ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" квітня 2023 р. Справа№ 911/983/22

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Шапрана В.В.

суддів: Андрієнка В.В.

Буравльова С.І.

без повідомлення учасників справи

розглянувши матеріали апеляційної скарги Публічного акціонерного товариства «Центренерго» на рішення Господарського суду Київської області від 24.01.2023

у справі №911/983/22 (суддя - Заєць Д.Г.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Абразив груп»

до Публічного акціонерного товариства «Центренерго»

про стягнення заборгованості.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Абразив груп» звернулося до Господарського суду Київської області з позовом до Публічного акціонерного товариства «Центренерго» про стягнення заборгованості за договором про закупівлю товарів №12/37 від 22.06.2021 в сумі 122296,22 грн, 27113,71 грн інфляційних втрат, 3124,05 грн 3% річних та 6814,06 грн пені (з урахуванням клопотання про збільшення розміру позовних вимог від 25.10.2022). Крім того, позивач просив суд зазначити в рішенні про нарахування 3% річних до моменту виконання рішення з урахуванням приписів законодавства України, що регулюють таке нарахування.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 04.07.2022 відкрито провадження у справі №911/983/22 та вирішено здійснювати її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 20.09.2022 справу №911/983/22 вирішено розглядати за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.

Рішенням Господарського суду Київської області від 24.01.2023 (повне рішення складено 06.02.2023) у справі №911/983/22 позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Абразив груп» задоволено частково, стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Центренерго» на користь позивача 122296,22 грн заборгованості, 6814,06 грн пені, 3124,05 грн 3% річних та 27113,71 грн інфляційних втрат, в іншій частині у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, Публічне акціонерне товариство «Центренерго» звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, згідно якої просить скасувати оскаржуване рішення суду в частині задоволених позовних вимог про стягнення штрафних санкцій та ухвалити в наведеній частині нове рішення про відмову у задоволенні позову про стягнення пені, інфляційних втрат та 3% річних.

Апеляційна скарга мотивована тим, що під час винесення оскаржуваного рішення судом першої інстанції не враховано обставини неможливості виконання зобов`язань за договором, що є підставою для зменшення розміру штрафних санкцій, 3% річних та інфляційних втрат.

На думку скаржника, місцевий господарський суд, з огляду на введення на території України воєнного стану, скрутне фінансово-економічне становище відповідача (за 2022 рік валовий збиток підприємства становив 4324000 тис. грн), специфіку діяльності Публічного акціонерного товариства «Центренерго» (з 24.02.2022 теплові електростанції товариства відповідача неодноразово припиняли функціонування, зокрема, Вуглегірська ТЕС, а також зазнавали серйозних ракетних обстрілів) та беручи до уваги, що підприємство відповідача виконує критично важливі функції в інтересах держави, безпідставно не зменшив суми 3% річних та інфляційних втрат не врахувавши при цьому висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 18.03.2020 у справі №902/417/18.

Зважаючи на вказані обставини відповідач вважає, що наявні підстави для зменшення штрафних санкцій, а саме розміру пені та 3% річних на 99%.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду від 17.02.2023 апеляційну скаргу у справі №911/983/22 передано на розгляд колегії суддів у складі: Шапран В.В. (головуючий суддя (суддя-доповідач)), Андрієнко В.В., Буравльов С.І.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 22.02.2023 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Центренерго» на рішення Господарського суду Київської області від 24.01.2023 у справі №911/983/22, справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження, без повідомлення (виклику) учасників справи.

20.02.2023 до суду апеляційної інстанції від Товариства з обмеженою відповідальністю «Абразив груп» надійшов відзив на апеляційну скаргу, згідно якого позивач просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, оскаржуване рішення без змін.

Заперечуючи проти доводів апеляційної скарги позивач вказує на відсутність підстав для зменшення розміру штрафних санкцій, 3% річних та інфляції, оскільки строки оплати за договором настали та були пропущені відповідачем до запровадження воєнного стану. При цьому позивач зазначає, що 3% річних та інфляційні втрати не є штрафними санкціями, а відтак їх розмір не можна зменшити.

За змістом ч. 3 ст. 270 ГПК України розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється у судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених частиною десятою цієї статті та частиною другою статті 271 цього Кодексу.

Частиною 10 статті 270 ГПК України унормовано, що апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 5 ст. 12 ГПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Оскільки клопотань про розгляд апеляційної скарги з повідомленням (викликом) учасників справи не заявлялось, а необхідності призначення справи до розгляду у відкритому засіданні судом не встановлено, ця постанова Північного апеляційного господарського суду прийнята за результатами дослідження наявних в матеріалах справи документів в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ст. 269, ч. 1 ст. 270 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. У суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених при перегляді справ в порядку апеляційного провадження.

Суд, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, відзиву на неї, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскарженого рішення, дійшов висновку, що апеляційна скарга відповідача не підлягає задоволенню, враховуючи наступне.

Як слідує з матеріалів справи, 22.06.2021 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Абразив груп» (постачальник) та Публічним акціонерним товариством «Центренерго» (покупець) укладено договір про закупівлю (поставку) товарів №12/37, згідно п. 1.1 якого, постачальник зобов`язується поставити покупцю товари (продукцію) згідно умов договору, а покупець зобов`язується прийняти та оплатити продукцію, що поставляється відповідно до умов договору.

Найменування, кількість, строки поставки та інші характеристики продукції зазначені в додатку №1 до договору (п. п. 1.2, 1.3 договору).

Згідно п. п. 2.1, 2.2, 2.5 договору, ціною договору є загальна сума цін на продукцію (вартість) з ПДВ, що поставляється за даним договором. Ціни на продукцію визначаються в додатку №1 до договору. Розрахунки за продукцію здійснюються покупцем у національній валюті України шляхом безготівкового перерахування коштів на поточний рахунок постачальника на підставі рахунку постачальника в порядку, передбаченому додатком №1 до договору.

Відповідно до п. п. 2, 3 додатку №1 до договору, загальна вартість продукції 387876,30 грн в т.ч. ПДВ 20% 64646,05 грн. Розрахунки за продукцію здійснюються покупцем в національній валюті України шляхом безготівкового перерахування коштів на поточний рахунок постачальника протягом 30 календарних днів з дати підписання покупцем Акту приймання-передачі продукції.

Пунктом 5.3 договору визначено, що датою поставки є дата підписання уповноваженими представниками сторін акту приймання-передачі продукції. Право власності на продукцію переходить від постачальника до покупця в момент передбачений в п. 5.3 договору (п. 5.5 договору).

Договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами та скріплення печатками сторін і діє протягом строку, зазначеного в додатку №1 до договору (п. 12.1 договору).

За твердженнями позивача, на виконання умов договору ним поставлено, а відповідачем прийнято товар на загальну суму 162296,22 грн, що підтверджується видатковими накладними №2808 від 03.11.2021, №3111 від 03.12.2021, №3322 від 24.12.2021, податковими накладними №95 від 03.11.2021, №80 від 03.12.2021, №168 від 24.12.2021, довіреностями на отримання ТМЦ №392 від 03.11.2021, №454 від 03.12.2021, №500 від 24.12.2021, рахунками-фактурами №АГ000002771 від 03.11.2021, №АГ000003108 від 03.12.2021, №АГ000003334 від 24.12.2021 та актами приймання-передачі від 09.11.2021, 07.12.2021, 29.12.2021, які підписані представниками обох сторін та скріплено їх печатками.

Проте відповідач свої зобов`язання з оплати отриманого товару виконав частково сплативши 40000,00 грн, що підтверджується копіями платіжних доручень №v174 від 27.01.2022, №v174 від 04.02.2022, у зв`язку із чим за ним утворилась заборгованість у сумі 122296,22 грн.

Позивачем на адресу відповідача надіслано претензію №1 від 20.12.2021 з вимогою сплатити заборгованість у сумі 122296,22 грн, однак, зазначена претензія залишена відповідачем без відповіді та реагування.

Вказані обставини стали підставою для звернення позивача до суду з даним позовом про стягнення з відповідача 122296,22 грн основної заборгованості за договором, 27113,71 грн інфляційних втрат, 3124,05 грн 3% річних та 6814,06 грн пені.

Відповідач заперечував проти задоволення позовних вимог, вказуючи на неможливість подати суду відзив з документальним обґрунтуванням його висновків, висловити правову позицію щодо утворення боргу, перевірити та надати суду первинні документи що стосуються умов укладеного між сторонами договору, в зв`язку з окупацією Вуглегірської ТЕС російським агресором.

Частково задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції визнав обґрунтованими аргументи позивача та здійснений ним розрахунок пені, 3% річних та інфляційних втрат. Разом з тим, вказавши, що застосування положень п. 10 ст. 238 ГПК України є правом суду, а не обов`язком, враховуючи відсутність доказів ухилення відповідача від виконання рішення, місцевий господарський суд не встановив підстав для зазначення в рішенні про нарахування 3% річних до моменту його виконання.

Як було зазначено вище, рішення місцевого господарського суду від 24.01.2023 оскаржується відповідачем в частині стягнення з Публічного акціонерного товариства «Центренерго» 6814,06 грн пені, 3124,05 грн 3% річних, 27113,71 грн інфляційних втрат, а відтак, з огляду на встановлені ст. 269 ГПК України межі перегляду справи в суді апеляційної інстанції та відсутність підстав для обов`язкового скасування оскаржуваного рішення, рішення Господарського суду Київської області від 24.01.2023 у даній справі переглядається лише в частині стягнення пені, 3% річних та інфляційних втрат.

Дослідивши матеріали справи та оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується із висновком суду першої інстанції про наявність підстав для часткового задоволення позову, з огляду на наступне.

Пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Згідно частини 1 статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до статті 265 Господарського кодексу України (далі - ГК України) за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно статті 174 ГК України договір є підставою для виникнення господарських зобов`язань, які згідно зі статтями 193, 202 ГК України та статтями 525, 526, 530 ЦК України повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства; одностороння відмова від зобов`язання не допускається, якщо інше не передбачено договором або законом. Відповідно до статті 202 ГК України, статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Як встановлено судом першої інстанції та не оскаржується відповідачем, сума основної заборгованості Публічного акціонерного товариства «Центренерго» перед Товариством з обмеженою відповідальністю «Абразив груп» за видатковими накладними, податковими накладними, рахунками-фактурами, актами приймання-передачі, підписаними у межах дії договору поставки, становить 122296,22 грн. Прострочення з оплати, виходячи з умов п. 2.5 договору, за накладною №2808 від 03.11.2021 настало з 10.12.2021, за накладною №3111 від 03.12.2021 настало з 07.01.2022, за накладною №3322 від 24.12.2021 настало з 29.01.2022.

Згідно зі статтею 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (частина 1 статті 612 ЦК України).

Відповідно до частини 1 статті 216 ГК України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Частиною 2 статті 217 ГК України встановлено, що у сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції.

Статтею 230 ГК України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Згідно статті 231 ГК України у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Відповідно до частини 6 статті 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Пунктом 9.6. договору встановлено, що у випадку несвоєчасної оплати продукції покупець сплачує постачальникові неустойку у вигляді пені в розмірі однієї облікової ставки Національного банку України від ціни неоплаченої продукції.

Частиною 2 статті 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Оскільки матеріалами справи підтверджується факт прострочення виконання відповідачем зобов`язання з оплати товару, поставленого позивачем за договором, у сумі 122296,22 грн (за накладною №2808 від 03.11.2021 у сумі 101074,22 грн, за накладною №3111 від 03.12.2021 у сумі 2631,60 грн, за накладною №3322 від 24.12.2021 у сумі 18590,40 грн), у позивача виникло право на нарахування сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України та п. 9.6 договору.

Так, позивачем, у зв`язку із неналежним виконанням відповідачем зобов`язань щодо оплати отриманого товару, на підставі пункту 9.6 договору нараховано відповідачу пеню у розмірі 6814,06 грн за період з 10.12.2021 по 10.06.2022 (згідно накладної №2808), за період з 07.01.2022 по 07.07.2022 (згідно накладної №3111), за період з 29.01.2022 по 29.07.2022 (згідно накладної №3322), а також на підставі статті 625 ЦК України нараховано 3124,05 грн 3% річних та 27113,71 грн інфляційних втрат за період з 10.12.2021 по 24.10.2022 (згідно накладної №2808), за період з 07.01.2022 до 24.10.2022 (згідно накладної №3111), за період з 29.01.2022 до 24.10.2022 (згідно накладної №3322) за порушення виконання грошового зобов`язання.

Таким чином, оскільки матеріалами справи підтверджується прострочення відповідачем виконання грошового зобов`язання, колегія суддів апеляційного господарського суду, перевіривши розрахунок сум пені, 3% річних та інфляційних втрат, погоджується із висновками суду першої інстанції та вважає, що сума пені у розмірі 6814,06 грн, 3% річних у розмірі 3124,05 грн 3% річних та 27113,71 грн інфляційних втрат є арифметично правильними та такими, що підлягають стягненню з відповідача.

Разом із тим, у позовній заяві Товариство з обмеженою відповідальністю «Абразив груп» у порядку частини 10 статті 238 ГПК України просило суд зазначити у рішенні суду про здійснення нарахування 3 % річних та інфляційних втрат на суму боргу до моменту виконання рішення в частині основного боргу, з урахуванням приписів законодавства України, що регулюють таке нарахування.

Відповідно до частини 10 статті 238 ГПК України суд, приймаючи рішення про стягнення боргу, на який нараховуються відсотки або пеня, може зазначити в рішенні про нарахування відповідних відсотків або пені до моменту виконання рішення з урахуванням приписів законодавства України, що регулюють таке нарахування.

Остаточна сума відсотків (пені) у такому випадку розраховується за правилами, визначеними у рішенні суду, органом (особою), що здійснює примусове виконання рішення суду і відповідні дії (рішення) якого можуть бути оскаржені в порядку, передбаченому розділом VI цього Кодексу.

Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за час прострочення.

При цьому, як вірно відмічено судом першої інстанції, з наведених норм чинного законодавства вбачається право суду, а не обов`язок зазначити про здійснення нарахування відсотків або пені до моменту виконання рішення суду.

За змістом частини 1 статті 2 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Статтею 5 ГПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

З огляду на викладене, враховуючи відсутність доказів можливого ухилення відповідача від виконання рішення суду, відсутні підстави для застосування положень частини 10 статті 238 ГПК України в даному випадку.

Як вже було зазначено, відповідач заперечуючи проти задоволення позовних вимог про стягнення пені, 3% річних та інфляційних втрат, у апеляційній скарзі посилається на наявність підстав для зменшення розміру вказаних нарахувань на 99%, враховуючи правову позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі №902/417/18.

За наслідками аналізу викладених в апеляційній скарзі доводів про зменшення розміру передбачених ст. 625 ЦК України санкцій, а також пені, колегією суддів встановлено, що основними аргументами відповідача, з посиланням на положення ст. 233 ГК України, є скрутне фінансово-економічне становище відповідача та його стратегічне значення у видобутку електроенергії для потреб населення.

Разом з тим, статтею 233 ГК України встановлено, що у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Вказане свідчить про те, що положеннями ст. 233 ГК України, на яку посилався скаржник передбачено право суду зменшити виключно розмір штрафних санкцій до яких ч. 1 ст. 230 ГК України інфляційні втрати та 3% річних не відносить.

Сплата інфляційних нарахувань та 3% річних, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Подібні висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 року у справах №703/2718/16-ц та №646/14523/15-ц, а також у постанові Верховного Суду від 16.01.2020 у справі №910/14522/18.

Щодо тверджень скаржника про необхідність застосування викладених у постанові Верховного Суду від 18.03.2020 р. у справі №902/417/18 висновків колегія суддів зауважує, що у вказаній постанові зазначено про можливість суду зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 ЦК України «за певних умов».

Такого висновку Велика Палата Верховного Суду дійшла з урахуванням того, що у справі №902/417/18 умовами договору сторони передбачили відповідальність за прострочення виконання відповідачем грошового зобов`язання у вигляді пені та штрафу, збільшили позовну давність за відповідними вимогами, а також умовами пункту 5.5 договору змінили розмір процентної ставки, передбаченої в ч. 2 ст. 625 ЦК України, і встановили її в розмірі 40% річних від несплаченої загальної вартості товару протягом 90 календарних днів з дати, коли товар повинен бути сплачений покупцем та 96% річних від несплаченої ціни товару до дня повної оплати з дати закінчення дев`яноста календарних днів.

Велика Палата Верховного Суду зазначила, що з огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум санкцій у вигляді штрафу, пені і процентів річних, враховуючи, що не є справедливим, коли наслідки невиконання боржником зобов`язання вочевидь більш вигідні для кредитора, ніж належне виконання такого зобов`язання, Велика Палата Верховного Суду вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення, та наведеним вище критеріям, обмежити розмір санкцій сумами штрафу і пені, які вже присуджені до стягнення судами попередніх інстанцій, та відмовити у їх стягненні з цих підстав.

Таким чином, відповідне зменшення відсотків річних Велика Палата Верховного Суду допустила з урахуванням конкретних обставин справи №902/417/18, а саме - встановлення такої процентної ставки на рівні 40% та 96%, і її явної невідповідності принципу справедливості, в той час як у даній справі відсотки річних розраховані за встановленою у ст. 625 ЦК України ставкою у розмірі 3% та не встановлено порушення принципів розумності, справедливості та пропорційності під час нарахування позивачем відповідачу 3% річних.

Порушення принципів розумності, справедливості та пропорційності, як винятковий випадок для зменшення відсотків річних, під час нарахування позивачем відповідачу 3% річних судом у спірних правовідносинах не встановлено.

Відтак, правовідносини у справі №902/417/18 та №911/983/22 не є подібними за встановленими фактичними обставинами. А тому відсутні підстави для зменшення розміру 3% річних (3124,05 грн) у даній справі.

Щодо зменшення заявленого до стягнення розміру пені на 99%, суд відмічає наступне.

Відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

При цьому право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання за положенням ч. 1 ст. 550 ЦК України.

Вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки, яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен з`ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки розміру збитків, а також об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов`язань, причини неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення у виконанні зобов`язання, невідповідності розміру неустойки наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків.

Цивільні та господарські відносини ґрунтуються на засадах справедливості, добросовісності, розумності, як складових елементів принципу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягувати із боржника надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне зобов`язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для боржника та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором.

Разом з цим, наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку змінює її дійсне правове призначення. Неустойка має на меті, насамперед, стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не може становити непомірний тягар для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора. Таку правову позицію викладено і в рішенні Конституційного Суду України від 11.07.2013 №7-рп/2013.

Зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, і за відсутності у законі переліку обставин, які мають істотне значення, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

Приймаючи рішення про зменшення неустойки, суд також повинен виходити із того, що одним із завдань застосування таких санкцій до боржника є стимулювання належного виконання ним договірних зобов`язань, при цьому надмірне зменшення розміру пені та/або штрафу фактично нівелює мету існування неустойки як цивільної відповідальності за порушення зобов`язання, що, у свою чергу, може розцінюватися як спосіб уникнення відповідальності та призведе до порушення балансу інтересів сторін.

Обов`язок доведення існування обставин, які можуть бути підставою для зменшення розміру заявлених до стягнення штрафних санкцій, покладається на особу, яка заявляє відповідне клопотання.

Натомість, заявляючи про наявність підстав для зменшення штрафних санкцій, відповідач лише посилається на військову агресію російської федерації проти України, що мало наслідком часткове припинення функціонування теплових електростанцій, складне фінансове становище, стратегічне значення підприємства відповідача для суспільства тощо. Проте, на підтвердження наявності підстав для зменшення штрафних санкцій відповідач не надав суду жодних належних та допустимих доказів і не довів винятковості обставин.

При цьому апеляційний суд відзначає, що строк оплати за поставлений товар виник у відповідача у листопаді та грудні 2021 року, претензію пред`явлено позивачем у січні 2022 року, тобто до початку військової агресії, проте відповідач у розумні строки на це не відреагував та не вжив усіх необхідних заходів для виконання ним грошового зобов`язання перед позивачем.

Відповідно до ч. 2 ст. 193 ГК України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

На переконання апеляційного суду, розмір пені не є надмірно значним порівняно з сумою несвоєчасно виконаного зобов`язання щодо оплати поставленого товару, а ступінь виконання зобов`язання боржником не дає підстав вважати, що Публічне акціонерне товариство «Центренерго» належним чином виконувало умови договору.

За таких обставин, встановивши наявність правових підстав для задоволення позовних вимог та врахувавши, що питання про зменшення розміру штрафних санкцій вирішується судом на підставі аналізу конкретної ситуації, тобто з урахуванням сукупності з`ясованих обставин, зважаючи на відсутність у наведеному випадку тих виключних обставин, з якими положення законодавства (ст. 551 ЦК України, ст. 233 ГК України) пов`язують можливість зменшення розміру санкцій, відсутні підстави для зменшення розміру штрафних санкцій, в т. ч. з урахуванням їх розміру. Також суд не може визнати заявлене клопотання виключним випадком (відсутність документального підтвердження, тощо) для можливості зменшення суми штрафу.

З урахуванням усього вищезазначеного, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції з приводу наявності підстав для задоволення позову та стягнення з Публічного акціонерного товариства «Центренерго» на користь позивача 27113,71 грн інфляційних втрат, 3124,05 грн 3% річних та 6814,06 грн пені, нарахованих у зв`язку з порушення строку оплати поставленого за договором товару.

Статтею 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим кодексом.

За приписами статей 74, 76, 77 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

З огляду на вказані обставини, ґрунтуючись на матеріалах справи, Північний апеляційний господарський суд вважає, що відсутні підстави для скасування чи зміни рішення Господарського суду Київської області від 24.01.2023 у справі №911/983/22, у зв`язку з чим апеляційна скарга Публічного акціонерного товариства «Центренерго» не підлягає задоволенню.

У зв`язку з відмовою у задоволенні апеляційної скарги, відповідно до ст. 129 ГПК України, витрати зі сплати судового збору за її подання покладаються на скаржника.

Згідно з ч. 5 ст. 12 ГПК України малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Як передбачено ч. 3 ст. 287 ГПК України, не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 даної статті.

Вказана справа є малозначною, а тому прийнята постанова не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись ст. ст. 267 - 285 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Центренерго» залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Київської області від 24.01.2023 у справі №911/983/22 залишити без змін.

3. Судові витрати понесені у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції покласти на Публічне акціонерне товариство «Центренерго».

4. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 287 ГПК України.

Головуючий суддя В.В. Шапран

Судді В.В. Андрієнко

С.І. Буравльов