ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" березня 2023 р. Справа№ 920/1306/21

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Коробенка Г.П.

суддів: Чорногуза М.Г.

Разіної Т.І.

за участю секретаря судового засідання - Огірко А.О.

за участю представника(-ів): згідно з протоколом судового засідання від 23.03.2023

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Сумської міської ради

на рішення Господарського суду Сумської області

від 06.09.2022

у справі №920/1306/21 (суддя Джепа Ю.А.)

за позовом Сумської міської ради

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Сенс"

про скасування державної реєстрації права власності на майно та припинення права власності

УСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовною заявою, в якій просить суд скасувати державну реєстрацію права власності відповідача на адмінбудівлю, гараж та криту автостоянку за адресою: м. Суми, просп. Лушпи Михайла 7 а, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000, запис про право власності 41449642 від 12.04.2021, внесений на підставі рішення державного реєстратора Департаменту державної реєстрації Міністерства юстиції України Ковальчук Софії Віталіївни номер 57592068 від 22.06.2020 та припинити право власності відповідача на адмінбудівлю, гараж та криту автостоянку за адресою: м. Суми, просп. Лушпи Михайла 7 а, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000, запис про право власності 41449642 від 12.04.2021.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначає, що наявність державної реєстрації права власності за відповідачем на зазначений об`єкт не відповідає нормам чинного законодавства та порушує майнові права Сумської міської ради, як власника земельної ділянки, на якій це майно розташовано.

Рішенням Господарського суду Сумської області від 06.09.2022 у справі №920/1306/21 у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду обґрунтоване тим, що позивачем не доведено, яким чином обмежуються права територіальної громади розташуванням нерухомого майна на земельній ділянці, що надана в безстрокове постійне користування. При цьому розташоване нерухоме майно повністю відповідає цільовому призначенню земельної ділянки а також меті, визначеній рішенням про надання земельної ділянки в постійне користування (для розташування платної критої автомобільної стоянки).

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, Сумська міська рада звернулася до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення суду та прийняти нове про задоволення позовних вимог.

В обґрунтування апеляційної скарги позивач зазначає, що реєстрація права власності за ТОВ «Сенс» на автостоянку, як на об`єкт нерухомості, що розташований на комунальній земельній ділянці є фактично реєстрацією обмеження права Сумської міської ради, як власника даної землі і таке обмеження є безстроковим. Крім того автомобільні стоянки та приналежні до них елементи мають статус тимчасових споруд і не підлягають введенню в експлуатацію та державній реєстрації.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12.10.2022 апеляційну скаргу у справі № 920/1306/21 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя Коробенко Г.П., судді: Чорногуз М.Г., Разіна Т.І.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 21.10.2022 витребувано матеріали справи з суду першої інстанції та відкладено вирішення питання щодо подальшого руху справи.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 18.01.2023 відкрито провадження та апеляційну скаргу призначено до розгляду в судовому засіданні на 23.02.2023. Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 23.02.2023 розгляд справи відкладено на 23.03.2023. На адресу суду від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому останній зазначає, що суд першої інстанції обґрунтовано встановив, що обставини законності будівництва на спірній земельній ділянці і прийняття в експлуатацію об`єкта нерухомого майна не підлягають доказуванню у даній справі, оскільки встановлені судовим рішенням у справі № 818/329/16.

Також у відзиві на апеляційну скаргу відповідач просив суд стягнути з Сумської міської ради витрати на правову допомогу за представництво інтересів в Північному апеляційному господарському суді 81 303, 00 грн.

На адресу суду від позивача надійшло заперечення проти розподілу витрат на правову допомогу, у якій зазначив про необґрунтованість їх розміру.

У судове засідання 23.03.2023 з`явився представник відповідача, який заперечив проти задоволення апеляційної скарги та просив суд залишити оскаржуване рішення без змін.

Представник апелянта в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлений шляхом направлення процесуальних документів на наявні у матеріалах справи електронні адреси. Крім того усі процесуальні документи по справі своєчасно внесені та опубліковані в Єдиному державному реєстрі судових рішень для можливості ознайомлення учасників справи з їх текстом.

Відповідно до частини п`ятої статті 6 ГПК України суд направляє судові рішення та інші процесуальні документи учасникам судового процесу на їхні офіційні електронні адреси, вчиняє інші процесуальні дії в електронній формі із застосуванням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи (далі - ЄСІТС) у порядку, визначеному цим Кодексом, Положенням про ЄСІТС та/або положеннями, що визначають порядок функціонування її окремих підсистем (модулів). Особам, які зареєстрували офіційні електронні адреси в ЄСІТС, суд вручає будь-які документи у справах, в яких такі особи беруть участь, виключно в електронній формі шляхом їх направлення на офіційні електронні адреси таких осіб, що не позбавляє їх права отримати копію судового рішення у паперовій формі за окремою заявою (частина сьома статті 6 ГПК України). Згідно з частинами п`ятою та шостою статті 242 ГПК України учасникам справи, які не були присутні в судовому засіданні, або якщо судове рішення було ухвалено поза межами судового засідання чи без повідомлення (виклику) учасників справи, копія судового рішення надсилається протягом двох днів з дня його складення у повному обсязі в електронній формі у порядку, визначеному законом, - у випадку наявності в особи офіційної електронної адреси, або рекомендованим листом з повідомленням про вручення, якщо така адреса відсутня. Днем вручення судового рішення є, зокрема, день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення на офіційну електронну адресу особи. З 05.10.2021 офіційно розпочали функціонування три підсистеми (модулі) ЄСІТС: "Електронний кабінет", "Електронний суд" підсистема відеоконференцзв`язку, у зв`язку з чим відповідно до частини шостої статті 6 ГПК України адвокати, нотаріуси, приватні виконавці, арбітражні керуючі, судові експерти, державні органи, органи місцевого самоврядування та суб`єкти господарювання державного та комунального секторів економіки реєструють офіційні електронні адреси в ЄСІТС в обов`язковому порядку. Інші особи реєструють свої офіційні електронні адреси в ЄСІТС в добровільному порядку. При цьому слід враховувати позицію Європейського суду з прав людини, викладену у рішенні у справі "Пономарьов проти України", no. 3236/03, від 03.04.2008, згідно з якою сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

Як вбачається з матеріалів справи, ухвали Північного апеляційного господарського суду від 18.01.2023 та 23.02.2023, якими повідомлено про призначення справи до судового розгляду в судових засіданнях 23.02.2023 та 23.03.2023 відповідно, були надіслані на електронну адресу Сумської міської ради. Надсилання судом апеляційної інстанції копій даних ухвал на офіційну електронну адресу відповідає приписам частин п`ятої та сьомої статті 6 ГПК України, і зазначені судові рішення вважаються врученими позивачу. Крім того, про обізнаність позивача про судові засідання свідчить наявне у справі письмове заперечення Сумської міської ради щодо витрат на правничу допомогу відповідача, які були заявлені у відзиві на апеляційну скаргу.

Враховуючи те, що явка представників учасників справи в судове засідання не була визнана обов`язковою, судочинство здійснюється, серед іншого, на засадах рівності та змагальності сторін і учасники судового провадження на власний розсуд користуються наданими ним процесуальними правами, зокрема, правом на участь у судовому засіданні, суд дійшов висновку про можливість здійснення розгляду справи за відсутності представника позивача.

Суд, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, пояснення сторін, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

З матеріалів справи слідує, що 19.08.2019 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на підставі декларації про готовність об`єкта до експлуатації, серія та номер: СМ25, виданої 15.05.2015 Управлінням Державної архітектурно-будівельної інспекції у Сумській області, за відповідачем зареєстровано право власності на адмінбудівлю, гараж та криту автостоянку за адресою: м. Суми, просп. Лушпи Михайла 7 а, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000, номер запису про право власності 33064509.

Наказом Міністерства юстиції України від 02.01.2020 № 23/5 задоволено скаргу Сумської міської ради та скасовано державну реєстрацію права власності Товариством з обмеженою відповідальністю «Сенс» на вказаний об`єкт, про що 03.01.2020 внесено відомості до Державного реєстру прав власності на нерухоме майно.

Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 03.03.2021 у справі № 480/379/20 задоволено позов ТОВ «Сенс» до Міністерства юстиції України та скасовано наказ від 02.01.2020 № 23/5.

12.04.2021 у зв`язку із прийняттям зазначеного судового рішення, державним реєстратором Департаменту державної реєстрації Міністерства юстиції України Ковальчук С.В. внесено до Державного реєстру прав власності на нерухоме майно новий запис під номером 41449642 про право власності на адмінбудівлю, гараж та криту автостоянку по м. Суми, просп. Лушпи Михайла 7 а за відповідачем, який на сьогодні є чинним. Як підстава реєстрації вказано ту ж саму декларацію про готовність об`єкта до експлуатації, серія та номер: СМ25 від 15.05.2015.

Згідно з додатком 4 до рішення Виконавчого комітету Сумської міської ради від 18.02.1993 № 90 «Про надання земельних ділянок», відповідачу із земель міськземфонду надано в постійне користування земельну ділянку площею 1,6 га під платну криту автомобільну стоянку в мікрорайонах 7А-Б на умові подальшого будівництва еспланади в межах відведеної земельної ділянки.

12.031997 відповідачу видано акт про право постійного користування серія І-СМ № 002666, який зареєстровано в книзі державних актів про право постійного користування землею під № 151, згідно якого земельна ділянка була виділена для платної критої автомобільної стоянки площею 1,48 га. Земельна ділянка зареєстрована в Державному земельному кадастрі, у якому зазначена площа ділянки - 1,4808 га. Право постійного користування земельною ділянкою зареєстровано за відповідачем в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, кадастровий номер ділянки: :01:008:0107.

Позивач зазначає, що органом місцевого самоврядування надано відповідачу земельну ділянку в постійне користування виключно під розміщення критої автомобільної стоянки, жодних дозволів на будівництво капітальних споруд на згадуваній земельній ділянці не надавалось. Проте 15.05.2015 Управлінням Державної архітектурно-будівельної інспекції у Сумській області видано ТОВ «Сенс» декларацію про готовність об`єкта до експлуатації, серія та номер: СМ25, яким начебто завершено будівництво об`єкта нерухомого майна, який має назву - адмінбудівля, гараж та крита автостоянка, що розташовані за адресою: м. Суми, просп. Лушпи Михайла 7 а.

Згідно технічного паспорту від 12.05.2015 та відомостей Державного реєстру прав власності на нерухоме майно загальна площа об`єкту складає 106.7 кв.м., до складу якого входить група споруд: А - адмінбудівля; м/с - мансарда; Б - гараж; б - прибудова; В навіс критої автостоянки; Г - навіс критої автостоянки; Д - навіс критої автостоянки; Е - навіс критої автостоянки; Ж - навіс критої автостоянки; И - навіс критої автостоянки; К - навіс критої автостоянки; Л - навіс критої автостоянки; М - навіс критої автостоянки; Н - навіс критої автостоянки; О навіс критої автостоянки; П - навіс критої автостоянки; Р - навіс критої автостоянки; З - вбиральня; № 1 - ворота; № 2 - огорожа.

В обґрунтування позовної заяви, позивач зазначає, що згідно чинних нормативно-правових актів автомобільні стоянки не мають статусу об`єкта нерухомого майна, у зв`язку з чим норми містобудівного законодавства не містять вимог щодо обов`язкового їх введення в експлуатацію та державної реєстрації права на них, вказаними нормами не визначено правового статусу автостоянки як об`єкта нерухомого майна, також наявність присвоєної поштової адреси органом місцевого самоврядування є обов`язковою умовою для державної реєстрації права власності на новостворений об`єкт нерухомого майна, яку не було дотримано щодо спірної автостоянки.

Крім цього, позивач указує з посиланням частини першої, другої та четвертої статті 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», що право власності на зведену відповідачем автостоянку з усіма її складовими частинами, що розміщені на земельній ділянці комунальної власності з кадастровим номером :01:008:0107 на підставі рішення Виконавчого комітету Сумської міської ради від 18.02.1993 № 90 та акту про право постійного користування земельною ділянкою серії І-СМ № 002666 від 12.03.1997, не підлягає державній реєстрації.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до частини першої статті 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення.

Частиною другою статті 5 цього Закону визначено, що якщо законодавством передбачено прийняття в експлуатацію нерухомого майна, державна реєстрація прав на таке майно проводиться після прийняття його в експлуатацію в установленому законодавством порядку, крім випадків, передбачених статтею 31 цього Закону.

Згідно з частиною четвертою статті 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не підлягають державній реєстрації речові права та їх обтяження на корисні копалини, рослини, а також на малі архітектурні форми, тимчасові, некапітальні споруди, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких можливе без їх знецінення та зміни призначення, а також окремо на споруди, що є приналежністю головної речі, або складовою частиною речі, зокрема на магістральні та промислові трубопроводи (у тому числі газорозподільні мережі), автомобільні дороги, електричні мережі, магістральні теплові мережі, мережі зв`язку, залізничні колії.

Як зазначено вище, постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 03.03.2021 у справі № 480/379/20 визнано протиправним та скасовано наказ Міністерства юстиції України від 02.01.2020 № 23/5 про скасування рішення про державну реєстрацію права власності відповідача на нерухоме майно запис № 48506280 від 04.09.2019, на підставі чого 12.04.2021 державним реєстратором проведено відповідну державну реєстрацію.

Наявність зареєстрованої в установленому законом порядку декларації про готовність об`єкта до експлуатації підтверджує той факт, що збудовані об`єкти є саме нерухомим майном, яке було введено в експлуатацію в установленому законом порядку.

Слід також зазначити, що законність цієї декларації про готовність об`єкта до експлуатації раніше вже була предметом перевірки органів архітектурно-будівельного контролю і в подальшому, при оскарженні відповідачем результатів перевірки, підтверджена рішеннями судів першої та другої інстанцій у справі № 818/329/16, які набрали законної сили.

Частиною четвертою статті 75 ГПК України встановлено, що обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Отже відповідач у цій справі звільнений від доказування законності реєстрації декларації про готовність об`єкта до експлуатації № CM 25 від 15.05.2015.

Відповідно до пункту 41 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2013 року № 868 (далі - Порядок державної реєстрації) в редакції станом на момент державної реєстрації права власності, для державної реєстрації права власності на новозбудований об`єкт нерухомого майна подаються: 1) документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта; 2) технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна; 3) документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси; 4) письмова заява або договір співвласників про розподіл часток у спільній власності на новозбудований об`єкт нерухомого майна (у разі, коли державна реєстрація проводиться щодо майна, що набувається у спільну часткову власність); 5) договір про спільну діяльність або договір простого товариства (у разі, коли державна реєстрація проводиться щодо майна, будівництво якого здійснювалось у результаті спільної діяльності).

Відповідно до частини першої статті 181 ЦК України до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

В силу частини першої статті 4 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» об`єктами будівництва є будинки, будівлі, споруди будь-якого призначення, їх комплекси та частини, лінійні об`єкти інженерно-транспортної інфраструктури.

Державний реєстратор не має компетенції і обов`язку самостійно визначити (змінювати) правовий статус об`єктів, визначений в належних документах, наданих йому заявником, зокрема, чи є вони нерухомим майном.

Для визначення статусу об`єкту, а саме, чи підлягає він державній реєстрації, державний реєстратор керується наданими йому документами, передбаченими Законом.

У даному випадку, документи, передбачені законом, що підтверджували наявність підстав для державної реєстрації об`єкта нерухомого майна, були наявні у державного реєстратора в повному обсязі, а тому порушення ч. 4 ст. 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» при здійсненні оскаржуваної державної реєстрації були відсутні.

Суд апеляційної інстанції не погоджується з доводами позивача про те, що автомобільні стоянки та приналежні до них елементи мають статус тимчасових споруд, оскільки відповідних норм щодо заборони спорудження капітальних споруд на територіях автостоянок, ДБН В.2.3-15:2007 не містить. До того ж указані норми набули чинності в 2007 році, в той час як автомобільна стоянка збудована ще в 1993 році.

Крім того, право постійного користування відповідача є чинним і безстроковим, а тому посилання позивача на порушення права територіальної громади на знесення належних відповідачу об`єктів нерухомого майна після припинення права оренди/користування є необґрунтованими, оскільки, на момент розгляду справи правові підстави для знесення об`єктів нерухомого майна відсутні.

Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 03.03.2021 у справі № 480/379/20, на виконання якої проведено оскаржувану реєстрацію, встановлено, що позивачем надано державному реєстратору, зокрема, декларацію про готовність об`єкта до експлуатації № СМ 25 від 15.05.2015, відповідно до якого адреса об`єкту: м. Суми, просп. Лушпи Михайла 7 а, позивач виконав вимоги Порядку реєстрації в частині надання державному реєстратору документу, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси, отже суд встановив, що у ході судового розгляду справи не встановлено наявність у Міністерства юстиції України при розгляді скарги обґрунтованих підстав вважати, що присвоєння об`єкту нерухомого майна певної адреси є непідтвердженим.

В силу ч. 4 ст. 75 ГПК України, зазначені обставини не підлягають доказуванню при розгляді цієї справи.

З чого слідує, що у державного реєстратора не було правових підстав для повторної перевірки пакету документів, наявних в реєстраційній справі, зокрема в частині належності документу, що підтверджує присвоєння поштової адреси, що подавались заявником при попередній реєстрації права власності.

Враховуючи вищевикладене, позивачем не доведено належними та допустимими доказами наявності підстав для скасування державної реєстрації права власності на об`єкт нерухомого майна ТОВ «Сенс», отже суд першої інстанції дійшов вірного висновку про необґрунтованість позовних вимог в цій частині.

Щодо вимоги про припинення права власності.

Відповідно до частини першої статті 346 ЦК України право власності припиняється у разі: 1) відчуження власником свого майна; 2) відмови власника від права власності; 3) припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі; 4) знищення майна; 5) викупу пам`яток культурної спадщини; 6) примусового відчуження земельних ділянок приватної власності, інших об`єктів нерухомого майна, що на них розміщені, з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону; 8) звернення стягнення на майно за зобов`язаннями власника; 9) реквізиції; 10) конфіскації; 11) припинення юридичної особи чи смерті власника; 12) визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави.

В силу частини другої статті 346 ЦК України право власності може бути припинене в інших випадках, встановлених законом.

Відповідно до частини четвертої статті 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.), ратифікованою Законом від 17.07.1997 № 475/97-ВР, зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952 р.), передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Звертаючись до суду з вказаною вимогою, позивач не обґрунтував її нормами закону, не вказав фактичних, правових підстав для припинення права власності, вимога не відповідає закону і є протиправним втручанням у право власності, з огляду на що така вимога не підлягає задоволенню.

Щодо витрат на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції.

Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Частиною 2 ст. 126 ГПК України закріплено, що за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до ч. 3 ст. 126 ГПК України для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним з: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (ч. 4 ст. 126 ГПК України).

За приписами ч. 4 ст. 129 ГПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи (до яких у тому числі відносяться й витрати на професійну правничу допомогу), покладаються: у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з ч. 5 ст. 126 ГПК України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву (ч. 8 ст. 129 ГПК України).

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просив суд стягнути витрати на правову допомогу за представництво інтересів у Північному апеляційному господарському суді у сумі 81 303, 00 грн.

Судом встановлено, що представник позивача - Сергій Турченко є адвокатом, вказані відомості розміщені в Єдиному реєстрі адвокатів України.

На підтвердження понесених відповідачем судових витрат до матеріалів справи долучено: ордер серія АІ № 1185837 від 17.12.2021, копію договору про надання правничої (правової) допомоги від 23.04.2015, копія додатку № 1 від 10.12.2021 до договору про надання правничої (правової) допомоги від 23.04.2015, детальний опис № 2 наданих послуг з правової допомоги у справі № 920/1306/21.

Відповідно до умов договору, адвокат надає клієнту правову допомогу з питання врегулювання щодо користування клієнтом земельною ділянкою кадастровий номер :01:008:0107, що розташована за адресою: м. Суми, пр.-т М. Лушпи 7 а.

Додатковою угодою визначено, що оплата за представництво інтересів клієнта в суді апеляційної інстанції у справі № 920/1306/21, яка включає в себе: підготовка процесуальних документів (апеляційної скарги/відзиву на апеляційну скаргу та інших документів) участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції становить 81 303, 00 грн, що є гонораром визначеним за взаємною згодою клієнтом та адвокатом.

У детальному описі указано про наступні послуги надані адвокатом:

вивчення та правовий аналіз апеляційної скарги;

консультування клієнта за результатами проведеного аналізу;

аналіз діючого законодавства та судової практики;

підготовка та подання відзиву на апеляційну скаргу;

участь у судовому засіданні в режимі відео конференції.

Колегія суддів розглянувши надані відповідачем докази понесення витрат на правничу допомогу дійшла висновку, що вимога про стягнення 81 303,00 грн є завищена та неспівмірна з предметом позову з огляду на таке.

Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Відповідно до статті 11 Господарського процесуального кодексу України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно зі статтею 15 Господарського процесуального кодексу України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання господарського судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Таким чином з врахуванням викладеного, виходячи зі змісту норм статей 11, 15 Господарського процесуального кодексу України, питання про співмірність заявлених позивачем до стягнення витрат на професійну правничу допомогу має вирішуватись із застосуванням критеріїв пропорційності та розумності, керуючись принципом верховенства права.

Статтею 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" передбачено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

При визначенні суми відшкодування, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (установлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява N 19336/04).

Відповідна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 28.01.2021 у справі №911/3156/19, від 09.02.2021 у справі №910/15201/17, від 03.03.2021 у справі №912/354/20.

У постанові Великої Палати Верховного суду від 16.11.2022 у справі № 922/1964/21 (провадження № 12-14гс22) вказано, що у випадку встановленого договором фіксованого розміру гонорару сторона може доводити не співмірність витрат у тому числі, але не виключно, без зазначення в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги. Зокрема, посилаючись на не співмірність суми фіксованого гонорару зі складністю справи, ціною позову, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, кількістю засідань, тривалістю розгляду справи судом тощо.

Отже, визначення фіксованого гонорару не означає, що суд не досліджує співмірність витрат визначених договором про надання правової допомоги відповідно до складності справи та інших критеріїв.

З огляду на наведене, колегія суддів вважає, що заявлені відповідачем до відшкодування витрати на правничу допомогу в розмірі 81 303, 00 грн є неспівмірними із складністю цієї справи, наданим адвокатом обсягом послуг, не відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру.

Вирішуючи питання обґрунтованості розміру заявлених до стягнення позивачем витрат на професійну правничу допомогу судом апеляційної інстанції враховано обставини справи, її складність, предмет та підстави позовних вимог.

Звідси, оцінивши наявні у матеріалах справи докази та доводи сторін, перевіривши відповідність заявленої до стягнення суми наданому обсягу адвокатських послуг, а також з огляду на їх розумність та доцільність для даної справи, керуючись принципами верховенства права та пропорційності, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про наявність підстав для відшкодування позивачу витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 20 000 грн.

Відповідно до ст. ст. 73, 74, 77 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції враховує висновки Європейського суду з прав людини у справі "Проніна проти України" (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006), в якому зазначено, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У даній справі сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин згідно з нормами матеріального та процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За результатами перегляду даної справи колегія суддів дійшла висновку про відсутність правових підстав для зміни чи скасування оскаржуваного у даній справі судового рішення, оскільки доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків місцевого господарського суду та відповідно скарга задоволенню не підлягає.

Колегія суддів погоджується із здійсненим судом першої інстанції розподілом судових витрат.

Витрати по сплаті судового збору за подачу апеляційної скарги покладаються судом на апелянта у відповідності до статті 129 ГПК України.

Керуючись ст. ст. 129, 267-270, 273, 275-276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Сумської міської ради залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Сумської області від 06.09.2022 у справі №920/1306/21 залишити без змін.

Стягнути з Сумської міської ради (40030, м. Суми, майдан Незалежності 2, ідентифікаційний код: 23823253) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Сенс" (40007, м. Суми, вул. Н. Сироватська 63, кв. 6, ідентифікаційний код: 14012828) 20 000, 00 (двадцять тисяч) грн витрат на професійну правничу допомогу понесених у суді апеляційної інстанції.

Витрати по сплаті судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на Сумську міську раду.

Матеріали справи №920/1306/21 повернути Господарському суду Сумської області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст. ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено та підписано 17.04.2023 після виходу судді Разіної Т.І. з лікарняного.

Головуючий суддя Г.П. Коробенко

Судді М.Г. Чорногуз

Т.І. Разіна