ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________________________________________________
У Х В А Л А
18.04.2023 Справа № 905/374/23
до боржника: Фізичної особи-підприємця Єлісєєва Миколи Володимировича ( АДРЕСА_1 ; ІПН НОМЕР_1 )

Розглянувши подану заяву та додані до неї документи, суд відмовляє у видачі судового наказу з наступних підстав.
Відповідно до ч. 2 ст. 12 Господарського процесуального кодексу України наказне провадження призначене для розгляду справ за заявами про стягнення грошових сум незначного розміру, щодо яких відсутній спір або про його наявність заявнику невідомо.
Частиною 1 статті 147 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 148 цього Кодексу.
Згідно зі ст. 148 Господарського процесуального кодексу України судовий наказ може бути видано тільки за вимогами про стягнення грошової заборгованості за договором, укладеним у письмовій (в тому числі електронній) формі, якщо сума вимоги не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Особа має право звернутися до суду з вимогами, визначеними у частині першій цієї статті, в наказному або спрощеному позовному провадженні на свій вибір.
Відповідно до п.п. 1, 3, 4 ч. 3 ст. 150 Господарського процесуального кодексу України до заяви про видачу судового наказу додаються документ, що підтверджує сплату судового збору, копія договору, укладеного в письмовій (в тому числі електронній) формі, за яким пред`явлено вимоги про стягнення грошової заборгованості та інші документи або їх копії, що підтверджують обставини, якими заявник обґрунтовує свої вимоги.
Згідно із ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
За приписом ст.76 Господарського процесуального кодексу України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно до ст.77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно приписів ст. 91 Господарського процесуального кодексу України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.
Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього.
Учасники справи мають право подавати письмові докази в електронних копіях, посвідчених електронним цифровим підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до закону. Електронна копія письмового доказу не вважається електронним доказом.
Копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено в порядку, встановленому чинним законодавством.
В розумінні частини першої статті 5 Закону України "Про електронні документи та електронний документообіг" електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа.
Відповідно до частини 1 та 2 статті 96 ГПК України, електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, яка містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема, електронні документи (в тому числі текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео- та звукозаписи тощо), веб-сайти (сторінки), текстові, мультимедійні та голосові повідомлення, метадані, бази даних й інші дані в електронній формі. Такі дані можуть зберігатися, зокрема на портативних пристроях (картах пам`яті, мобільних телефонах тощо), серверах, системах резервного копіювання, інших місцях збереження даних в електронній формі (в тому числі в мережі Інтернет).
Електронні докази подаються в оригіналі або в електронній копії, засвідченій електронним підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України "Про електронні довірчі послуги". Законом може бути передбачено інший порядок засвідчення електронної копії електронного доказу (ч.2 ст.96 ГПК України).
Згідно ч.3 ст. 96 вказаного Кодексу учасники справи мають право подавати електронні докази в паперових копіях, посвідчених в порядку, передбаченому законом. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом.
Як вбачається з матеріалів заяви про видачу судового наказу, позивачем подані вищезазначені електронні докази в письмовій формі (роздруківка на паперових носіях). На підтвердження скріплення їх електронними підписами надані відповідні роздруківки файлів перевірки КЕП.
В електронній формі в оригіналі або копії означені докази суду не надавались.
Всі інші документи, які надані до позовної заяви в копіях, є письмовими доказами.
За приписами ст.91 Господарського процесуального кодексу України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено в порядку, встановленому чинним законодавством. Учасник справи, який подає письмові докази в копіях (електронних копіях), повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу письмового доказу. Учасник справи підтверджує відповідність копії письмового доказу оригіналу, який заходиться у нього, своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення.
Порядок засвідчення копій документів у письмовій формі визначений пунктом 5.26 Національного стандарту України ДСТУ 4163:2020, затвердженого наказом Державного підприємства Український науководослідний і навчальний центр проблем стандартизації, сертифікації та якості (ДП УкрНДНЦ) № 144 від 01.07.2020, з 01.09.2021, відповідно до якого відмітку про засвідчення копії документа складають зі слів Згідно з оригіналом (без лапок), найменування посади, особистого підпису особи, яка засвідчує копію, її власного імені та прізвища, дати засвідчення копії.
Правомірність застосування судом вказаного порядку засвідчення копій документів зазначено в постановах Верховного Суду від 14.09.2021 у справі №916/2024/20 та від 01.10.2020 у справі №910/8794/17.
Дослідивши додатки до заяви про видачу судового наказу судом встановлено, що окремо відміток Згідно з оригіналом та дати засвідчення копій, особистого підпису особи, що засвідчує відповідність копії оригіналу з вказанням власного імені та прізвища, надані до позовної заяви копії документів, у томі числі й електронні докази в паперових копіях, не містять.
Заява про видачу судового наказу та додатки до неї прошиті та пронумеровані, скріплені наліпкою: Скріплено та пронумеровано Представник АТ КБ Приватбанк Савіхіна А.М. 04.04.2023 126 сторінок та міститься підпис вказаної особи, що скріплений печаткою позивача.
Відповідно, виходячи з його змісту, цей напис засвідчує обсяг документів, які скріплені та пронумеровані, що й засвідчено підписом уповноваженої особи та печаткою.
Таким чином, копії документів, надані заявником в якості додатків до заяви про видачу судового наказу, не можуть вважатися засвідченими належним чином відповідно до вимог чинного законодавства згідно ДСТУ 4163:2020.
Крім того, заявник на підтвердження наявності заборгованості за кредитним договором посилається на виписки з банківського рахунку, які є роздруківками з банківської програми, які не містять ані підпису особи, що їх виготовила, ані печаток чи штампів позивача.
Відтак, за висновком суду, заявником не надано належних доказів на підтвердження обставин, якими він обґрунтовує свої вимоги.
Також суд вважає за необхідне зазначити наступне.
Загальні вимоги до форми і змісту заяви про видачу судового наказу встановлені в ст. 150 Господарського процесуального кодексу України.
Відповідно до ч. 1 ст. 150 Господарського процесуального кодексу України заява про видачу судового наказу подається до суду у письмовій формі та підписується заявником.
Всупереч вказаних вище вимог законодавства заява Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про видачу судового наказу не підписана заявником.
Так, судом встановлено, що на останньому аркуші вказаної заяви зазначено «Представник АТ КБ «ПРИВАТБАНК» за довіреністю Савіхіна А.М.», проте відсутній підпис зазначеної особи.
Більш того, заявником до заяви про видачу судового наказу не надано жодних доказів на підтвердження повноважень вказаної особи, зокрема, на засвідчення копій документів. Так, в додатках до вказаної заяви наявні копії свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю Серія ДП №5289 від 17.12.2021, Ордер на надання правничої (правової) допомоги серія АЕ №1119035 від 24.01.2022 та договір про надання правової (правничої допомоги) від 12.01.2022 на підтвердження повноважень адвоката Будьонного В.С. на представництво інтересів Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», в той час як підписантом заяви про видачу судового наказу зазначено представника АТ КБ «ПРИВАТБАНК» за довіреністю Савіхіна А.М., доказів на підтвердження повноважень якої на представництво заявника не надано.
Таким чином, за висновками суду, заявником подано заяву про видачу наказу з порушенням вимог статті 150 Господарського процесуального кодексу України.
Відповідно до ч.1 ст. 152 Господарського процесуального кодексу України суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо: 1) заяву подано з порушеннями вимог статті 150 цього Кодексу; 2) заяву подано особою, яка не має процесуальної дієздатності, не підписано або підписано особою, яка не має права її підписувати, або особою, посадове становище якої не вказано; 3) заявлено вимогу, яка не відповідає вимогам статті 148 цього Кодексу; 4) наявні обставини, зазначені у частині першій статті 175 цього Кодексу; 5) з моменту виникнення права вимоги пройшов строк, який перевищує позовну давність, встановлену законом для такої вимоги, або пройшов строк, встановлений законом для пред`явлення позову в суд за такою вимогою; 6) судом раніше виданий судовий наказ за тими самими вимогами, за якими заявник просить видати судовий наказ; 7) судом раніше відмовлено у видачі судового наказу з підстав, передбачених пунктами 3 - 6 цієї частини; 8) із поданої заяви не вбачається виникнення або порушення права грошової вимоги, за якою заявником подано заяву про видачу судового наказу.
Про відмову у видачі судового наказу суддя постановляє ухвалу не пізніше десяти днів з дня надходження до суду заяви про видачу судового наказу (ч. 2 ст.152 ГПК України).
При цьому, суд зазначає, що відповідно до положень частини 1 статті 153 ГПК України відмова у видачі судового наказу з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 8, 9 частини першої статті 152 цього Кодексу, не є перешкодою для повторного звернення з такою самою заявою в порядку, встановленому цим розділом, після усунення її недоліків.
У разі відмови у видачі судового наказу або в разі скасування судового наказу внесена сума судового збору стягувачу не повертається. У разі пред`явлення стягувачем позову до боржника у порядку позовного провадження сума судового збору, сплаченого за подання заяви про видачу судового наказу, зараховується до суми судового збору, встановленої за подання позовної заяви (ч.2 ст. 151 ГПК України).
Керуючись ст.ст. 12, 76, 77, 147, 148, 150, 152, 153, 154, 234, 235 Господарського процесуального кодексу України, суд, -
Ухвала набрала законної сили з моменту її підписання 18.04.2023 та може бути оскаржена до Східного апеляційного господарського суду в порядку та строки, визначені Главою 1 Розділу IV Господарського процесуального кодексу України (з урахуванням п.17.5 Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України).

Суддя Ю.С. Зельман