ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" квітня 2023 р. м. Київ Справа № 911/2385/22

Господарський суд Київської області у складі судді Антонової В.М., за участю секретаря судового засідання Налапко Ю.І., розглянув за правилами загального позовного провадження матеріали справи

за позовом Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз Україна»

до Приватного акціонерного товариства «Білоцерківська теплоелектроцентраль»

про стягнення 175 547 378,23 грн

за участю представників сторін:

від позивача: Бернацька О.В. (довіреність №14-116 від 26.12.2022);

від відповідача : Гринчук О.Ю. (довіреність №870/04 від 15.11.2022);

ІСТОРІЯ СПРАВИ

1. Стислий виклад позовних вимог

Акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз Україна» (далі - позивач) подало до суду позов до Приватного акціонерного товариства «Білоцерківська теплоелектроцентраль» про стягнення 175 547 378,23 грн., з яких: 126 895 337,06 грн основного боргу, 6 550 648,17 грн 3 % річних та 42 101 392,00 грн інфляційних втрат. Також позивач просив суд стягнути з відповідача 868 350,00 грн. судового збору.

Позовні вимоги обґрунтовані несвоєчасним виконанням відповідачем умов договору №20/21-1258-ЕЕ-17 постачання природного газу від 02.10.2020 в частині оплати за переданий газ у визначений договором строк.

1. Стислий виклад позицій відповідача та інших учасників справи

Відповідач визнав позов у повному обсязі та просив суд винести рішення про стягнення заявленої у позові заборгованості та 50% оплаченого судового збору. Решту судового збору просив повернути позивачу з Державного бюджету.

Також відповідач просив суд відстрочити виконання рішення по справі на один рік з моменту винесення рішення, посилаючись на своє скрутне фінансове становище та збитковість, а також запровадження в Україні воєнного стану.

2. Процесуальні дії у справі

Ухвалою від 28.11.2022 Господарський суд Київської області залишив позовну заяву АТ «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз Україна» без руху, у зв`язку з недотриманням ст.162 та ст.164, 174 України, надавши 10 днів з дня вручення ухвали суду усунути недоліки позовної заяви.

06.12.2022 через канцелярію суду надійшла заява від позивача на виконання вимог ухвали суду від 28.11.2022.

Ухвалою від 12.12.2022 Господарський суд Київської області прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження у даній справі. Призначено справу до підготовчого засідання на 31.01.2023 о 15 год. 00 хв. Встановити відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву та доказів відправки копії відзиву позивачу у строк, передбачений ч. 8 ст. 165 ГПК України протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання ухвали про відкриття провадження у справі.

Ухвалою від 31.01.2023 Господарський суд Київської області продовжив строк підготовчого провадження на 30 днів. Відклав підготовче засідання на 28.02.2023 о 14:40. Продовжив відповідачу строк для подання до суду та позивачу відзиву на позовну заяву до 15.02.2023 включно.

17.02.2023 через канцелярію суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву.

23.02.2023 на електронну адресу суду від позивача надійшла відповідь на відзив. (вх.№3568/22)

28.02.2023 через канцелярію суду від відповідача надійшло клопотання у якому відповідач просить надати час для підготовки та надання заперечень на відповідь на відзив з підстав зазначених у клопотанні.

Ухвалою від 28.02.2023 суд відклав підготовче засідання на 28.03.2023 та встановив відповідачу строк для подання до суду та позивачу заперечень на відповідь на відзив до 14.03.2023 включно.

17.03.2023 на адресу суду відповідач надіслав заперечення на відповідь на відзив.

23.03.2023 на електронну адресу суду від позивача надійшли письмові пояснення.

28.03.2023 на адресу суду від відповідача надійшла заява про визнання позову у повному обсязі.

Також 28.03.2023 відповідач подав до суду заяву про відстрочення виконання рішення по справі № 911/2385/22.

04.04.2023 на електронну адресу суду від позивача надійшли заперечення на заяву про відстрочення виконання рішення по справі № 911/2385/22.

На підставі ст. 233 ГПК України у судовому засіданні 04.04.2023 проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ

02.10.2020 між Акціонерним товариством «НАК «Нафтогаз України» (постачальник) та Приватним акціонерним товариством «Білоцерківська теплоелектроцентраль» (споживач) укладено договір постачання природного газу №20/21-1258-ЕЕ-17, відповідно до п. 1.1 якого постачальник зобов`язується поставити споживачеві у 2016-2017 роках природний газ, а споживач зобов`язується оплатити його на умовах цього договору.

Згідно п. 1.2 Договору природний газ, що постачається за цим договором, використовується споживачем виключно для виробництва електричної енергії.

Пунктом 3.8 Договору передбачено, що приймання-передача газу, переданого постачальником споживачеві у відповідному місяці постачання, оформлюється актом приймання-передачі газу.

У п. 5.1 Договору сторони домовились, що оплата за газ здійснюється споживачем включно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 25-го числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Відповідно до п. 7.2. Договору (в редакції Додаткової угоди № 6 від 26.03.2021), у разі прострочення споживачем оплати згідно п. 5.1., 5.6. цього договору він зобов`язується сплатити постачальнику пеню у розмірі 13.3% річних, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який нараховується пеня, розраховану від суми простроченого платежу за кожний день прострочення.

Строк у межах якого сторони можуть звернутись до суду з вимогою про захист своїх прав за цим договором (строк позовної давності), у тому числі щодо стягнення основної заборгованості, пені, штрафів, інфляційних нарахувань, відсотків річних, встановлюється тривалістю у 5 років (п. 9.3 Договору).

Договір набуває чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх печатками сторін, і діє в частині постачання природного газу до 30.04.2021 (включно), а в частині проведення розрахунків до їх повного здійснення (п. 11.1. Договору).

Сторонами до договору було укладено додаткові угоди № 1 від 26.10.2020, № 2 від 23.11.2020, № 3 від 22.12.2020, № 4 від 29.01.2021, № 5 від 26.02.2021, № 6 від 26.03.2021, № 7 від 28.04.2021, якими змінювалась ціна газу, розмір пені тощо.

На виконання умов Договору постачальником у період жовтень-грудень 2020 поставлено споживачу природний газ, що підтверджується наявними у матеріалах справи актами приймання передачі природного газу, підписаними між сторонами без зауважень та скріплено їх печатками.

Відповідач своє зобов`язання щодо своєчасної та повної оплати вартості отриманого природного газу не виконав, у зв`язку з чим за ним рахується заборгованість у розмірі 126 895 337,06 грн.

Крім того, у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем умов Договору постачання природного газу №20/21-1258-ЕЕ-17 позивачем було нараховано 6 550 648,17 грн 3 % річних та 42 101 392,00 грн інфляційних втрат.

Ураховуючи те, що відповідач у добровільному порядку не сплатив наявну у нього заборгованість перед позивачем, останній звернувся із даним позовом до суду.

НОРМИ ПРАВА, ЯКІ ПІДЛЯГАЮТЬ ЗАСТОСУВАННЮ ТА ВИСНОВКИ СУДУ

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України (ч. 1 ст. 175 ГК України).

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 ЦК України та ст. 174 ГК України, зокрема, з договорів та інших правочинів (угод).

Судом встановлено, що укладений між сторонами Договір за своєю правовою природою є договором поставки, який недійсним у судовому порядку не визнавався, у зв`язку з чим, у силу ст. 629 ЦК України, він є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 712 ЦК України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. Із наведеною нормою узгоджується ч. 1 ст. 265 ГК України.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (ч. 2 ст. 712 ЦК України).

Так, ст. 691 ЦК України передбачено, зокрема, що покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу.

Згідно із ст. 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Згідно з ч. ч. 1-3 ст. 12 Закону України «Про ринок природного газу» постачання природного газу здійснюється відповідно до договору, за яким постачальник зобов`язується поставити споживачеві природний газ належної якості та кількості у порядку, передбаченому договором, а споживач зобов`язується оплатити вартість прийнятого природного газу в розмірі, строки та порядку, передбачених договором. Якість та інші фізико-хімічні характеристики природного газу визначаються згідно із встановленими стандартами та нормативно-правовими актами. Постачання природного газу здійснюється за цінами, що вільно встановлюються між постачальником та споживачем, крім випадків, передбачених цим Законом. Права та обов`язки постачальників і споживачів визначаються цим Законом, Цивільним і Господарським кодексами України, правилами постачання природного газу, іншими нормативно-правовими актами, а також договором постачання природного газу.

За п. 2 ч. 2 ст. 13 Закону України «Про ринок природного газу», споживач зобов`язаний, зокрема, забезпечувати своєчасну та повну оплату вартості природного газу згідно з умовами договорів.

Статтею 530 ЦК України встановлено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст.ст. 526, 625 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Аналогічне положення стосовно господарських зобов`язань міститься у ст. 193 ГК України.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до п. 1 ст. 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для справи.

Пунктами 1 та 3 статті 74 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Зазначені норми процесуального закону спрямовані на реалізацію статті 13 ГПК України, згідно змісту якої судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності.

Згідно зі ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Приписами ст. 79 ГПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідач не надав суду доказів сплати, заявленої позивачем заборгованості, однак подав заяву про визнання позову.

Відповідно до вказаної заяви, відповідач у повному обсязі визнав позовні вимоги про стягнення 126 895 337,06 грн основного боргу, 6 550 648,17 грн 3 % річних та 42 101 392,00 грн інфляційних втрат.

За приписами пункту 1 частин 2 статті 46, частини 1 статті 191 Господарського процесуального кодексу України відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) - на будь-якій стадії судового процесу, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.

Суд зазначає, що визнання відповідачем позову це безумовне погодження задовольнити матеріально-правову вимогу позивача в тому вигляді, в якому вона міститься у позовній заяві.

Частиною 1 статті 75 Господарського процесуального кодексу України визначено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

Згідно частини 4 статті 191 Господарського процесуального кодексу України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Відповідно до частини 3 статті 185 Господарського процесуального кодексу України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення суду у випадку визнання позову відповідачем.

Розглянувши заяву відповідача, про визнання позову, враховуючи те, що вона не суперечить закону та не порушує чиї - небудь права та охоронювані законом інтереси, заява вчинена уповноваженою на це особою відповідача т.в.о. директора Приватного акціонерного товариства «Білоцерківська теплоелектроцентраль» - В.Богданом, вона приймається судом, у зв`язку із чим позов підлягає задоволенню у повному обсязі.

Щодо заяви відповідача про відстрочення виконання рішення, суд бере до уваги, що ст. 7, 13 ГПК України закріплено, що правосуддя в господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх юридичних осіб незалежно від організаційно-правової форми, форми власності, підпорядкування, місцезнаходження, місця створення та реєстрації, законодавства, відповідно до якого створена юридична особа, та інших обставин. Судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до п. 2 ч. 6 ст. 238 ГПК України у разі необхідності у резолютивній частині також вказується про надання відстрочки або розстрочки виконання рішення.

Згідно з ч. 1 ст. 239 ГПК України суд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, надати відстрочення або розстрочити виконання, вжити заходів для забезпечення його виконання, про що зазначає в рішенні.

Відповідно до ч. 1, 3-5 ст. 331 ГПК України за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання. Підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочки або розстрочки виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим. Вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує:

1) ступінь вини відповідача у виникненні спору;

2) стосовно фізичної особи - тяжке захворювання її самої або членів її сім`ї, її матеріальний стан;

3) стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

Розстрочення та відстрочення виконання судового рішення не може перевищувати одного року з дня ухвалення такого рішення, ухвали, постанови.

Винятковість обставин, які повинні бути встановлені судом щодо надання відстрочки виконання судового рішення, має бути підтверджена відповідними засобами доказування, а до заяви повинні бути додані докази щодо неможливості чи ускладнення виконання рішення.

Відповідач у заяві про відстрочку виконання рішення зазначив, що основним видом діяльності Приватного акціонерного товариства «Білоцерківська теплоелектроцентраль» є комбіноване виробництво електричної та теплової енергії в межах одного технологічного процесу в результаті спалення палива, яким є природний газ.

Підставами невиконання зобов`язань, за твердженням відповідача, стали скрутне фінансове становище підприємства та збиткова господарська діяльність, які виникли через невідповідність тарифів фактичній собівартості виробництва теплової та електричної енергії, а також через значні затримки розрахунків за надані послуги контрагентів відповідача державних та комунальних підприємств.

Водночас відповідач вказує також на існування надзвичайних обставин в Україні через військову агресію російської федерації проти України та ракетних обстрілів, якими було пошкоджено обладнання та майно відповідача.

Відповідач стверджує, що відкриття виконавчого провадження про стягнення одночасно всієї суми боргу у розмірі 175 547 378, 23 грн заблокує його фінансову діяльність та унеможливить виконання рішення суду, призведе до зупинення діяльності підприємства, унеможливить підготовку до наступного опалювального сезону та відновлення завданих руйнувань.

Приватне акціонерне товариство «Білоцерківська теплоелектроцентраль» включено до реєстру підприємств, заборгованість яких підлягає врегулюванню відповідно до Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії».

Відповідач звертає увагу суду на те, що він з питанням врегулювання заборгованості підприємств звертався до банківських установ, Білоцерківської міської ради, Київської обласної військової адміністрації та до позивача.

Втім, з незалежних від відповідача обставин, наразі заборгованість перед позивачем не може бути врегулювання за вказаним Законом.

На думку відповідача, єдиним шляхом реального виконання зобов`язань є відстрочення виконання рішення суду на один рік з моменту набрання цим рішенням законної сили, що дасть можливість підприємству накопичить необхідні кошти отримані від фінансових результатів своєї господарської діяльності і виконати його в добровільному порядку.

В рішенні Конституційного Суду України № 5-пр/2013 від 26.06.2013 зазначено, що відстрочення або розстрочення виконання рішення має базуватися на принципах співмірності і пропорційності з метою забезпечення балансу прав і законних інтересів стягувача і боржника.

При цьому, затримка у виконанні рішення не повинна бути надто тривалою та такою, що порушує саму сутність права, яке захищається пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини (рішення ЄСПЛ у справі Іммобільяре Саффі проти Італії, заява №22774/93, пункт 74).

Розстрочення виконання рішення суду має здійснюватися з метою недопущення погіршення економічної ситуації боржника, а також з метою недопущення невиконання рішення суду на користь кредитора. Тобто, важливим є досягти балансу інтересів сторін. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 16.04.2018 у справі №920/199/16.

Таким чином, необхідною умовою задоволення заяви про відстрочення, розстрочення виконання рішення суду є з`ясування питання щодо дотримання балансу інтересів сторін, а тому повинні досліджуватися та оцінюватися доводи та заперечення як відповідача, так і позивача.

Позивач із заявою відповідача про відстрочення виконання рішення у справі не погоджується, вважає її необґрунтованою та безпідставною, такою, що суперечить нормам матеріального та процесуального права, і такою, що не підлягає задоволенню, виходячи з того, що посилання на складне фінансове становище, за змістом ст. 331 ГПК України, не може вважатися таким, що може слугувати підставою для відстрочення/розстрочення виконання рішення, оскільки п. 9 ч. 3 ст. 129 Конституції України передбачає, що обов`язковість судових рішень не залежить від наявності чи відсутності у боржника коштів.

Позивач наголошує, що в підтвердження власних доводів щодо складного фінансового становища відповідачем не надані належні та допустимі докази наявності тих виключних обставин, які є підставою для відстрочення виконання рішення суду згідно зі ст. 331 ГПК України, а саме: відсутності коштів на рахунках; відсутності майна, на яке можливо звернути стягнення; наявність реальної загрози банкрутства.

Крім того, позивач звернув увагу суду на те, що Законом України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії» передбачена лише необхідність зупинення виконавчих проваджень, а тому відсутній причинний зв`язок наведених обставин з відстроченням виконання судового рішення, про яке просить відповідач.

Суд, проаналізувавши наведені у заяві про відстрочення виконання судового рішення мотиви та надані заявником документи, а також заперечення позивача, заслухавши позиції представників учасників процесу, дійшов висновку, що заявником не доведено неможливості виконання рішення суду після набранням законної сили, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 3 Господарського кодексу України під господарською діяльністю у цьому Кодексі розуміється діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність. Господарська діяльність, що здійснюється для досягнення економічних і соціальних результатів та з метою одержання прибутку, є підприємництвом.

За приписами ст. 42 ГК України, підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Важливим елементом підприємницької діяльності є ризик збитків. Підприємницький ризик - це імовірність виникнення збитків або неодержання доходів порівняно з варіантом, що прогнозується; невизначеність очікуваних доходів. Неналежне планування своєї господарської діяльності відповідачем не повинно порушувати права інших господарюючих суб`єктів, які належним чином виконали свої обов`язки. Ризики від власної господарської діяльності відповідача не може покладатися на інших учасників господарських відносин, оскільки це порушує принцип розумності та справедливості.

Судом враховано, що відповідач є підприємством, яке забезпечує виробництво та постачання електричної та теплової енергії для населення.

Разом з тим, суд звертає увагу відповідача також і на ту обставину, що скрутне фінансове становище та збитковість діяльності не є винятковими обставинами, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим, та не є підставою для відстрочки виконання рішення, оскільки фінансові ускладнення не є винятковою і непрогнозованою обставиною в умовах ринкової економіки та належного планування власної діяльності, в тому числі й в частині своєчасного і належного стягнення дебіторської заборгованості.

Що ж до загального економічного та політичного стану країни, то його наслідки торкаються обох сторін у процесі їх діяльності. Враховуючи також інтереси позивача, суд вважає, що внаслідок порушення грошового зобов`язання відповідачем, позивач майже два роки не отримує те, на що розраховував, тим самим не досяг очікуваних результатів від своєї господарської діяльності, що також в значній мірі впливає на його фінансове становище.

Матеріали справи свідчать про те, що строк оплати за актами приймання передачі природного газу сплив ще у 2021 році, тобто строк виконання відповідачем своїх зобов`язань за договором настав до початку військової агресії російської федерації проти України та, відповідно, введення воєнного стану.

Не заслуговують на увагу посилання відповідача на положення Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії» щодо можливості врегулювання заборгованості перед позивачем за рахунок коштів Державного бюджету України, позаяк відповідачем не подано належних доказів, які б свідчили про вжиття заходів, спрямованих на врегулювання вказаної заборгованості відповідно до приписів означеного Закону.

Крім того, суд зважає, що належних доказів реальної можливості виконати рішення суду за умови надання відстрочення виконання на 12 місяців боржником не надано, а згоди стягувача на відстрочення виконання рішення суду не отримано.

Слід наголосити, що відповідно до частини 1 статті 9 Конституції України частиною національного законодавства України є Конвенція про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікована Верховною Радою України (Закон України від 17.07.1997 № 475/97-ВР). Юрисдикція Європейського суду з прав людини є обов`язковою в усіх питаннях, що стосуються тлумачення та застосування Конвенції.

Пункт 1 статті 6 §1 Конвенції гарантує кожному право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і неупередженим судом. Таким чином, ця стаття проголошує «право на суд», одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати до суду позов з цивільно-правових питань. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося, на шкоду одній із сторін.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 20.07.2004 по справі «Шмалько проти України» (заява № 60750/00) зазначено, що для цілей статті 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як невід`ємна частина «судового розгляду».

У зв`язку з тим, що відстрочка та розстрочка подовжує період відновлення порушеного права стягувача, при їх наданні, суди в цілях вирішення питання про можливість їх надання, а також визначення строку подовження виконання рішення суду, повинні враховувати закріплені в нормах матеріального права, і перш за все у Європейській конвенції про захист прав людини та основних свобод, що є частиною національного законодавства, допустимі межі надання відстрочки та розстрочки виконання судового рішення.

Згідно з правовою позицією Європейського суду з прав людини, несвоєчасне виконання рішення суду може бути мотивоване наявністю певних обставин, відстрочка та розстрочка виконання рішення суду не повинна шкодити сутності права, гарантованого частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, згідно з якою «кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру..», а у системному розумінні даної норми та національного закону, суд не повинен перешкоджати ефективному поновленню у правах, шляхом виконання судового рішення, тобто довготривале виконання рішення суду може набути форми порушення права на справедливий судовий розгляд, що не може бути виправдано за конкретних обставин справи та є наслідком зменшення вимог щодо розумності строку.

Крім того, довготривале невиконання рішення суду порушує право на повагу до власності та на вільне володіння власністю, у зв`язку з тим, що рішення набуває ознак довготривалого виконання.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях зазначає, що межі оправданої затримки виконання рішення суду залежить зокрема від складності виконавчого провадження, суми та характеру, що визначено судом.

Стосовно системності виконання Європейський суд підкреслює, що присудження грошових коштів не надає пом`якшення у виконавчому провадженні, а отже сама можливість надання відстрочки та розстрочки виконання судового акту повинна носити виключний характер.

Із підстав, умов та меж надання відстрочки та розстрочки виконання судового рішення слідує, що безпідставне надання відстрочки та розстрочки без обґрунтованих на те мотивів, надане на тривалий період без дотримання балансу інтересів стягувача та боржника порушує основи судового рішення, яке ухвалене іменем України, позбавляє кредитора можливості захистити свої права, знижує авторитет судового рішення, а тому таке судове рішення не може вважатися законним та справедливим.

Питання щодо відстрочення виконання рішення належить до дискреційних повноважень суду та є правом суду, яке може бути реалізоване ним у кожному конкретному випадку за наслідками оцінки обставин справи та дослідження доказів.

Таким чином, проаналізувавши наведені у заяві про відстрочення виконання рішення господарського суду мотиви, суд дійшов висновку, що надані боржником докази не можуть засвідчувати факт відсутності у боржника можливості виконати судове рішення без надання відстрочки, не спростовують наявність вини боржника у виникненні заборгованості та її несплаті, а також боржник не надав доказів, які б могли підтвердити обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.

Враховуючи вищезазначене у сукупності, положення законодавства, зокрема, принцип обов`язковості судового рішення, суд доходить висновку, що заявником не доведено наявності обставин, які б слугували достатньою підставою для відстрочки виконання рішення суду у цій справі, а тому заява Приватного акціонерного товариства «Білоцерківська теплоелектроцентраль» про відстрочення виконання рішення суду на один рік з моменту винесення рішення - задоволенню не підлягає.

РОЗПОДІЛ СУДОВИХ ВИТРАТ

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч.1, пп.2 п.2 ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. Ставки судового збору встановлюються у таких розмірах: за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру 1,5% ціни позову, але менше ПМДПО та не більше 350 розмірів ПМДПО

На підставі платіжного доручення № від 15.11.2022 позивачем при зверненні до Господарського суду Київської області було сплачено суму судового збору в розмірі 868 350 00 грн.

Згідно вимог частини 1 статті 130 Господарського процесуального кодексу України, у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

Відповідно до частини 3 статті 7 Закону України «Про судовий збір» зокрема, у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті, суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

З огляду на вищевикладене, визнання позову відповідачем у підготовчому засіданні, з відповідача підлягає до стягнення на користь позивача 434 175,00 грн судового збору та повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору у розмірі 434 175,00 грн., шляхом винесення відповідної ухвали після набрання рішенням законної сили.

Керуючись ст.ст. 73-74, 77-80, 86, 123, 129, 233, 236-238, 240 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз Україна» до Приватного акціонерного товариства «Білоцерківська теплоелектроцентраль» про стягнення 175 547 378,23 грн. задовольнити повністю.

2. Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Білоцерківська теплоелектроцентраль» (09100, Київська обл., м. Біла Церква, вул. Івана Кожедуба, 361, на користь Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (01601, м. Київ, вул. Богдана Хмельницького, буд. 6, ) 126 895 337 (сто двадцять шість мільйонів вісімсот дев`яносто п`ять тисяч триста тридцять сім) грн 06 коп. основного боргу, 6 550 648 (шість мільйонів п`ятсот п`ятдесят тисяч шістсот сорок вісім) грн 17 коп. 3 % річних, 42 101 392 (сорок два мільйони сто одну тисячу триста дев`яносто дві) грн 00 коп. інфляційних втрат та 434 175 (чотириста тридцять чотири тисячі сто сімдесят п`ять) грн. 00 коп. судового збору.

3. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

4. У задоволенні заяви Приватного акціонерного товариства «Білоцерківська теплоелектроцентраль» про відстрочення виконання рішення по справі №911/2385/22 на один рік з моменту винесення рішення - відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга подається протягом двадцяти днів з дня складання повного судового рішення у порядку, встановленому ст.257 ГПК України.

Повний текст складено 13.04.2023

Суддя В.М. Антонова