СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 квітня 2023 року м. Харків Справа № 917/1345/22

Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Істоміна О.А., суддя Попков Д.О., суддя Стойка О.В.

без участі представників сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку письмового провадження у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Кременчуцьке кар`єроуправління «Кварц» (вх.№2327П/3) на рішення Господарського суду Полтавської області від 16.01.2023

у справі №917/1345/22 (суддя Киричук О.А., повний текст рішення підписано 16.01.2023)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «НВО «Промвпровадження», м. Київ,

до Акціонерного товариства «Кременчуцьке кар`єроуправління «Кварц», Полтавська область, м.Кременчук,

про стягнення 111.158,12 грн,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «НВО «Промвпровадження» звернулося до Господарського суду Полтавської області з позовом до АТ «Кременчуцьке кар`єроуправління «Кварц» про стягнення 111.158,12 грн заборгованості в розрізі умов Договору перевезення вантажу автомобільним транспортом № 1403-1 від 14.03.2017, з яких: 64.788,00 грн (основна сума боргу), 19.942,28 грн (пеня), 9.824,70 грн (15% річних), 15.955,26 грн (інфляційні втрати), 647,88 грн (штраф).

Рішенням Господарського суду Полтавської області від 16.01.2023 у справі №917/1345/22 позов задоволено частково. Стягнуто з АТ «Кременчуцьке кар`єроуправління «Кварц» (39631, Полтавська обл., м. Кременчук, вул.Київська, буд.85, ) на користь ТОВ «НВО «Промвпровадження» (01015, м. Київ, вул.Московська, буд. 41/8, кв. 92, ) 54.788,00 грн - основної суми боргу, 9.971,14 грн - пені, 9.824,70 грн - 15% річних, 15.955,26 грн інфляційних втрат, 647,88 штрафу, 2.481,00 грн витрат зі сплати судового збору; 14.450,56 грн адвокатських витрат. В іншій частині позову відмовлено.

Відповідач з вказаним рішенням місцевого господарського суду не погодився, звернувся до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати зазначене рішення та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог. Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, апелянт посилається на те, що місцевий господарський суд порушив норм матеріального права, що призвело до хибних висновків та прийняття помилкового рішення.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд не в повній мірі дослідив докази по справі, а саме п. 8.3 спірного договору де зазначено, що сторони звільняються від відповідальності за невиконання своїх зобов`язань за цим договором, у випадку виникнення форс-мажорних обставин (дії непереборної сили, що не залежать від волі сторін), а саме: війни, воєнних дій, блокади, ембарго, інших міжнародних санкцій, валютних обмежень, інших дій держави, що унеможливлюють виконання сторонами своїх зобов`язань, пожежу, повеней, інших стихійних лих на час дії таких обставин.

Відповідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17.02.2023 сформовано склад колегії суддів Східного апеляційного господарського суду: головуючий суддя Істоміна О.А., судді Стойка О.В., Попков Д.О.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 07.03.2023 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою АТ «Кременчуцьке кар`єроуправління «Кварц» та вирішено розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження, що розглядається судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи. Встановлено строк по 13.03.2023 (включно) для учасників справи для подання відзиву на апеляційну скаргу до канцелярії суду разом з доказами його (доданих до нього документів) надсилання іншим учасникам справи в порядку ч.2 ст.263 Господарського процесуального кодексу України. Запропоновано учасникам справи в строк по 13.03.2023 (включно) надати до суду заяви, клопотання та заперечення (у разі наявності), з доказами надсилання їх копій та доданих до них документів іншим учасникам справи в порядку ч.4 ст.262 Господарського процесуального кодексу України.

Через систему Електронний суд позивачем надано відзив на апеляційну скаргу, в якому ТОВ «НВО «Промвпровадження», просить рішення Господарського суду Полтавської області від 16.01.2023 у справі №917/1345/22 залишити без змін, як законне та обгрунтоване, а апеляційну скаргу без задоволення. При цьому позивач зазначає, що апелянтом не було доведено та не надано належних доказів щодо виникнення у відповідача форс-мажорних обставин, що унеможливило виконання ним своїх зобов`язань, які виникли задовго до початку введення воєнного стану в Україні, а також неповного дослідження доказів Господарським судом Полтавської області.

Згідно з частиною 13 статті 8 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

За приписами частини 10 статті 270 Господарського процесуального кодексу України, апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи. З урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може розглянути такі апеляційні скарги у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Клопотань від учасників справи про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням не надійшло.

За таких обставин, не вбачаючи підстав для розгляду апеляційної скарги в даній справі у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи з власної ініціативи, колегія суддів дійшла висновку про розгляд апеляційної скарги в порядку спрощеного письмового провадження, в межах встановленого чинним процесуальним законодавством строку, без проведення судового засідання.

В ході апеляційного розгляду даної справи Східним апеляційним господарським судом, у відповідності до приписів пункту 4 частини 5 статті 13 Господарського процесуального кодексу України, було створено учасникам справи умови для реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом у межах строку, встановленого частиною 1 статті 273 Господарського процесуального кодексу України.

Статтею 269 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Розглянувши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, відзиву на неї, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на нижче викладене.

Як свідчать матеріали справи та встановлено судом першої інстанції, 14.03.2017 між ТОВ «Науково-виробниче об`єднання» Промвпровадження» (позивачем по справі, перевізник за договором) та АТ «Кременчуцьке кар`єроуправління «Кварц» (відповідач по справі, замовник за договором) було укладено Договір перевезення вантажу автомобільним транспортом №1403-1, відповідно до умов якого перевізник зобов`язався приймати і доставляти вантаж, який надається замовником до перевезення, а останній у свою чергу, сплачувати провізну плату у розмірі та порядку, визначеному Договором перевезення.

Сторони у Договорі перевезення узгодили, зокрема, такі умови.

- вартість послуг, які надає перевізник замовнику (провізна плата), є договірною і зазначається в актах здачі-приймання робіт (наданих послуг) (п. 2.1);

- замовник сплачує вартість послуг (провізну плату) в строк, зазначений в рахунку-фактурі, в безготівковому порядку на поточний рахунок перевізника шляхом 100% попередньої оплати (п. 2.3);

- зараховані на поточний рахунок перевізника кошти незалежно від призначення платежу, зазначеного в платіжних документах замовника, розподіляються у наступній черговості: 1) погашення існуючої заборгованості за поставлений Товар згідно цього Договору; 2) оплата поставленого Товару у звітному періоді; 3) оплата Товару, що поставляється у період зарахування коштів; 4) аванс (п.2.4);

- у випадку несвоєчасної сплати грошових коштів за цим Договором замовнику нараховується пеня у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня. Розмір пені обчислюється від суми заборгованості за кожен день прострочення (включаючи день оплати) до повного розрахунку. У разі прострочення оплати понад 30 (тридцять) календарних днів замовник додатково сплачує перевізнику штраф у розмірі 1 (одного) % від суми заборгованості (п.5.6);

- замовник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, штраф, пеню, а також 15% процентів річних від простроченої суми. У відповідності до ст.625 Цивільного кодексу України розмір процентів річних встановлений сторонами у Договорі (п.5.7);

- договір набирає чинності з моменту його підписання та скріплення печатками сторін і діє протягом дванадцяти місяців, а в частині грошових зобов`язань - до їх повного виконання сторонами. Після закінчення строку, на який було укладено договір, якщо сторони продовжують виконувати його умови, договір вважається продовженим на невизначений строк (п.п. 6.1, 6.2).

За твердженнями позивача протягом квітня 2017 року - жовтня 2021 року він надав автопослуги відповідачу у розмірі 547.859,60 грн, що підтверджується відповідними актами виконаних робіт (надання послуг):

№486 від 28.04.2017 на суму 29.700,00 грн, №862 від 24.06.2017 на суму 29.700,00 грн,№1567 від 30.11.2017 на суму 35.250,00 грн, №532 від 31.05.2018 на суму 38.500,00 грн, №1164 від 26.09.2018 на суму 38.500,00 грн, №235 від 22.02.2019 на суму 38.520,00 грн, №793 від 31.05.2019 на суму 39.000,00 грн, №1045 від 30.06.2019 на суму 36.000,00 грн, №1519 від 31.08.2019 на суму 39.600,00 грн, №1866 від 04.10.2019 на суму 84.000,00 грн, №2216 від 30.11.2019 на суму 27.084,00 грн, №1538 від 20.07.2020 на суму 5.832,00 грн, №2148 від 02.09.2020 на суму 35.553,60 грн, №3553 від 13.10.2021 на суму 70.620,00 грн.

Акти свідчать, що жодних претензій по об`єму, якості та строках виконання робіт (надання послуг) замовник до перевізника не має.

В рахунок часткової оплати за отримані згідно з Договором послуги відповідач сплатив позивачу після відкриття провадження у справі 483.071,60 грн, що підтверджується наданими позивачем банківськими виписками за період з 22.07.2020 по 13.10.2021 (надані позивачем до позову).

Таким чином внаслідок неналежного виконання грошового зобов`язання за Договором перевезення у відповідача виникла заборгованість, яка станом на момент розгляду спору по суті з урахуванням здійснених відповідачем сплат становив 64.788,00 грн (547.859,60 грн 483.071,60 грн).

В подальшому між позивачем та відповідачем було проведено звірку взаємних розрахунків, за результатами якої сторонами було складено акт, де сторони зафіксували, що заборгованість відповідача перед позивачем станом на 31.08.2022 складає 64.788,00 грн.

26.09.2022 позивач письмово звернувся до відповідача з вимогою про погашення заборгованості у строк до 30.09.2022, яку останній отримав 04.10.2022, що підтверджується поверненим повідомленням про вручення рекомендованого листа.

Проте, відповідачем не було здійснено жодних оплат з погашення заборгованості, в наслідок чого позивач звернувся до суду за захистом своїх прав та інтересів. При цьому, позивач вказав, що частково неоплаченим залишається акт виконання робіт (надання послуг) №3553 від 13.10.2021.

Після звернення позивача до суду з позовом 20.10.20220 відповідачем частково було погашено заборгованість за спірним договором у розмірі 10.000,00 грн, у зв`язку з чим позивачем подано заяву про зменшення позовних вимог в частині сплаченого боргу. Враховуючи викладене вище позивач просить суд стягнути з відповідача 54.788,00 грн основної суми боргу (64.788,00 - 10.000,00).

Відповідач не заперечує проти взятих на себе зобов`язань за договором, підтверджених актами виконаних робіт (надання послуг) в розмірі основного зобов`язання, натомість заперечує проти розміру нарахованих штрафних санкцій позивачем. З огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум санкцій у вигляді штрафу, пені і процентів річних, враховуючи, що не є справедливим, коли наслідки невиконання боржником зобов`язання вочевидь більш вигідні для кредитора, ніж належне виконання такого зобов`язання, відповідач просить суд обмежити розмір штрафних санкцій (штрафу і пені), та відмовити у стягненні відсотків річних за користування коштами і інфляційних нарахувань з підстав справедливості, пропорційності, що буде відповідати обставинам цієї справи, які мають юридичне значення, та наведеним вище критеріям. Крім того, пунктом 8.3. договору сторони погодили, що у випадку виникнення форс- мажорних обставин (дії непереборної сили, що не залежать від волі сторін), а саме: війни, воєнних дій, блокади, ембарго, інших міжнародних санкцій, валютних обмежень, інших дій держави, що унеможливлюють виконання сторонами своїх зобов`язань, пожежі, повеней, інших стихійних лих, Сторони звільняються від виконання своїх зобов`язань на час дії зазначених обставин. З огляду на зазначене відповідач стверджує, що ним доведено законне обґрунтування звільнення Товариства від виконання зобов`язання за договором №403-1 від 14.03.2017 та відповідальності за прострочення виконання зобов`язання з 24.02.2022 і до часу закінчення воєнного стану. Такж відповідач надав контррозрахунок суми штрафних санкцій по справі, зокрема, щодо пені. Крім того, з розрахунку інфляційних нарахувань виключено періоди, менші за місяць. Відсотки річних за користування чужими коштами, на переконання відповідача, не нараховуються, як однорідні санкції з пенею за прострочення виконання зобов`язання.

Господарський суд, частково задовольняючи позовні вимоги, зазначив, що відповідач доказів належного виконання своїх зобов`язань за договором щодо сплати коштів за перевезені позивачем товари - суду не надав, в зв`язку з чим позовна вимога про стягнення заборгованості 54.788,00 грн. основної суми боргу є обгрунтованою. Так, з урахуванням порушення відповідачем строків оплати за договором, суд дійшов висновку про правомірність та обґрунтованість вимоги про стягнення 9.971,14 грн пені, 9.824,70 грн 15 % річних, 15.955,26 грн інфляційних втрат, 647,88 штрафу.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, з урахуванням правових підстав позовних вимог, колегія суддів виходить з наступного.

Правовідносини, що склалися між сторонами, регулюються нормами про договір перевезення.

Відповідно до ст.306 Господарського кодексу України, перевезенням вантажів у цьому Кодексі визнається господарська діяльність, пов`язана з переміщенням продукції виробничо-технічного призначення та виробів народного споживання залізницями, автомобільними дорогами, водними та повітряними шляхами, а також транспортування продукції трубопроводами. Суб`єктами відносин перевезення вантажів є перевізники, вантажовідправники та вантажоодержувачі. Перевезення вантажів здійснюють вантажний залізничний транспорт, автомобільний вантажний транспорт, морський вантажний транспорт та вантажний внутрішній флот, авіаційний вантажний транспорт, трубопровідний транспорт, космічний транспорт, інші види транспорту. Допоміжним видом діяльності, пов`язаним з перевезенням вантажу, є транспортна експедиція. Загальні умови перевезення вантажів, а також особливі умови перевезення окремих видів вантажів (вибухових речовин, зброї, отруйних, легкозаймистих, радіоактивних та інших небезпечних речовин тощо) визначаються цим Кодексом і виданими відповідно до нього транспортними кодексами, транспортними статутами та іншими нормативно-правовими актами. Відносини, пов`язані з перевезенням пасажирів та багажу, регулюються Цивільним кодексом України та іншими нормативно-правовими актами.

За договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити ввірений їй другою стороною (вантажовідправником) вантаж до пункту призначення в установлений законодавством чи договором строк та видати його уповноваженій на одержання вантажу особі (вантажоодержувачу), а вантажовідправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату (ст. 307 ГК України).

Згідно зі ст.909 Цивільного кодексу України за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату. Договір перевезення вантажу укладається у письмовій формі. Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням транспортної накладної (коносамента або іншого документа, встановленого транспортними кодексами (статутами).

Згідно зі ст.526 ЦК України та ст.193 ГК України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання-відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

У ст. 610 ЦК України вказується, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Відповідно до ч.1 ст.612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Факт наявності заборгованості у відповідача перед позивачем належним чином доведений, документально підтверджений (наявними в матеріалах справи актами виконанних робіт) і, в той же час, відповідачем визнається, відтак, суд дійшов правомірного висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідача основної заборгованості за договором перевезення в сумі 54.788,00 грн є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню повністю.

Частиною 1 статті 230 ГК України встановлено, що штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Поряд з цим ст.549 ЦК України унормовано, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, а пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Крім того, частиною 2 статті 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як вже зазначалось, пунктом 5.6. договору перевезення сторонами передбачено, що у випадку несвоєчасної сплати грошових коштів за цим Договором замовнику нараховується пеня у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня. Розмір пені обчислюється від суми заборгованості за кожен день прострочення (включаючи день оплати) до повного розрахунку. У разі прострочення оплати понад 30 (тридцять) календарних днів замовник додатково сплачує перевізнику штраф у розмірі 1 (одного) % від суми заборгованості.

В п.5.7 договору перевезення сторонами узгоджено, що замовник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, штраф, пеню, а також 15% процентів річних від простроченої суми. У відповідності до ст.625 Цивільного кодексу України розмір процентів річних встановлений сторонами у Договорі.

Оскільки відповідач не виконав своє грошове зобов`язання у встановлений договором перевезення строк, позивачем заявлено вимоги про стягнення:

- 19.942,28 грн пені за загальний період з 14.10.2021 по 17.10.2022

- 9.824,70 грн 15% річних за загальний період з 14.10.2021 по 17.10.2022

- 15.955,26 грн інфляційних втрат за жовтень 2021 року - березень 2022 року

- 647,88 грн штрафу за загальний період з 14.10.2021 по 17.10.2022.

Щодо вимог про стягнення пені судом приймається до уваги наступне.

Згідно з частиною 6 статті 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Пунктом 5.6 договору перевезення встановлено, що у випадку несвоєчасної сплати грошових коштів за цим Договором замовнику нараховується пеня у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня. Розмір пені обчислюється від суми заборгованості за кожен день прострочення (включаючи день оплати) до повного розрахунку. У разі прострочення оплати понад 30 календарних днів замовник додатково сплачує перевізнику штраф у розмірі 1% від суми заборгованості.

З урахуванням зазначеного положення договору позивач вправі нараховувати пеню понад строки, визначені частиною 6 статті 232 Господарського кодексу України.

Перевіривши розрахунок пені позивача, суд погоджується з правильністю такого розрахунку.

Щодо стягнення інфляційних втрат та 15% річних.

Частиною 2 ст.625 ЦК України передбачає обов`язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом.

Здійснивши перевірку розрахунків 15% річних (розмір яких був узгоджений сторонами в п.5.7 договору) та інфляційних втрат позивача, суд визнає обґрунтованим вимоги про стягнення інфляційних втрат на суму 15.955,26 грн інфляційних втрат за жовтень 2021 року - березень 2022 року, а також 15% річних в розмірі 19.824,70 грн 15% річних за загальний період з 14.10.2021 по 17.10.2022 .

У статтях 6, 627 Цивільного кодексу України визначено один із загальних принципів цивільного законодавства - свободи договору, відповідно до якого сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Перевірка правильності розрахунків пені, інфляційних витрат та річних проводилась за допомогою калькулятора підрахунку заборгованості та штрафних санкцій системи «ЛІГА 360».

Відповідно до правової позиції Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду, викладеної в постанові Верховного Суду від 19.09.2019 №904/5770/18, одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання за договором, штрафу та пені не суперечить статті 61 Конституції України, оскільки згідно зі статтею 549 ЦК України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до статті 230 ГК України видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій.

З приводу клопотання відповідача у відзиві на позов про зменшення пені, яке було задоволено судом в частині зменшення розміру пені на 50%, а саме до 9.971,14 грн, колегія суддів погоджується з огляду на таке.

Згідно з частиною 1 статті 11 ГПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Відтак застосування неустойки має здійснюватися із дотриманням принципу розумності та справедливості.

Відповідно до статті 233 ГК України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції (неустойка, штраф, пеня) надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Частиною 3 статті 551 ЦК України передбачено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 18.03.2020 у справі №902/417/18 зробила наступний правовий висновок: «для того щоб неустойка не набула ознак каральної санкції, діє правило частини третьої статті 551 ЦК України про те, що суд вправі зменшити розмір неустойки, якщо він є завеликим порівняно зі збитками, які розумно можна було б передбачити. Якщо неустойка стягується понад збитки (частина перша статті 624 ЦК України), то вона також не є каральною санкцією, а має саме компенсаційний характер. Така неустойка стягується не понад дійсні збитки, а лише понад збитки у доведеному розмірі, які, як правило, є меншими за дійсні збитки. Для запобігання перетворенню неустойки на каральну санкцію суд має застосовувати право на її зменшення. Тож право суду на зменшення неустойки є проявом принципу пропорційності у цивільному праві (п.8.24 Постанови).

Якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо боржника, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання боржником певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати своїм працівникам та іншим кредиторам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Тобто, має бути дотриманий розумний баланс між інтересами боржника та кредитора. (п. 8.33. Постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 902/417/18).

Відповідно до усталеної практики Верховного Суду, право суду зменшити заявлені до стягнення суми штрафних санкцій пов`язане з наявністю виняткових обставин, встановлення яких вимагає надання оцінки судом поданим учасниками справи доказам та обставинам, якими учасники справи обґрунтовують наявність підстав для зменшення штрафних санкцій, так і заперечення інших учасників щодо такого зменшення.

При цьому обов`язок доведення існування обставин, які можуть бути підставою для зменшення розміру заявленої до стягнення суми пені, покладається на особу, яка заявляє відповідне клопотання.

В обґрунтування поданого клопотання відповідач послався на неспівмірність заявлених до стягнення санкцій у вигляді штрафу, пені, процентів річних, інфляційних втрат з розміром простроченого зобов`язання; на введення воєнного стану в Україні та повідомив, що заборгованість виникла по незалежним від нього обставинам. Разом з тим, відповідачем не зазначені конкретні обставини, які перешкоджали йому виконати свої грошові зобов`язання перед позивачем на протязі більше ніж чотирьох років.

Відповідно до ч. 2 ст. 616 ЦК України, суд має право зменшити розмір збитків та неустойки, які стягуються з боржника, якщо кредитор умисно або з необережності сприяв збільшенню розміру збитків, завданих порушенням зобов`язання, або не вжив заходів щодо їх зменшення.

Здійснивши аналіз конкретної ситуації, а також враховуючи часткову сплату відповідачем заборгованості після подання позову, суд дійшов правомірного висновку, що справедливим та пропорційним характеру порушення є стягнення з відповідача пені в розмірі, який не перевищує розмір основного боргу.

Водночас, колегією суддів відхиляються викладені у апеляційній скарзі доводи відповідача стосовно звільнення від виконання зобов`язань за договором (в тому числі зобов`язань щодо сплати інфляційних нарахувань, річних, штрафу та пені) з посиланням на наявність форс-мажорних обставин з огляду на наступне.

За ст.617 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов`язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов`язання, відсутність у боржника необхідних коштів.

В той же час, ч.1 ст.625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Згідно ст.218 Господарського кодексу України у разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності. Не вважаються такими обставинами, зокрема, порушення зобов`язань контрагентами правопорушника, відсутність на ринку потрібних для виконання зобов`язання товарів, відсутність у боржника необхідних коштів.

28.02.2022 ОСОБА_1 повідомила, що на підставі ст. 14, 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» від 02.12.1997 №671/97-ВР та інших документів вона засвідчує форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) військову агресію Російської Федерації проти України, що стало підставою для введення воєнного стану із 05:30 ранку 24.02.2022 строком на 30 діб відповідно до Указу Президента України від 24.02.2022 №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні». Для засвідчення форс-мажорних обставин ТПП підтверджує, що зазначені обставини з 24.02.2022 до їх офіційного закінчення є надзвичайними, невідворотними та об`єктивними обставинами для суб`єктів господарської діяльності.

Одночасно судом береться до уваги, що сторона, яка посилається на форс-мажорні обставини, повинна надати докази причинно-наслідкового зв`язку між обставиною (подією) і неможливістю виконання стороною своїх конкретних зобов`язань.

Так, у постанові Верховного Суду від 30.11.2021 у справі №913/785/17 визначено, що форс-мажорні обставини не мають преюдиційного характеру і при їх виникненні сторона, яка посилається на них як на підставу неможливості виконання зобов`язання, повинна довести наявність таких обставин не тільки самих по собі, але й те, що ці обставини були форс-мажорними саме для цього конкретного випадку виконання господарського зобов`язання.

В постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 25.01.2022 у справі №904/3886/21 зазначено: «… Форс-мажорні обставини не мають преюдиціального (заздалегідь встановленого) характеру. При їх виникненні сторона, яка посилається на дію форс-мажорних обставин, повинна це довести. Сторона, яка посилається на конкретні обставини, повинна довести те, що вони є форс-мажорними, в тому числі саме для конкретного випадку. Виходячи з ознак форс-мажорних обставин, необхідно також довести їх надзвичайність та невідворотність. Те, що форс-мажорні обставини необхідно довести, не виключає того, що наявність форс-мажорних обставин може бути засвідчено відповідним компетентним органом …».

Відповідач не надав доказів, які свідчать про те, як саме форс-мажорні обставини пов`язані з введенням воєнного стану в Україні безпосередньо вплинули на виконання ним зобов`язань за договором, (товариство зупинило роботу у зв`язку з воєнним станом, що всі працівники (чи їх частина), керівник, інші посадові особи мобілізовані та перебувають у складі Збройних Сил України, тимчасово не виконують професійні обов`язки у зв`язку з воєнними діями, все, або частина складу рухомого майна товариства задіяні під час тих чи інших заходів, що б перешкоджало суб`єкту господарювання здійснювати діяльність під час введеного воєнного стану, пошкоджено чи знищено нерухоме майно товариства). Також, в обґрунтування своїх доводів відповідачем не надано будь-яких доказів на підтвердження скрутного фінансового становища загалом, та його погіршення після введення воєнного стану.

Форс-мажор повинен бути у причинному зв`язку з негативними наслідками для підприємницької діяльності. Відповідачем не доведено, що м. Кременчук (місцезнаходження відповідача) перебувало в окупації чи оточенні, що внаслідок воєнного стану він не в змозі здійснювати господарську діяльність та виконувати взяті на себе грошові зобов`язання.

Відтак, твердження відповідача про необґрунтованість позову з причин настання форс-мажорних обставин, є необґрунтованими і такими, що не заслуговують на увагу.

Відповідно до ст. 74, 76-79 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Обов`язок доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права.

Ч.1 ст.79 ГПК України передбачає, що наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Слід зауважити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 02.10.2018 у справі №910/18036/17, від 23.10.2019 у справі №917/1307/18, від 18.11.2019 у справі №902/761/18, від 04.12.2019 у справі №917/2101/17 та аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі №129/1033/13-ц.

Такий підхід узгоджується з судовою практикою ЄСПЛ, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні від 23.08.2016 у справі «Дж. К. та Інші проти Швеції» («J.K. AND OTHERS v. SWEDEN») ЄСПЛ наголошує, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".

Відповідно до частини четвертої статті 11 ГПК України, статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику зазначеного Суду як джерело права.

Відповідно до ст.86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частиною 1 статті 276 встановлено підстави для залишення апеляційної скарги без задоволення, так у вказаній статті зазначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів апеляційної інстанції з огляду на викладене зазначає, що відповідачу за даною справою надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а інші доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують вказаного висновку.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Апеляційна скарга Акціонерного товариства «Кременчуцьке кар`єроуправління «Кварц» на рішення Господарського суду Полтавської області від 16.01.2023 у справі №917/1345/22 задоволенню не підлягає.

Витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на скаржника у відповідності до вимог статті 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись статтями 129, 269, 270, 273, 275, 276, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Східний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Кременчуцьке кар`єроуправління «Кварц» залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Полтавської області від 16.01.2023 у справі №917/1345/22 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Порядок і строки оскарження передбачені статтями 286-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 21.04.2023

Головуючий суддя О.А. Істоміна

Суддя Д.О. Попков

Суддя О.В. Стойка