ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.04.2023м. ХарківСправа № 922/2273/22

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Трофімова І.В.

при секретарі судового засідання Погореловій О.В.

розглянувши в порядку загального позовного провадження справу

за позовом Фізичної особи-підприємцем Конопацьким Дмитром Андрійовичем ( АДРЕСА_1 )
до Державного підприємства "Харківський регіональний науково- виробничий центр стандартизації метрології та сертифікації" (вул. Мироносицька, 36, м. Харків, 61002)
про розірвання договору та стягнення 356'921 грн
за участю :

позивача - Конопацького Д.А.;

представника позивача - Шандули О.О.;

представника відповідача - Годунова В.С.,

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець Конопацький Дмитро Андрійович звернувся до Господарського суду Харківської області з позовною заявою до Державного підприємства "Харківський регіональний науково-виробничий центр стандартизації метрології та сертифікації", в якій просить розірвати договір суборенди № 29/04-19 від 24 квітня 2019 року, укладений між Фізичною особою-підприємцем Конопацьким Дмитром Андрійовичем та Державним підприємством "Харківський регіональний науково-виробничий центр стандартизації метрології та сертифікації", та стягнути з відповідача:

- заборгованість з орендної плати в розмірі 231'129 грн;

- матеріальну шкоду в розмірі 75'792 грн;

- моральну шкоду в сумі 50'000 грн;

- судовий збір в сумі 7'953,82 грн, за надання професійної правничої допомоги гонорар в сумі 40'000 грн, гонорар успіху в розмірі 20% від суми, стягнутої судом в якості відшкодування матеріальної шкоди та заборгованості по орендній платі, оплату за проведення незалежної оцінки майна в сумі 6500 грн.

Позовні вимоги мотивовані неналежним виконанням відповідачем зобов`язань за договором суборенди № 29/04-19 від 24 квітня 2019 року.

Ухвалою Господарського суду Харківської від 28.11.2022 позовну заяву прийнято до розгляду за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.

14.12.2022 відповідач подав відзив (вх.№ 16324), в якому проти задоволення позову заперечував, посилаючись на те, що спірний договір суборенди припинений у зв`язку з закінченням строку його дії. Також відповідач вважає, що в силу обставин непереборної сили та неможливості використання майна він звільнений від сплати орендних платежів з 24.02.2022. Крім того, відповідач зазначив, що залиття приміщення сталося поза межами дії договору суборенди, не з вини відповідача, а позивач взагалі не має права на компенсацію шкоди, завданої чужому майну. На думку відповідача, моральної шкоди позивач не зазнав, а якщо і зазнав, то не з вини відповідача.

20.12.2022 позивач подав відповідь на відзив (вх.№ 16652), в якій зазначив, що незважаючи на умови договору суборенди відповідач не повідомив позивача про намір розірвати договір та не вжив жодних заходів щодо повернення майна. Позивач вважає, що введення воєнного стану на території України не означає, що учасник правовідносин не може здійснювати господарську діяльність та набувати кошти у випадку, якщо ним не доведено протилежного. На думку позивача, належними доказами факту завдання відповідачем матеріальних збитків є акт КП "Жилкомсервіс" та Звіт щодо оцінки матеріальної шкоди, які були надані суду.

11.01.2023 відповідач подав заперечення на відповідь на відзив (вх.№ 586), в яких зазначив, що сторони узгодили кінцевий строк дії договору 31.05.2022, далі якого договір не пролонговується, незалежно від дій учасників правовідносин та інших обставин (кон`юнктури ринку, ядерної війни тощо). Відповідач також вказав, що неможливість використання майна, настання обставин непереборної сили підтверджуються документами, що додані до відповіді на відзив, а також є загальновідомими. Відповідач вважає, що вжив всіх можливих дій задля повернення майна позивачу, а після 24.02.2022 майно не використовував взагалі.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 20.03.2023 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 10.04.2023 о 14:15 год.

Позивач разом зі своїм представником у судовому засіданні 10.04.2023 підтримали позовні вимоги в повному обсязі. Також заявили, що докази понесення позивачем судових витрат будуть надані протягом 5 днів після винесення рішення.

Представник відповідача в судовому засіданні 10.04.2023 підтримав свій відзив, проти задоволення позовних вимог заперечував у повному обсязі. Також заявив, що докази понесення відповідачем судових витрат будуть надані протягом 5 днів після винесення рішення.

З`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані учасниками справи докази, заслухавши пояснення позивача та представників сторін, суд установив такі обставини.

24 квітня 2019 року між Фізичною особою-підприємцем Конопацьким Дмитром Андрійовичем (позивач, орендар) та Державним підприємством "Харківський регіональний науково-виробничий центр стандартизації метрології та сертифікації" (відповідач, суборендар) укладено договір № 29/04-19 суборенди нежилого приміщення (далі Договір суборенди), відповідно до умов якого позивач передає, а відповідач приймає в строкове платне користування нежитлове приміщення загальною площею 48,3 кв.м, що розташоване за адресою: м. Харків, вул. Валентинівська, буд. 18. Розташування та межі об`єкту оренди, що було передано в користування відповідачу за цим договором, позначені в Технічному паспорті приміщення, копія якого додано до Договору.

Відповідно до п. 1.4. Договору суборенди об`єкт оренди знаходиться у користуванні позивача у відповідності до договору оренди від 05.04.2019, укладеного між позивачем та Курдюмовою Оленою Григорівною (орендодавець). Даний договір укладається за письмовою згодою орендодавця, що діє на підставі права власності на дане приміщення.

Згідно з п. 2.1. Договору суборенди вступ відповідача в користування об`єктом суборенди настає після підписання акту приймання-передачі об`єкта оренди, який є невід`ємною частиною цього Договору.

01.07.2019 сторони підписали акт приймання-передачі об`єкта оренди, а також акт огляду стану нежитлового приміщення за адресою: м. Харків, вул. Валентинівська, 18.

Відповідно до п. 3.1. Договору суборенди (в редакції додаткової угоди №3 від 28.12.2021) сторони дійшли згоди, що за об`єкт оренди відповідач сплачує щомісячно орендну плату в розмірі 26'276 грн, ПДВ не передбачено з 01.01.2022.

Відповідно до п. 13.1. Договору суборенди (в редакції додаткової угоди №2 від 01.04.2020) цей Договір набирає чинності з моменту підписання його обома сторонами та діє до 01.06.2021, але у будь-якому разі до повного виконання сторонами зобов`язань за Договором. У випадку, якщо за 30 календарних днів до дати закінчення строку дії цього Договору жодна зі сторін не повідомить іншу сторону про намір його розірвання, цей Договір автоматично продовжує свою дію на кожен наступний рік на тих самих умовах, але не більше ніж до 31.05.2022.

Позивач зазначає, що починаючи з 01.03.2022 року відповідач умови Договору суборенди виконує неналежним чином, оскільки за березень 2022 року він сплатив лише 5355 грн, а в подальшому взагалі перестав здійснювати орендну плату, в результаті чого станом на 17 листопада 2022 року накопичилася заборгованість в сумі 231'129 грн. Крім того, внаслідок недбалого ведення господарської діяльності та взятих на себе обов`язків за Договором суборенди відповідач допустив пошкодження орендованого нежитлового приміщення шляхом залиття водою, чим спричинив матеріальні збитки на суму 75'792 грн та моральну шкоду в сумі 50'000 грн.

Такі обставини, на думку позивача, свідчать про порушення його прав та охоронюваних законом інтересів і є підставою для їх захисту у судовому порядку.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, суд виходить з наступного.

Стаття 11 Цивільного кодексу України вказує, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки, й серед підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, передбачає договори та інші правочини.

Як зазначено в ст. 174 Господарського кодексу України, господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, із господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частина 1 статті 626 ЦК України визначає договір як домовленість двох або більше сторін, що спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Так, договір, укладений між сторонами, за своєю правовою природою відноситься до договорів оренди.

Згідно з ч. 1 ст. 283 Господарського кодексу України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

В силу частини шостої статті 283 Господарського кодексу України до відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 759 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Предметом позову у справі, що розглядається, є вимоги про розірвання договору, стягнення заборгованості з орендної плати, матеріальної та моральної шкоди.

Позивач вважає, що Договір суборенди є діючим, оскільки він був автоматично пролонгований на новий строк у зв`язку з відсутністю повідомлення сторін про намір його розірвання. Відповідач, у свою чергу, вважає, що Договір суборенди припинив свою дію, у зв`язку з закінченням строку його дії.

Суд погоджується з висновком відповідача, виходячи з наступного.

Частиною першою статті 763 ЦК України встановлене загальне правило, за яким договір найму укладається на строк, встановлений договором.

Аналогічні за змістом положення містить частина четверта статті 284 ГК України, відповідно до якої строк договору оренди визначається за погодженням сторін.

Закінчення строку, на який було укладено договір оренди, є однією з підстав його припинення (частина четверта статті 291 ГК України).

Виняток з наведеного правила передбачено ч. 1 ст. 764 ЦК України, відповідно до якої в разі якщо наймач продовжує користуватися майном після закінчення строку договору найму, то, за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором.

Як зазначено вище, пунктом 13.1. Договору суборенди (в редакції додаткової угоди №2 від 01.04.2020) передбачено, що цей Договір набирає чинності з моменту підписання його обома сторонами та діє до 01.06.2021, але у будь-якому разі до повного виконання сторонами зобов`язань за Договором. У випадку, якщо за 30 календарних днів до дати закінчення строку дії цього Договору жодна зі сторін не повідомить іншу сторону про намір його розірвання, цей Договір автоматично продовжує свою дію на кожен наступний рік на тих самих умовах, але не більше ніж до 31.05.2022.

Відповідно до п. 13.6. Договору суборенди цей Договір припиняється зокрема у випадку закінчення строку його дії.

Отже, сторони встановили строк дії Договору суборенди (01.06.2021), умови його пролонгації (у випадку, якщо за 30 календарних днів до дати закінчення строку дії цього Договору жодна зі сторін не повідомить іншу сторону про намір його розірвання), а також граничний строк, до якого Договір суборенди може автоматично продовжувати свою дію, а саме до 31.05.2022.

Пунктом 13.3. Договору суборенди передбачено, що цей договір може бути змінений або розірваний в судовому порядку або та згодою сторін, яка підтверджується додатковою угодою до цього договору, підписаною уповноваженими представниками сторін.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами, а тому пролонгація Договору суборенди після 31.05.2022, навіть у разі відсутності повідомлення будь-якої сторони про намір його розірвання, є неможливою без укладення відповідної додаткової угоди.

Матеріали справи не містять буд-яких доказів пролонгації дії спірного договору в передбаченому Договором суборенди порядку, тобто шляхом укладання додаткової угоди до нього, а тому станом на момент звернення позивача до суду з позовом у даній справі він припинив свою дію, у зв`язку з закінченням строку його дії.

Суд зазначає, що договір є юридичним фактом, на підставі якого виникає господарське зобов`язання, а розірвання договору за своєю правовою суттю є його припиненням, й відповідно припиненням відповідного зобов`язального правовідношення.

Зважаючи на наведене, розірвано може бути лише чинний (такий, що діє на час звернення до суду з позовом та прийняття відповідного судового рішення) договір.

Відповідний висновок також міститься у постановах Верховного Суду від 07.08.2018 у справі № 910/7981/17 та від 18.11.2019 у справі № 910/16750/18.

Станом на момент звернення позивача до суду з позовом у даній справі строк дії Договору суборенди закінчився та він припинив свою дію, а тому це унеможливлює його припинення шляхом розірвання.

Таким чином, на час подання позову предмет спору - об`єкт спірного правовідношення, з приводу якого виник спір у вигляді Договору суборенди припинив існування як юридичний факт.

При цьому суд зазначає, що закриття провадження у справі на підставі п. 2 ч. 1 статті 231 ГПК України можливе у разі, коли предмет спору - об`єкт спірного правовідношення, з приводу якого виник спір існував на момент виникнення останнього та припинив існування в процесі розгляду справи. Якщо ж він був відсутній і до порушення провадження у справі, то зазначена обставина зумовлює відмову в позові, а не закриття провадження у справі.

Вказана правова позиція щодо підстав закриття провадження у справі за відсутністю предмета спору викладена також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 13/51-04.

У даному випадку предмет спору перестав існувати до відкриття провадження у справі, що свідчить про наявність підстав для відмови в позові в частині розірвання Договору суборенди.

Щодо вимоги про стягнення заборгованості з орендної плати в розмірі 231'129 грн за період з березня по листопад 2022 року, суд зазначає таке.

Частиною 1 ст. 762 ЦК України передбачено, що за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

Відповідно до п. 3.1. Договору суборенди (в редакції додаткової угоди №3 від 28.12.2021) сторони дійшли згоди, що за об`єкт оренди відповідач сплачує щомісячно орендну плату в розмірі 26'276 грн, ПДВ не передбачено з 01.01.2022.

Позивач зазначає, що починаючи з 01.03.2022 року відповідач умови Договору суборенди виконує неналежним чином, оскільки за березень 2022 року він сплатив лише 5355 грн, а в подальшому взагалі перестав здійснювати орендну плату, в результаті чого станом на 17 листопада 2022 року накопичилася заборгованість в сумі 231'129 грн.

Суд звертає увагу, що обов`язок орендаря сплачувати орендну плату за користування орендованим майном зберігається до припинення договору оренди (до спливу строку його дії), оскільки орендна плата є платою орендаря за користування належним орендодавцю майном та відповідає суті орендних правовідносин, що полягають у строковому користуванні орендарем об`єктом оренди на платній основі.

У цих висновках суд звертається до правової позиції Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду, що сформульована в постанові від 19.04.2021 у справі № 910/11131/19.

Враховуючи припинення Договору суборенди з 01.06.2022, відповідач мав сплачувати орендну плату за спірним договором до 31.05.2022 включно. При цьому суд зазначає, що після спливу строку дії договору оренди невиконання чи неналежне виконання обов`язку з негайного повернення речі може свідчити про неправомірне користування майном, яке було передане в найм (оренду). Тому права та обов`язки наймодавця і наймача, що перебували у сфері регулятивних правовідносин, переходять у сферу охоронних правовідносин та охоплюються правовим регулюванням за ч. 2 ст. 785 ЦК України, яка регламентує наслідки невиконання майнового обов`язку щодо негайного повернення речі наймодавцеві.

Отже, оскільки Договір суборенди припинив свою дію, у зв`язку з закінченням строку його дії, стягненню підлягає орендна плата за період з 01.03.2022 до 31.05.2022 включно (тобто за 3 місяці).

Враховуючи часткову сплату відповідачем орендної плати в сумі 5355 грн за березень 2022 року, з останнього підлягає стягненню орендна плата в сумі 73'473 грн (26'276 * 3 - 5355).

Щодо посилання відповідача на те, що в силу обставин непереборної сили та неможливості використання майна він звільнений від сплати орендних платежів з 24.02.2022, суд зазначає таке.

Згідно з листом Торгово-промислової палати України від 28.02.2022 №2024/02.0-7.1 факт збройної агресії російської федерації щодо України визнається надзвичайними, невідворотними та об`єктивними обставинами (форс-мажор) для суб`єктів господарської діяльності та/або фізичних осіб.

Цивільний та Господарський кодекси України передбачають, що виникнення для учасника/учасників договірних відносин надзвичайних та невідворотних обставин (форс-мажору) є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання за умови доведення таким учасником/учасниками факту того, що результатом впливу таких обставин є об`єктивна неможливість виконання зобов`язання.

Аналіз наведеного свідчить про те, що мова йде не про звільнення від виконання зобов`язання, а про звільнення від відповідальності за його невиконання тобто зобов`язання має бути виконаним, щойно з`явиться об`єктивна можливість його виконання.

Відповідно до частини 4 статті 762 Цивільного кодексу України наймач має право вимагати зменшення плати, якщо через обставини, за які він не відповідає, можливість користування майном істотно зменшилася.

Згідно з частиною 6 вказаної статті наймач звільняється від плати за весь час, протягом якого майно не могло бути використане ним через обставини, за які він не відповідає.

Тобто, відповідач повинен довести обставини, які свідчать про те, що майно не використовувалося або не могло бути використане наймачем, і він не відповідає за ці обставини.

Підставою звільнення від зобов`язання сплачувати орендну плату ця норма визначає об`єктивну неможливість використовувати передане в оренду майно (бути допущеним до приміщення, знаходитись у ньому, зберігати у приміщенні речі тощо) через обставини, за які орендар не відповідає.

При оцінці таких обставин презюмується незмінність умов господарювання (користування майном) чи стану об`єкта оренди, а орендар повинен подати докази наявності тих обставин, на які він посилається в обґрунтування своїх вимог, а також довести, що ці обставини виникли з незалежних від нього причин, зокрема, внаслідок зміни кон`юнктури на ринку товарів, робіт, послуг, з вини орендодавця, через дію непереборної сили, тощо. Якщо орендар з незалежних від нього обставин протягом певного часу був повністю позбавлений можливості користуватися орендованим майном, то на підставі цієї ж норми Закону він вправі порушувати питання і про повне звільнення його від внесення орендної плати.

Аналогічна правова позиція щодо застосування приписів статті 762 Цивільного кодексу України викладена у постановах Верховного Суду, зокрема, у справах №914/1248/18, №914/2264/17, №910/13158/20.

Суд зазначає, що територія, на якій розміщене спірне нерухоме майно, не була окупована, не знаходиться та знаходилася на непідконтрольній українській владі території, а відповідне приміщення, надане відповідачеві в оренду, не є пошкодженим або зруйнованим, про що також не зазначають сторони спору.

Відповідачем не було надано до матеріалів справи будь-яких доказів на підтвердження неможливості використання орендованого майна, а також доказів звернення до позивача з приводу перегляду розміру орендної плати або порядку її оплати.

Суд також звертає увагу, що згідно зі статтею 42 Господарського кодексу України підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Важливим елементом підприємницької діяльності є ризик збитків. Підприємницький ризик - це імовірність виникнення збитків або неодержання доходів порівняно з варіантом, що прогнозується; невизначеність очікуваних доходів.

Водночас, відповідно до ч. 1 ст. 286 ГК України орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності.

Згідно з п. 1.5. Договору суборенди мета використання Об`єкту оренди - пункт забору лабораторних аналізів.

Суд враховує, що обстріли міста Харкова могли вплинули на попит населення на послуги, які надаються відповідачем. Проте орендар має сплачувати орендну плату незалежно від наслідків своєї господарської діяльності.

Враховуючи викладене, суд доходить висновку, що відповідачем не доведено належними та допустимими доказами наявність підстав для його звільнення від сплати орендних платежів з 24.02.2022.

Щодо вимоги про стягнення матеріальної шкоди в розмірі 75'792 грн, суд зазначає таке.

Згідно з п. 8 ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

За змістом ч. 1, 2 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Згідно з частиною 2 статті 224, частиною 1 статті 225 ГК України під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною. До складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включається, зокрема, неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання другою стороною.

Отже, збитки - це об`єктивне зменшення будь-яких майнових благ кредитора, яке пов`язане з утиском його інтересів, як учасника певних суспільних відносин і яке виражається у зроблених ним витратах, у втраті або пошкодженні його майна, у втраті доходів, які він повинен був отримати.

Реальні збитки - це втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також втрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права.

Упущена вигода - це доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене. Неодержаний дохід (упущена вигода) - це рахункова величина втрат очікуваного приросту в майні, що базується на документах, які беззастережно підтверджують реальну можливість отримання потерпілим суб`єктом господарювання грошових сум (чи інших цінностей), якби учасник відносин у сфері господарювання не допустив правопорушення. Якщо ж кредитор не вжив достатніх заходів, щоб запобігти виникненню збитків чи зменшити їх, шкода з боржника не стягується.

Відшкодування збитків є однією з форм цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною в силу правил статті 22 ЦК України, адже частиною першою цієї статті визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Оскільки відшкодування збитків є однією з форм цивільно-правової відповідальності, застосування цієї відповідальності можливе лише за наявності чотирьох умов складу правопорушення, а саме: протиправної поведінки боржника; збитків; причинного зв`язку між протиправною поведінкою та завданими збитками; вини боржника.

У разі відсутності хоча б одного із вказаних елементів, відповідальність у вигляді відшкодування збитків не наступає.

Важливим елементом доказування наявності збитків є встановлення причинного зв`язку між протиправною поведінкою заподіювача та збитками потерпілої сторони. Причинний зв`язок між протиправною поведінкою і збитками є обов`язковою умовою відповідальності. Слід довести, що протиправна дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які завдані особі, - наслідком такої протиправної поведінки. Протиправна поведінка особи тільки тоді є причиною збитків, коли вона прямо (безпосередньо) пов`язана зі збитками. Непрямий (опосередкований) зв`язок між протиправною поведінкою і збитками означає лише, що поведінка оцінюється за межами конкретного випадку, і, відповідно, за межами юридично значимого зв`язку.

При цьому слід зазначити, що у договірних відносинах протиправна поведінка проявляється у невідповідності поведінки умовам договору та конкретним правовим нормам, що регулюють цей договір.

Відшкодуванню підлягають тільки збитки, які є об`єктивним наслідком протиправної поведінки, тобто між протиправною поведінкою і шкодою повинен бути причинний зв`язок, який полягає в тому, що протиправна поведінка за часом передує шкоді і породжує шкоду.

Обов`язковою умовою відповідальності є також вина, яка полягає у суб`єктивному ставленні особи до наслідків своїх неправомірних дій. Вина може бути у формі умислу (прямий, похідний) або необережності (грубої або простої).

У свою чергу, на позивача покладається обов`язок довести наявність збитків, протиправність поведінки заподіювача збитків та причинний зв`язок між поведінкою та заподіяними збитками. Натомість вина боржника у порушенні зобов`язання презюмується та не підлягає доведенню кредитором, тобто саме відповідач повинен довести, що в його діях відсутня вина у заподіянні збитків. Зазначений принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони.

Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином щоб задовольнити стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним.

Отже, твердження позивача щодо наявності підстав для стягнення матеріальної шкоди, зокрема в контексті наявності збитків та їх розміру, протиправності поведінки заподіювача збитків та існування причинного зв`язку між поведінкою та заподіяними збитками, ураховуючи принципи змагальності, диспозитивності, рівності усіх учасників судового процесу, підлягає доведенню позивачем перед судом.

Позивач зазначає, що внаслідок недбалого ведення господарської діяльності та взятих на себе обов`язків за Договором суборенди відповідач допустив пошкодження орендованого нежитлового приміщення шляхом залиття водою, чим спричинив матеріальні збитки на суму 75'792 грн.

В якості доказів спричинення збитків відповідачем та їх розміру, позивачем надано акт КП "Жилкомсервіс" та Звіт щодо оцінки матеріальної шкоди.

Дослідивши надані позивачем документи, суд зазначає, що вони не є належними та допустимими доказами того, що залиття спірного приміщення сталося внаслідок протиправної поведінки відповідача.

Так, вказаний акт був підписаний представниками КП "Жилкомсервіс" та позивачем без участі представника відповідача. Тобто фактично цей акт складено позивачем в односторонньому випадку.

Крім того, відповідно до висновку комісії причиною залиття нежитлового приміщення став порив шлангу подачі холодної води під раковиною у санвузлі.

Водночас умовами Договору суборенди (п. 6.1.5.) саме на позивача покладено обов`язок щодо забезпечення експлуатації об`єкта оренди, включаючи тепло-, водо-, енергопостачання, протипожежною та охоронною системами.

Крім того, відповідно до п. 6.1.6. Договору суборенди позивач має обов`язок усувати наслідки аварій і пошкоджень в об`єкті оренди, які відбулися не з вини відповідача, і якщо усунення їх є можливе позивачем.

Умовами договору оренди від 05.04.2019 (п. 7.1.), укладеного між позивачем та ОСОБА_1 , також передбачено, що саме орендар (позивач) має забезпечувати збереження спірного приміщення, запобігати його пошкодженню і псуванню; підтримувати орендоване майно та приміщення в належному стані, не гіршому ніж на момент передачі його в оренду; здійснювати за власний рахунок поточний ремонт приміщення та майна у разі його пошкодження з вини орендаря.

Отже, як умовами Договору суборенди, так і умовами договору оренди від 05.04.2019, саме на позивача покладався обов`язок підтримувати орендоване майно та приміщення в належному стані та забезпечити експлуатацію об`єкта оренди, зокрема і водопостачанням.

Відтак, сам по собі факт пориву шлангу подачі холодної води під раковиною у санвузлі не свідчить про протиправність поведінки відповідача та існування причинного зв`язку між його поведінкою та заподіяними збитками.

Крім того, суд зазначає, що позивачем не доведено розмір спричинених йому збитків. Так, зі Звіту щодо оцінки матеріальної шкоди вбачається, що вартість матеріального збитку, завданого власнику майна, на дату оцінки (15 березня 2022 року) складає 75'792 грн. Водночас власником спірного майна є ОСОБА_1 , а не позивач. Отже, внаслідок залиття спірного приміщення, матеріальну шкоду спричинено майну ОСОБА_1 , а не майну позивача.

Відповідно до ч. 1 ст. 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Проте доказів відшкодування позивачем збитків у сумі 75'792 грн на користь ОСОБА_1 суду не надано.

Відтак, під час розгляду даної справи позивачем не доведено наявність підстав для застосування такої відповідальності як стягнення з відповідача на користь позивача збитків, а саме, наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, що включає: протиправну поведінку (дію чи бездіяльність особи); шкідливий результат такої поведінки (збитки); причинний зв`язок між протиправною поведінкою та збитками; вину правопорушника.

Враховуючи викладене, суд відмовляє у задоволенні позовної вимоги про стягнення матеріальної шкоди в розмірі 75'792 грн.

Щодо вимоги про стягнення моральної шкоди в розмірі 50'000 грн, суд зазначає таке.

Відшкодування моральної шкоди передбачено статтею 23 ЦК України, відповідно до якої особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Приписами ч. 1, 2 статті 1167 ЦК України визначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

З аналізу наведеної норми зобов`язання відшкодувати моральну шкоду виникає лише за умови, що ця шкода є безпосереднім наслідком певної протиправної дії (бездіяльності) чи неправомірного рішення. Тобто заподіяна моральна шкода відшкодовується тій фізичній чи юридичній особі, права якої були безпосередньо порушені протиправними діями (бездіяльністю, рішеннями) інших осіб.

За загальним правилом, зобов`язання відшкодувати моральну шкоду виникає з вини відповідача. У справах про відшкодування моральної шкоди, позивач має довести, які саме дії спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір.

Під немайновою шкодою, заподіяною юридичній особі, слід розуміти втрати немайнового характеру, що настали у зв`язку з приниженням її ділової репутації, посяганням на фірмове найменування, товарний знак, виробничу марку, розголошенням комерційної таємниці, а також вчиненням дій, спрямованих на зниження престижу чи підрив довіри до її діяльності (стаття 22 ЦК України, стаття 225 ГК України).

Разом з тим, позивачем не надано жодних належних і допустимих доказів на підтвердження наявності такої шкоди, не подано доказів наявності причинного зв`язку між діями відповідача та шкодою, не надано обґрунтування розміру заявленої до стягнення суми.

Враховуючи викладене, суд відмовляє у задоволенні позовної вимоги про стягнення моральної шкоди в розмірі 50'000 грн.

Підсумовуючи викладене, суд зазначає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню в частині стягнення орендної плати в сумі 73'473 грн.

Вирішуючи питання розподілу судового збору, суд керується ст. 129 ГПК України та покладає витрати зі сплати судового збору на відповідача пропорційно розміру задоволених вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст. 4, 11, 12, 13, 53, 73, 74, 76, 77, 78, 79, 86, 91, 123, 129, 232, 233, 236, 237, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Державного підприємства "Харківський регіональний науково- виробничий центр стандартизації метрології та сертифікації" (вул. Мироносицька, 36, м. Харків, 61002, ідент. код 047259906) на користь Фізичної особи-підприємця Конопацького Дмитра Андрійовича ( АДРЕСА_1 , ідент. код НОМЕР_1 ) заборгованість з орендної плати в сумі 73'473 грн та судовий збір у сумі 1102,10 грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч.1,2 ст.241 ГПК України). Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Згідно з ст.257 ГПК України, апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Учасники справи:

Позивач: Фізична особа-підприємець Конопацький Дмитро Андрійович ( АДРЕСА_1 , ідент. код НОМЕР_1 );

Відповідач: Державне підприємство "Харківський регіональний науково- виробничий центр стандартизації метрології та сертифікації" (вул. Мироносицька, 36, м. Харків, 61002, ідент. код 047259906).

Повний текст рішення складено 19.04.2023.

Суддя І.В. Трофімов