіз норм чинного процесуального законодавства, господарський суд може відновити пропущений процесуальний строк лише у виняткових випадках, тобто причини відновлення таких строків повинні бути не просто поважними, але й мати такий характер, не зважати на який було б несправедливим і таким, що суперечить загальним засадам законодавства (аналогічний правовий висновок сформульовано у постанові Верховного Суду від 30.07.2020 у справі № 910/15481/17).

Зі змісту клопотання слідує, що причиною пропуску строку сталі часті обстріли та повітряні тривоги у зв`язку з чим працівники позивача, що мають доступ до системи електронний суд, були змушені переїхати у більш безпечну місцевість до моменту усунення обставин, які зумовлюють загрозу їх життю, здоров`ю та безпеці і тільки 09.03.2023 керівництву позивача було надано інформацію про направлення ухвали Північного апеляційного господарського суду від 20.02.2023.

Згідно з ч. 1 ст. 113 ГПК України строки, в межах яких вчиняються процесуальні дії, встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені, - встановлюються судом.

Статтею 114 ГПК України встановлено, що:

- суд має встановлювати розумні строки для вчинення процесуальних дій.

- строк є розумним, якщо він передбачає час, достатній, з урахуванням обставин справи, для вчинення процесуальної дії, та відповідає завданню господарського судочинства.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 20.02.2023, якою відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Департаменту патрульної поліції на рішення Господарського суду міста Києва від 06.12.2022 у справі №910/8293/22, встановлено учасникам справи строк для подачі всіх заяв (відзивів) та клопотань в письмовій формі протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення даної ухвали.

Вказану ухвалу було позивачу надіслано в його електронний кабінет та доставлено до кабінету 22.02.2023.

Частиною 1 ст. 119 ГПК України встановлено, що суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Якщо інше не встановлено законом, заява про поновлення процесуального строку, встановленого судом, розглядається судом, у якому належить вчинити процесуальну дію, стосовно якої пропущено строк, а заява про продовження процесуального строку, встановленого судом, - судом, який встановив строк, без повідомлення учасників справи (ч. 3 ст. 119 ГПК України).

Стаття 7 ГПК України визначає принцип рівності всіх перед законом і судом

Стаття 13 ГПК України встановлює, що:

- судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін;

- учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом;

- кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

- суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у разі необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Отже, за положеннями ГПК України кожна сторона має рівні права, а суд має сприяти учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим ГПК України.

Враховуючи те, що апеляційний перегляд справи № 910/8293/22 відбувається під час воєнного стану, колегія суддів вважає за доцільне, для забезпечення сторонами рівних прав під час судового розгляду, поновити позивачу строк для подання відзиву на апеляційну скаргу.

Станом на 18.04.2023 інших відзивів, пояснень та клопотань до суду не надходило.

Враховуючи обставини, пов`язані зі запровадженням воєнного стану в Україні з 24.02.2022 Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24.02.2022 № 2102-IX, та його продовження Указами Президента України від 14.03.2022 № 133/2022, від 18.04.2022 № 259/2022 від 17.05.2022 № 341/2022, від 12.08.2022 № 573/2022 та від 07.11.2022 № 757/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», справа розглядається у розумний строк.

Згідно із ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного судового рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення суду першої інстанції не підлягає скасуванню чи зміні, з наступних підстав.

16.03.2020 позивач (постачальник) та відповідач (споживач) уклали договір постачання природного газу для потреб непобутових споживачів №С/245-20/171 (далі Договір), в п. 1.1 якого погодили, що постачальник зобов`язується поставити споживачу у 2020 році природний газ до коду за CPV за ДК 021:2015- 09120000-6 «Газове паливо» (природний газ) в обсягах і порядку, передбачених даним договором, а споживач зобов`язується прийняти та оплатити вартість газу у розмірах, строки та порядку, що визначені цим договором.

Відповідно до п. 1.3. Договору планові обсяги постачання газу по місцях в тис. куб. м. зазначаються в додатку № 1 до договору.

Сторонами підписано Додаток № 1 у якому сторони дійшли згоди щодо планових обсягів (22,770 тис. куб.м.) та адреси постачання природного газу (м. Миколаїв, вул. Новозаводська, 1Б/1).

Відповідно до п. 3.2 Договору ціна газу становить 3 483, 33 грн. за 1 000 куб.м., крім того ПДВ 696,66 грн., а всього з ПДВ 4 179,99 грн.

Відповідно до п. 3.6 Договору загальна сума Договору складається із місячних сум вартості газу поставленого споживачеві за даним договором та становить 95 178,50 грн., в т.ч. ПДВ - 15 863,08 грн.

У період дії Договору сторонами вносили зміни до його умов шляхом укладення додаткових угод.

Так, 20.11.2020 сторонами укладено додаткову угоду № 2, якою сторони визначили плановий обсяг постачання газу - 20,708 тис.куб.м. та погодили, що ціна газу становить 3 830,00 грн., за 1 000 куб.м., крім того ПДВ 766,00 грн., а всього з ПДВ 4 596, 90 грн.

Додатковою угодою №3 від 23.11.2020 сторони визначили плановий обсяг постачання газу - 18,825 тис.куб.м. та погодили, що ціна газу становить 4 213,00 грн. за 1 000 куб.м., крім того ПДВ 842,60 грн., а всього з ПДВ 5 055,60 грн.

Додатковою угодою №4 від 29.12.2020 сторони визначили плановий обсяг постачання газу - 14,500 тис.куб.м та погодили, що ціна газу становить 4 634,30 грн. за 1 000 куб.м., крім того ПДВ 926,86 грн., а всього з ПДВ 5 561,16 грн.

Додатковою угодою № 5 від 30.12.2020 сторони продовжили дію Договору на строк до 31.01.2021 та погодили, що у 2021 році постачальник поставить споживачу природний газу в обсязі, який не перевищить 20% від загальної ціни договору в 2020 році.

Додатковою угодою №6 від 29.01.2021 сторони визначили, що плановий обсяг постачання газу у 2020 році становить - 14,08495 тис.куб.м, а у 2021 році - 2, 56751 тис.куб.м..

Згідно з п. 4.2 Договору оплата газу здійснюється споживачем шляхом перерахування грошових коштів на банківський рахунок постачальника в наступному порядку: постачальник надає споживачу рахунок та акт приймання - передачі за спожитий газ з 15 по 20 числа місяця наступного за розрахунковим; споживач здійснює оплату обсягу поставленого газу у попередньому розрахунковому періоду шляхом перерахування грошових коштів на банківський рахунок постачальника у національній валюті України за рахунок коштів державного бюджету протягом 7 робочих днів з моменту надання постачальником рахунку та акту приймання - передачі газу за ціною, діючою на момент постачання газу, але яка не повинна бути більшою за ціну, вказану в п. 3.2. цього договору.

Відповідно до п. 2.3 Договору обсяг переданого (спожитого) газу за розрахунковий період, що підлягає оплаті споживачем, визначається на межі балансової належності між оператором ГРМ та споживачем на підставі даних комерційних вузлів обліку (лічильників газу), визначених в заяві - приєднанні до договору розподілу природного газу, укладеного між оператором ГРМ та споживачем, а також з урахуванням процедур, передбачених кодексом ГРМ.

Визначення звіряння фактичного обсягу поставленого (спожитого) природного газу між сторонами здійснюється в наступному порядку (п. 2.9 Договору):

- за підсумками розрахункового періоду споживач до 07 числа місяця, наступного за розрахунковим, зобов`язаний надати постачальнику копію відповідного акта про фактичний обсяг розподіленого природного газу споживачу за розрахунковий період, що складений між оператором ГРМ та споживачем, відповідно до вимог кодексу ГРМ;

- на підставі отриманих від споживача даних та/або даних оператора ГРМ постачальник протягом трьох робочих днів готує два примірника акта приймання - передачі природного газу за розрахунковий період, підписаних уповноваженим представником постачальника;

- споживач протягом п`яти днів з дати одержання акта приймання - передачі газу зобов`язується повернути постачальнику один примірник оригіналу акта приймання - передачі газу, підписаний уповноваженим представником споживача або надати в письмовій формі мотивовану та обґрунтовану відмову від підписання акта приймання - передачі газу;

- у випадку не повернення споживачем підписаного оригіналу акту приймання - передачі газу, або ненадання письмової обгрунтованої відмови від його підписання до 10 числа місяця, наступного за звітним такий акт вважається підписаним споживачем, а обсяг спожитого газу встановлюється відповідно до даних оператора ГРМ.

Позивач зазначає про те, що:

- у січні 2021 року позивач поставив відповідачу природний газ в загальній кількості 4,25221 тис.м.куб., що підтверджується актами-приймання передачі природного газу: №РН-0000781 від 31.01.2021 на суму 15 704,72 грн., а з урахуванням акту №ВН-0000145 коригування вартості природного газу від 26.05.2021 сума становить 14 278,35 грн.; №РН-0000780 від 31.01.2021 на суму 7 810,26 грн. з урахуванням ПДВ, а з урахуванням акту №ВН-0000144 коригування вартості природного газу від 26.05.2021, сума становить 7 101,26 грн., №РН-0000779 від 31.01.2021 на суму 2 494,51 грн., з урахуванням ПДВ а з урахуванням акту №ВН- 0000143 коригування вартості природного газу від 26.05.2021 сума становить 2 268,51 грн.;

- у лютому 2021 року позивач поставив відповідачу природний газ в загальній кількості - 5,7216200 тис.м.куб.. на загальну суму - 31 818, 84 грн., з урахуванням ПДВ, що підтверджується актом-приймання передачі природного газу №РН-0001288 від 28.02.2021 на загальну суму 34 997,44 грн., а з урахуванням акту №ВН-0000146 коригування вартості природного газу від 26.05.2021, сума становить 31 818,84 грн.;

- відповідач поставлений газ оплатив частково, а заборгованість по його оплати становить 37 266,83 грн.

Позивач у позовній заяві зазначає що ним на адресу відповідача направлялися примірники актів прийому-передачі природного газу, але відповідач не повернув позивачу його примірники вказаних актів прийому-передачі та не надіслав мотивованої відмови у підписанні зазначених вище актів прийому-передачі природного газу за січень та лютий 2021 року.

З огляду на те, що відповідач свій обов`язок по оплаті поставленого газу у повному обсязі не виконав, позивач звернувся до суду з цим позовом та просить з відповідача основний борг в сумі 37 266,83 грн., а також нараховані за його несвоєчасну оплату пеню в сумі 3 319,30 грн., 3 % річних в сумі 1 059,81 грн. та інфляційні втрати в сумі 8 356,75 грн..

Суд першої інстанції позовні вимоги задовольнив у повному обсязі, що колегія суддів вважає вірним з огляду на таке.

Як слідує з матеріалів справи між сторонами не існує спору щодо обсягів, вартості та фактичної оплати поставленого у 2020 році природного газу.

При цьому, зі змісту позову та наданих позивачем документів слідує, що:

- заявлена до стягнення сума становить частину з вартості поставленого у січні - лютому 2021 році природного газу;

- загалом у січні - лютому 2021 році позивачем відповідачу було поставлено 9,97383 тис. куб.м. природного газу на суму 55 475,96 грн. з яких, з огляду на заявлену до стягнення суму основного боргу відповідачем було сплачено 18 209,13 грн. (55 475,96-37 266,83).

Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу (ч.2 ст.11 ЦК України).

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно ст. 712 ЦК України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною 1 ст. 669 ЦК України встановлено, що кількість товару, що продається, встановлюється у договорі купівлі-продажу у відповідних одиницях виміру або грошовому вираженні.

Як встановлено вище, додатковою угодою №6 від 29.01.2021 сторони визначили, що плановий обсяг постачання газу у 2021 році - 2, 56751 тис.куб.м..

Водночас матеріали справи свідчать про те, що у 2021 році позивачем відповідачу було поставлено більшу кількість товару (газу), а саме 9,97383 тис.куб.м..

За змістом положень ч.ч. 2,3 ст. 670 ЦК України:

- якщо продавець передав покупцеві більшу кількість товару, ніж це встановлено договором купівлі-продажу, покупець зобов`язаний повідомити про це продавця. Якщо в розумний строк після одержання такого повідомлення продавець не розпорядиться товаром, покупець має право прийняти весь товар, якщо інше не встановлено договором (ч. 2);

- якщо покупець прийняв більшу кількість товару, ніж це встановлено договором купівлі-продажу, він зобов`язаний оплатити додатково прийнятий товар за ціною, встановленою для товару, прийнятого відповідно до договору, якщо інша ціна не встановлена за домовленістю сторін (ч. 3).

Враховуючи те, що відповідач у 2021 році прийняв більшу кількість газу, ніж було сторонами погоджено у додатковій угоді №6 від 29.01.2021, та не заперечив проти вказаного, в силу положень ч. 3 ст. 670 ЦК України, він має оплатити такий товар за ціною, встановленою для товару, прийнятого відповідно до Договору.

Відповідно до ч.1 ст. 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Згідно зі ст.ст. 525, 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства; Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Відповідно до ч.1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Враховуючи те, що за умовами Договору у випадку не повернення споживачем підписаного оригіналу акту приймання - передачі газу, або ненадання письмової обґрунтованої відмови від його підписання до 10 числа місяця, наступного за звітним такий акт вважається підписаним споживачем, а обсяг спожитого газу встановлюється відповідно до даних оператора ГРМ та те, що матеріли справи не містять доказів наявності заперечень відповідача стосовно кількості або вартості поставленого позивачем газу, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність у відповідача обов`язку сплатити заборгованість у розмірі 37 266,83 грн.

Щодо заперечень відповідача проти позову стосовно неможливості застосування до нього відповідальності за неналежне виконання своїх зобов`язань у зв`язку із форс-мажорними обставинами, а саме запровадженням на території України карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS- CoV-2, колегія суддів зазначає таке.

У п. 9.1 Договору сторонами погоджено, що сторони звільняються від відповідальності за часткове або повне невиконання зобов`язань за Договором, якщо це невиконання є наслідком непереборної сили (форс-мажорних обставин).

Відповідно до п. 9.2 Договору під форс-мажорними розуміються надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади, вторгнення, блокада, революція, заколот, повстання, масові заворушення, введення комендантської години, експропріація, примусове вилучення, захоплення підприємств, реквізиція, громадська демонстрація, блокада, страйк, аварія, протиправні дії третіх осіб, пожежа, вибух, тривалі перерви в роботі транспорту, регламентовані умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, закриття морських проток, ембарго, заборона (обмеження) експорту/імпорту тощо, а також викликані винятковими погодними умовами і стихійним лихом, а саме: епідемія, сильний шторм, циклон, ураган, торнадо, буревій, повінь, нагромадження снігу, ожеледь, град, заморозки, замерзання моря, проток, портів, перевалів, землетрус, блискавка, пожежа, посуха, просідання і зсув ґрунту, інші стихійні лиха тощо, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань за договором, передбачених умовами цього договору.

Строк виконання зобов`язань відкладається на строк форс-мажорних обставин (п. 9.3 Договору).

У пунктах 9.4 та 9.5 Договору закріплено, що засвідчення форс-мажорних обставин здійснюється у встановленому законодавством порядку. Сторони зобов`язані негайно повідомити про обставини форс-мажору та протягом 5 робочих днів з дня отримання відповідних підтвердних документів надати належним чином засвідчені копії таких документів іншій стороні.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, матеріали справи не містять доказів повідомлення відповідачем позивача про настання форс-мажорних обставин та неможливість у зв`язку із цим виконати договірні зобов`язання.

Верховний Суд в постанові від 25.01.2022. № 904/3886/21 зазначив, що форс-мажорні обставини не мають преюдиціальний (заздалегідь встановлений) характер, а зацікавленій стороні необхідно довести (1) факт їх виникнення; (2) те, що обставини є форс-мажорними (3) для конкретного випадку.

Необхідною умовою є наявність причинно-наслідкового зв`язку між неможливістю виконання договору та обставинами непереборної сили. Стороною договору має бути підтверджено не лише факт настання таких обставин, а саме їх здатність впливати на реальну можливість виконання зобов`язання.

Отже, окрім наявності форс-мажорних обставин, для звільнення від відповідальності за повне чи часткове невиконання або неналежне виконання прийнятих на себе за Договором зобов`язань, відповідач має довести, що саме запровадження на території України карантину у зв`язку з пандемією, спричиненої коронавірусом SARS- CoV-2, стало причиною неможливості виконання ним обов`язків по оплаті природного газу, проте жодних доказів на підтвердження вказаних обставини відповідачем до матеріалів справи долучено не було.

За таких обставин колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що, викладені у відзиві підстави для не застосування до відповідача відповідальності за неналежне виконання умов Договору не підтверджені належними доказами.

З огляду на досліджені документальні докази, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивачем належними та допустимими доказами доведено факт невиконання відповідачем свого обов`язку по оплаті поставленого у січні та лютому 2021 року за умовами Договору природного газу в сумі 37 266,83 грн. і відповідачем вказані обставини не спростовані, а відтак, суд першої інстанції правомірно задовольнив позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача боргу в сумі 37 266,83 грн. Рішення суду першої інстанції в цій частині залишається без змін.

Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача пені в сумі 3 319,30 грн., 3 % річних в сумі 1 059,81 грн., інфляційних втрат в сумі 8 356,75 грн. слід зазначити про таке.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до п. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно зі ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання, настають наслідки, передбачені договором або законом.

У силу ст. 230 ГК України, штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Пунктом 6.2 Договору встановлено, що у випадку порушення покупцем строків оплати вартості окремої партії товару, строк оплати якої настав, покупець зобов`язується сплатити на користь постачальника пеню на залишок суми заборгованості в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діє в період існування заборгованості, за кожен календарний день прострочення платежу.

Частина 2 ст. 625 ЦК України встановлює, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно з п. 6.2.1 Договору у разі порушення споживачем строків оплати, передбачених розділом IV Договору, споживач сплачує на користь постачальника, крім суми заборгованості, пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період, за який сплачується пеня, від суми прострочення платежу за кожен день прострочення платежу.

Враховуючи, що матеріалами справи підтверджується факт несвоєчасного виконання відповідачем свого обов`язку щодо оплати отриманого за Договором природного газу, позивач відповідно до приписів Договору має право нарахувати на прострочену суму грошових зобов`язань пеню, а відповідно до положень ст. 625 ЦК України - інфляційні втрати та 3 % річних та звернутися за їх стягненням до суду.

За таких обставин, суд першої інстанції, перевіривши виконанні позивачем розрахунки пені, 3 % річних та інфляційних втрат, правомірно задовольнив позовні вимоги за розрахунками позивача. Рішення суду першої інстанції в цій частині залишається без змін.

Щодо витрати позивача на професійну правничу допомогу в сумі 8 000,00 грн., слід зазначити таке.

Частина 1 ст. 123 ГПК України встановлює, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, серед іншого, належать витрати на професійну правничу допомогу, а також витрати, пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. (п. 1 та п. 4 ч. 3 ст. 123 ГПК України).

Згідно з приписами ч. 2 ст. 16 ГПК України представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Частина 1 ст. 124 ГПК України встановлює, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи.

Водночас за приписами ч. 2 ст. 124 ГПК України, у разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат, суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.

При цьому ч. 8 ст. 129 ГПК України встановлює, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 221 ГПК України, якщо сторона з поважних причин не може до закінчення судових дебатів у справі подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог.

Отже, за приписами ГПК України попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат сторона має подати до суду разом з першою заявою по суті спору, якою відповідно до приписів ч. 2 ст. 161 ГПК України є позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву, а докази понесення таких витрат - до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

З матеріалів справи слідує, що у позові позивач визначив розмір витрат на правничу допомогу, а до позову додав докази їх понесення.

Отже, матеріалами справи підтверджується дотримання позивачем як строків подання попереднього (орієнтовного) розрахунок суми судових витрат, так і строків подання доказів понесення таких витрат.

Частини 1 та 2 ст. 126 ГПК України встановлює, що:

- витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави;

- за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3 ст. 126 ГПК України).

На підтвердження понесення витрат на правову допомогу позивачем надано копії укладеного між позивачем (клієнт) та адвокатом Тесля Оксаною Миколаївною договору про надання правової допомоги № 14/22 від 01.08.2022, акту наданих послуг від 18.08.2022 та довідки про кількість витрачених годин роботи адвоката.

З наданих позивачем документів слідує, що:

- адвокатом надано наступні послуги: надання консультації та ознайомлення з договором, додатковими угодами до договору та бухгалтерською документацією; підготовка позовних матеріалів та передача їх до суду. Адвокатом було витрачено 7,5 годин часу;

- вартість наданих послуг 8 000,00 грн.. Оплата за послуг здійснюється позивачем після винесення судового рішення;

- претензій щодо кількості та якості наданих послуг сторони не мають.

Отже, матеріалами справи підтверджується факт надання позивачу адвокатом Тесля Оксаною Миколаївною послуг на заявлену до стягнення суму.

Щодо обставин, пов`язаних з визначенням розміру витрат на правничу допомогу при розгляді справи судом першої інстанції, слід зазначити таке.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності понесення адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з практикою Європейського суду з прав людини заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України»).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Частина 4 ст. 126 ГПК України встановлює, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 5 ст. 126 ГПК України).

Відповідно до приписів ч. 6 ст. 126 ГПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

У розумінні положень ч. 5 ст. 126 ГПК України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Загальне правило розподілу судових витрат визначене в ч. 4 ст. 129 ГПК України. Разом із тим, у частині 5 ст. 129 ГПК України визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.

Так, за змістом ч. 5 ст. 129 ГПК України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує:

1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;

2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо;

4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого ч. 4 ст. 129 ГПК України, визначені також положеннями частин 6, 7, 9 ст. 129 ГПК України.

Таким чином, зважаючи на наведені положення законодавства, у разі недотримання вимог ч. 4 ст. 126 ГПК України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони.

При цьому, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами (ч.ч. 5-6 ст. 126 ГПК України).

Водночас під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені ч.ч. 5-7,9 ст. 129 ГПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

У такому випадку суд, керуючись ч.ч. 5-7,9 ст. 129 ГПК України, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею на правову допомогу повністю або частково, та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. При цьому, в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19 та постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 01.08.2019 у справі № 915/237/18, від 24.10.2019 у справі № 905/1795/18, від 17.09.2020 у справі № 904/3583/19.

До того ж у постановах Верховного Суду від 07.11.2019 у справі № 905/1795/18 та від 08.04.2020 у справі № 922/2685/19 висловлено правову позицію, за якою суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Верховний Суд неодноразово звертав увагу на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц).

Отже, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності) та критерію розумності їхнього розміру, з урахуванням конкретних обставин справи та доводів сторін.

Таким чином, вирішуючи заяву сторони судового процесу про компенсацію понесених нею витрат на професійну правничу допомогу, суду належить дослідити та оцінити додані заявником до заяви документи на предмет належності, допустимості та достовірності відображеної у них інформації. Зокрема, чи відповідають зазначені у документах дані щодо характеру та обсягу правничої допомоги, наданої адвокатом, документам, наявним у судовій справі, чи не вчиняв адвокат під час розгляду справи дій, які призвели до затягування розгляду справи, зокрема, але не виключно, чи не подавав явно необґрунтованих заяв і клопотань, чи не включено у документи інформацію щодо витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, які не підтверджені належними доказами та навпаки, якими доказами підтверджується заявлена до відшкодування сума, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідачем до суду першої інстанції клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката не подано. Також ним не було заперечно проти розміру таких витрат і у апеляційній скарзі.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, який, встановивши, що витрати позивача на правову допомогу є підтвердженими, відповідачем не подано будь-яких клопотань про зменшення розміру заявлених позивачем до стягнення судових витрат та не доведено суду належними та допустимим доказами обставин, які свідчать про наявність підстав для зменшення розміру адвокатських витрат, та які безпосередньо вказані у ч. 4 ст. 126 ГПК України, дійшов висновку про наявність підстав для задоволення вказаних вимог в сумі 8 000,00 грн.. Рішення суду першої інстанції в цій частині залишається без змін.

Дослідивши матеріали наявні у справі, апеляційний суд робить висновок, що суд першої інстанції дав належну оцінку доказам по справі та виніс законне обґрунтоване рішення, яке відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам і матеріалам справи.

Надаючи оцінку доводам всіх учасників судового процесу колегією суддів враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч. 5 ст. 236 ГПК України).

Відповідно до п. 5 ч. 4 ст. 238 ГПК України у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Щодо інших аргументів сторін колегія суддів зазначає, що вони були досліджені та не наводяться у судовому рішенні, позаяк не покладаються в його основу, тоді як Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа Серявін проти України, § 58, рішення від 10.02.2010). Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України).

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновку місцевого господарського суду з огляду на вищевикладене.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що скаржник не довів обґрунтованість своєї апеляційної скарги, докази на підтвердження своїх вимог суду не надав, апеляційний суд погоджується із рішенням Господарського суду міста Києва від 06.12.2022 у справі №910/8293/22, отже підстав для його скасування або зміни в межах доводів та вимог апеляційної скарги не вбачається.

Враховуючи вищевикладене та вимоги апеляційної скарги, апеляційна скарга Департаменту патрульної поліції задоволенню не підлягає.

Відповідно до приписів ст. 129 ГПК України судові витрати по сплаті судового збору за звернення з цією апеляційною скаргою покладаються на апелянта.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 129, 252, 263, 269, 270, 273, 275, 276, 281-285 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Департаменту патрульної поліції на рішення Господарського суду міста Києва від 06.12.2022 у справі №910/8293/22 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 06.12.2022 у справі №910/8293/22 залишити без змін.

3. Поновити дію рішення Господарського суду міста Києва від 06.12.2022 у справі №910/8293/22.

4. Судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на апелянта.

5. Повернути до Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/8293/22.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання її повного тексту.

Головуючий суддя М.Л. Яковлєв

Судді Є.Ю. Шаптала

І.А. Іоннікова