ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" березня 2023 р. Справа№ 910/7149/22

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Іоннікової І.А.

суддів: Шаптали Є.Ю.

Разіної Т.І.

за участю секретаря судового засідання Кузьменко А.М.

представники:

від позивача: Дудник О.Є. (посвідчення адвоката № КВ6046 від 08.02.2018)

Мирошніченко І.В. (посвідчення адвоката № 1237 від 15.01.2020)

від відповідача: Лукомський П.В. (посвідчення адвоката № 3395/10 від 19.07.2007)

від третьої особи: не з`явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями "Белферт Україна"

на рішення Господарського суду міста Києва від 20.12.2022 (повний текст рішення складений 23.12.2022)

у справі № 910/7149/22 (суддя Картавцева Ю.В.)

за позовом Акціонерного товариства "Банк Кредит Дніпро"

до Товариства з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями "Белферт Україна"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Товариство з обмеженою відповідальністю "Бенефіт Юніон"

про внесення змін до договору,

ВСТАНОВИВ:

Акціонерне товариство "Банк Кредит Дніпро" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями "Белферт Україна" про внесення змін до договору.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем (заставодавцем, боржником) умов договору про задоволення вимог заставодержателя (договір про передачу рухомого майна у власність обтяжувача в рахунок виконання забезпеченого обтяженням зобов`язання) від 11.05.2022, укладеного в рахунок часткового забезпечення виконання зобов`язань відповідача за кредитним договором № 210721-МКЛВ від 21.07.2021, у частині передачі позивачу (заставодержателю, кредитору) предмета застави у кількості визначеній договором про задоволення вимог заставодержателя.

З огляду на викладене, позивач просив суд першої інстанції внести зміни до договору.

Короткий зміст оскаржуваного рішення суду першої інстанції

Рішенням Господарського суду міста Києва від 20.12.2022 позов задоволено повністю. Вирішено внести зміни до договору про задоволення вимог заставодержателя (договір про передачу рухомого майна у власність обтяжувача в рахунок виконання забезпеченого обтяженням зобов`язання) від 11.05.2022, укладеного між Акціонерним товариством "Банк Кредит Дніпро" та Товариством з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями "Белферт Україна", на умовах визначених додатковою угодою № 1 зі змістом, наведеним у резолютивній частині судового рішення. Вирішено стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями "Белферт Україна" на користь Акціонерного товариства "Банк Кредит Дніпро" судовий збір у розмірі 2481,00 грн.

Рішення господарського суду першої інстанції мотивовано тим, що:

- у п. 12 договору про задоволення вимог заставодержателя, сторони погодили необхідність укладення додаткової угоди до договору, щодо визначення остаточної кількості, номенклатури, вартості товарів в обороті та суми зменшення заборгованості за кредитним договором № 210721-МКЛВ від 21.07.2021 шляхом укладення відповідної додаткової угоди, відтак спір щодо зміни договору підлягає вирішенню судом;

- первинні бухгалтерські документи, складені на виконання договору про задоволення вимог заставодержателя від 11.05.2022, не відповідають критеріям реальності господарської операції, містять дефекти, а факт отримання товару у кількості, номенклатурі та вартості зазначених у первинних бухгалтерських документах не визнається стороною договору;

- у матеріалах справи відсутні докази, які б переконливо свідчили про реальний рух товару від Товариства з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями "Белферт Україна" до Акціонерного товариства "Банк Кредит Дніпро" у кількості, номенклатурі та вартості зазначених у первинних бухгалтерських документах.

Не погодившись з прийнятим рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями "Белферт Україна" звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати повністю рішення Господарського суду міста Києва від 20.12.2022 у справі № 910/7149/22 і ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Короткий зміст апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Узагальнені доводи апеляційної скарги відповідача зводяться до того, що судом першої інстанції помилково не взято до уваги те, що:

- первинні бухгалтерські документи, складені на виконання договору про задоволення вимог заставодержателя від 11.05.2022, містять неістотні недоліки, що у розумінні положень ч. 2 ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" не є підставою для невизнання господарської операції;

- позивач на підставі первинних бухгалтерських документів прийняв товари на баланс, що на переконання відповідача, свідчить про реальність господарської операції.

Крім того, за доводами відповідача, фактична передача товарів від зберігача до заставодержателя не має значення для визначення моменту передачі товару від заставодавця до заставодержателя. Відтак, позивач в порядку ч. 2 ст. 334 Цивільного кодексу України набув права власності на товар 11.05.2022, а наслідки факту недостачі товару на складі зберігача, який був виявлений після складення первинних бухгалтерських документів, не можуть бути пов`язані з відповідачем.

Також, відповідач звертає увагу на відсутність істотних порушень умов договору про задоволення вимог заставодержателя від 11.05.2022, як на відсутність підстав для зміни умов договору у судовому порядку.

Короткий зміст відзиву позивача на апеляційну скаргу та узагальнення його доводів

Заперечуючи проти доводів викладених у апеляційній скарзі, позивач просить суд апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 20.12.2022 у справі № 910/7149/22 залишити без змін.

Зокрема, позивач акцентує увагу на тому, що процедура звернення стягнення на предмет обтяження пов`язана з передачею рухомого майна у володіння, так як акт приймання-передачі товарів в обороті від 11.05.2022 та видаткова накладна №2220 від 11.05.2022 не відповідають критеріям реальності господарської операції, то фактичної передачі майна у момент оформлення первинних бухгалтерських документів не відбулось, а отже і звернення стягнення на це майно здійснено не було.

При цьому, позивач наголошує на тому, що сторони погодили необхідність зміни договору в частині визначення остаточної кількості, номенклатури, вартості товарів в обороті та суми зменшення заборгованості за кредитним договором № 210721-МКЛВ від 21.07.2021 шляхом укладення відповідної додаткової угоди.

Короткий зміст письмової відповіді відповідача на відзив позивача та узагальнення її доводів

У письмовій відповіді на відзив позивача, відповідач наголошує на відсутності підстав внесення змін до договору про задоволення вимог, оскільки на думку відповідача, позивачем не доведено істотність порушення відповідачем умов цього договору.

Короткий зміст письмових пояснень третьої особи на апеляційну скаргу

Третя особа вважає рішення Господарського суду міста Києва від 20.12.2022 у справі № 910/7149/22 законним і обґрунтованим, а апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню.

Також, третя особа зазначає про те, що оскаржуване судове рішення на її права та обов`язки не впливає, тому просить суд розглядати справу без участі представника третьої особи.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18.01.2023, апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями "Белферт Україна" на рішення Господарського суду міста Києва від 20.12.2022 у справі № 910/7149/22 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя - Іоннікова І.А., судді: Шаптала Є.Ю., Разіна Т.І.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 23.01.2023 витребувано з Господарського суду міста Києва матеріали справи № 910/7149/22.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 07.02.2023 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями "Белферт Україна" на рішення Господарського суду міста Києва від 20.12.2022 у справі № 910/7149/21; розгляд апеляційної скарги призначити 22.03.2023.

20.03.2023 від відповідача до суду апеляційної інстанції надійшло клопотання про зупинення провадження у справі до набранням законної сили рішенням суду у справі № 910/2579/23.

В судове засідання, яке відбулося 22.03.2023, з`явилися представники позивача та відповідача, які підтримали свої правові позиції щодо апеляційної скарги.

Представник третьої особи у судове засідання не з`явився, до суду надав письмові пояснення, в яких просив розглядати справи за його відсутності.

Враховуючи викладене, судова колегія визнала можливим здійснювати розгляд апеляційної скарги у даній справі за відсутності представника третьої особи, оскільки його явка в судове засідання судом апеляційної інстанції не визнавалася обов`язкою.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, Північний апеляційний господарський суд встановив наступне.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

21.07.2021 між Акціонерним товариством "Банк Кредит Дніпро" (банк, позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями "Белферт Україна" (позичальник, відповідач) укладено кредитний договір № 210721-МКЛВ (далі - кредитний договір), пунктом 1.1 якого визначено, що на умовах, викладених у договорі, банк зобов`язується надати позичальнику кредит у вигляді кредитної лінії (грошові кошти на умовах, зазначених в договорі) одним або кількома траншами, але в будь-якому випадку в межах встановленого ліміту кредитної лінії в загальній сумі кредиту у базовій валюті 3 200 000,00 євро, що дорівнює еквіваленту 102 510 080,00 грн за курсом НБУ на день укладання договору, та в межах встановленого строку кредиту (до кінцевої дати погашення, визначеної п. 2.5.2 договору), а позичальник зобов`язується прийняти, належним чином використовувати і повернути банку кредит та сплатити плату (проценти та комісії за договором) за кредит у порядку та на умовах цього договору.

Відповідно до п. 2.5.2 кредитного договору позичальник зобов`язаний повернути кредит в терміни, встановлені в заяві на видачу траншу, не пізніше 60 календарних днів, з дати отримання відповідного траншу, але в будь-якому випадку не пізніше кінцевої дати погашення - 13.06.2022 включно, якщо тільки не застосовується інший термін повернення кредиту, встановлений на підставі додаткової угоди сторін або до іншого терміну відповідно до умов договору.

На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, між Товариством з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями "Белферт Україа" і Акціонерним товариством "Банк Кредит Дніпро" було укладено договір застави № 210721-ЗТО від 21.07.2021 (далі - договір застави), пунктом 1.1 якого встановлено, що заставою за цим договором забезпечуються кожна та всі з вимог заставодержателя до позичальника, за виконання усіх основних зобов`язань позичальника за кредитним договором, який укладено між заставодержателем та позичальником, та додатковими договорами до нього, які укладені та/або можуть бути укладені в майбутньому.

Предметом застави є: поліетилен високого тиску, дизельне пальне ДТ-Л-К5 сорт С, волокно поліакрилонітрильне, нитки поліамідні, нитки поліефірні, поліолефінова плівка, поліпропіленова плівка, поліетилен високого тиску, поліетиленова плівка, полотна трикотажні поліефірні, полотна неткані поліефірні, Спанбел, акваспан, скло продукція (товари в обороті), які описані та ідентифіковані відповідно до п. 1.3 цього договору та додатку № 1 і належить заставодавцю на підставі права власності.

Як вбачається з п. 1.3 договору застави, предмет застави знаходиться, за адресою: Васильківський р-н, с. Багрин, вул. Київська, 2г, на підставі договору зберігання № 01/10//19-З від 01.10.2019, строк договору до 31.12.2021.

Згідно з п. 1.4 договору застави, предмет застави залишається у володінні та користуванні заставодавця з урахуванням обмежень, встановлених договором та чинним законодавством.

У випадку часткової або повної реалізації/переробки предмета застави, товари в обороті/переробці, що були реалізовані/перероблені, замінюються на товари такого ж виду (роду), якості, кількості та такої ж або більшої вартості або на інших товарів за згодою сторін без укладання додаткових угод до даного договору (п. 1.8 договору застави).

Пунктом 4.3 договору застави визначено, що звернення стягнення на предмет застави здійснюється за вибором заставодержателя на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса в порядку, встановленому законодавством у випадку нотаріального посвідчення цього договору, або в позасудовому порядку будь-яким із способів, зокрема, шляхом передачі предмета застави у власність заставодержателя в рахунок виконання зобов`язань за кредитним договором.

Сторони погоджуються, що після звернення стягнення на предмет застави, забезпечені вимоги вважаються задоволеними і погашеними лише у розмірі сум у відповідній валюті, фактично і остаточно отриманих заставодержателем в результаті такого звернення стягнення та/або вартості предмета застави, одержаного заставодержателем у власність (п. 4.6 договору застави).

Судом першої інстанції встановлено, що позивач звернувся до відповідача з вимогою про дострокове погашення кредиту № б/н від 25.02.2022, у якій посилаючись на п. 6.14 кредитного договору повідомив відповідача про необхідність у строк до 28.02.2022 повернути кредит, сплатити проценти за його використання, виконати інші зобов`язання за кредитним договором у повному обсязі. Таким чином, відповідач має сплатити позивачу 102 999 775,95 грн, з яких: за кредитом - 102 706 000,00 грн, за поточними процентами - 293 775,95 грн.

20.04.2022 позивач надіслав відповідачу повідомлення про порушення забезпеченого обтяженням зобов`язання № 21-2037 від 20.04.2022, у якому вимагав протягом 30-ти днів з моменту отримання цього повідомлення повністю погасити заборгованість за кредитним договором у розмірі 103 621 912,41 грн, або передати предмет застави, який є забезпеченням згідно з п. 1.3 договору застави, у володіння банку протягом 30 днів з моменту реєстрації в Державному реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження.

У відповідь на повідомлення про порушення забезпеченого обтяженням зобов`язання № 21-2037 від 20.04.2022 відповідач листом № 885/2 від 02.05.2022 повідомив позивача про готовність частково задовольнити вимоги за кредитним договором шляхом звернення позивачем стягнення на частину товарів в обороті, які зберігаються за адресою: Київська обл., Васильківський р-н, с. Багрин, вул. Київська, 2г, на підставі договору зберігання № 01/09/21-З від 01.09.2021.

11.05.2022 між позивачем та відповідачем було укладено договір про задоволення вимог заставодержателя (договір про передачу рухомого майна у власність обтяжувача в рахунок виконання забезпеченого обтяженням зобов`язання), відповідно до п. 1 якого заставодавець передає рухоме майно у власність обтяжувача в рахунок виконання забезпеченого обтяженням зобов`язання, а обтяжувач приймає від заставодавця і набуває право власності на товари в обороті, а саме: поліетилен високого тиску ПЕВТ марка 10303-003 в/г; поліетилен високого тиску ПЕВТ марка 107-61К в/г; поліетилен високого тиску ПЕВТ марка 12203-250 в/г; поліетилен високого тиску ПЕВТ марка 15803-020 в/г; поліетилен високого тиску ПЕВТ марка 17703-010 в/г.

Пунктом 4 договору про задоволення вимог заставодержателя (договір про передачу рухомого майна у власність обтяжувача в рахунок виконання забезпеченого обтяженням зобов`язання) від 11.05.2022 визначено, що згідно з даними, що містяться у звіті про незалежну оцінку ринкової вартості від 04.05.2022 року, виконаної ТОВ "Авіста-А", ринкова вартість вищезазначених товарів в обороті становить 58 926 480,40 грн.

Звертаючись до суду першої інстанції з позовом у даній справі, позивач зазначив про неналежне виконання відповідачем умов договору про задоволення вимог заставодержателя (договір про передачу рухомого майна у власність обтяжувача в рахунок виконання забезпеченого обтяженням зобов`язання) від 11.05.2022, укладеного в рахунок часткового забезпечення виконання зобов`язань відповідача за кредитним договором № 210721-МКЛВ від 21.07.2021, у частині передачі позивачу (заставодержателю, кредитору) предмета застави у кількості визначеній договором про задоволення вимог заставодержателя.

З огляду на викладене, позивач просив місцевий господарський суд внести зміни до договору про задоволення вимог заставодержателя (договір про передачу рухомого майна у власність обтяжувача в рахунок виконання забезпеченого обтяженням зобов`язання) від 11.05.2022, укладеного між позивачем та відповідачем на умовах визначених додатковою угодою № 1.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 20.12.2022 позов задоволено повністю. Вирішено внести зміни до договору про задоволення вимог заставодержателя (договір про передачу рухомого майна у власність обтяжувача в рахунок виконання забезпеченого обтяженням зобов`язання) від 11.05.2022, укладеного між Акціонерним товариством "Банк Кредит Дніпро" та Товариством з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями "Белферт Україна", на умовах визначених додатковою угодою № 1 зі змістом, наведеним у резолютивній частині судового рішення. Вирішено стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями "Белферт Україна" на користь Акціонерного товариства "Банк Кредит Дніпро" судовий збір у розмірі 2481,00 грн.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

В силу вимог ч.ч. 1, 2, 5 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, вивчивши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга відповідача підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду підлягає скасуванню з наступних підстав.

Частиною 1 статті 546 Цивільного кодексу України передбачено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності.

Відповідно до положень ст. 572 Цивільного кодексу України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, а також в інших випадках, встановлених законом, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Згідно з частиною 1 статті 576 Цивільного кодексу України предметом застави може бути будь-яке майно (зокрема річ, цінні папери, майнові права), що може бути відчужене заставодавцем і на яке може бути звернене стягнення.

Статтею 40 Закону України "Про заставу" встановлено, що предметом застави товарів в обороті або у переробці можуть бути сировина, напівфабрикати, комплектуючі вироби, готова продукція тощо. При заставі товарів в обороті або у переробці реалізовані заставодавцем товари перестають бути предметом застави з моменту їх вручення набувачу або транспортній організації для відправлення набувачу або передачі на пошту для пересилки набувачу, а набуті заставодавцем товари, передбачені в договорі застави, стають предметом застави з моменту виникнення на них права власності.

Відповідно до ст. 43 Закону України "Про заставу", у разі відчуження заставлених товарів заставодавець зобов`язаний замінити їх іншими товарами такої ж або більшої вартості. Зменшення вартості замінених товарів допускається тільки у випадках, коли це здійснено за домовленістю сторін щодо погашення частки початкової заборгованості.

Частиною 1 статті 24 Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень" визначено, що звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса в порядку, встановленому законом, або в позасудовому порядку згідно із цим Законом.

Приписами ст. 26 Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень" встановлено позасудові способи звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що укладення договору про задоволення вимог заставодержателя (договору про передачу рухомого майна у власність обтяжувача в рахунок виконання забезпеченого обтяженням зобов`язання) між позивачем та відповідачем від 11.05.2022 є реалізацією позасудового способу звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження.

Статтею 2 Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень" визначено, що зверненням стягнення на предмет обтяження є вжиття обтяжувачем передбачених законом заходів щодо предмета обтяження для задоволення своїх прав чи вимог, які випливають із змісту обтяження.

Частиною 1 статті 29 Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень" встановлено, що обтяжувач має право після одержання предмета обтяження у володіння задовольнити свою вимогу за забезпеченим обтяженням зобов`язанням шляхом набуття права власності на предмет забезпечувального обтяження, якщо інше не встановлено законом або договором.

Частиною 1 статті 317 Цивільного кодексу України закріплено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

За загальним правилом право володіння - це забезпечена законом можливість мати у себе певну річ, утримувати її у своєму господарському підпорядкуванні (фактично тримати річ).

Відповідно до ч. 1 ст. 334 Цивільного кодексу України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ч. 2 ст. 334 Цивільного кодексу України переданням майна вважається вручення його набувачеві або перевізникові, організації зв`язку тощо для відправлення, пересилання набувачеві майна, відчуженого без зобов`язання доставки. До передання майна прирівнюється вручення коносамента або іншого товарно-розпорядчого документа на майно.

Частиною 2 статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" (у редакції чинній на момент оформлення акту приймання-передачі товарів в обороті від 11.05.2022 та видаткової накладної № 2220 від 11.05.2022) передбачено, що первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити, якщо інше не передбачено окремими законодавчими актами України: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Неістотні недоліки в документах, що містять відомості про господарську операцію, не є підставою для невизнання господарської операції, за умови, що такі недоліки не перешкоджають можливості ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, та містять відомості про дату складання документа, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції тощо.

Відповідно до визначень наведених у ст. 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" (у редакції чинній на момент оформлення акту приймання-передачі товарів в обороті від 11.05.2022 та видаткової накладної № 2220 від 11.05.2022): господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства; первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію.

Згідно з нормами Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 № 88 (у редакції чинній на момент оформлення Акту приймання-передачі товарів в обороті від 11.05.2022 та видаткової накладної №2220 від 11.05.2022):

- господарські операції - це факти підприємницької та іншої діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов`язань і фінансових результатів. (абзац другий пункту 2.1);

- первинні документи - це документи, створені у письмовій або електронній формі, які містять відомості про господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення (абзац перший пункту 2.1);

- первинні документи повинні мати такі обов`язкові реквізити: найменування підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), дата складання, зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції (у натуральному та/або вартісному виразі), посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції (абзац перший пункту 2.4);

- первинні документи підлягають обов`язковій перевірці (в межах компетенції) працівниками, які ведуть бухгалтерський облік, за формою і змістом, тобто перевіряється наявність у документі обов`язкових реквізитів та відповідність господарської операції чинному законодавству у сфері бухгалтерського обліку, логічна ув`язка окремих показників (пункт 2.15).

Отже, фактом підтвердження здійснення господарської операції є саме первинні документи бухгалтерського обліку, до яких належать усі документи в їх сукупності, складені щодо господарської операції, що відповідають вимогам закону, зокрема ст. 9 Закону України "Про бухгалтерській облік та фінансову звітність в Україні" та п. 2.4. Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, та відображають реальні господарські операції.

Дослідивши наявні в матеріалах справи акт приймання-передачі товарів в обороті від 11.05.2022 та видаткову накладну № 2220 від 11.05.2022, суд апеляційної інстанції вважає обґрунтованими доводи скаржника про те, що вказані первинні бухгалтерські документи містять неістотні недоліки, що у розумінні положень ч. 2 ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" не є підставою для невизнання господарської операції.

В той же час суд апеляційної інстанції відхиляє твердження скаржника про те, що акт приймання-передачі товарів в обороті від 11.05.2022 та видаткова накладна № 2220 від 11.05.2022 у розрізі ст. 334 Цивільного кодексу України є доказами, які свідчать про фактичну передачу товару, виходячи з наступного.

Визначальною ознакою господарської операції є те, що внаслідок її здійснення має відбутися реальний рух активів, отже, судам у розгляді справи належить досліджувати, окрім обставин оформлення первинних документів, наявність або відсутність реального руху такого товару (як-то: обставини здійснення перевезення товару, поставленого за спірною видатковою накладною, обставини зберігання та використання цього товару у господарській діяльності покупця).

Аналогічні висновки Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду викладені у постановах від 04.11.2019 у справі № 905/49/15, від 29.11.2019 у справі № 914/2267/18, від 29.01.2020 у справі № 916/922/19, від 25.06.2020 у справі № 924/233/18, від 10.12.2020 у справі № 910/14900/19.

Отже,будь-які документи (у тому числі договори, акти виконаних робіт, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції.

Оцінюючи акт приймання-передачі товарів в обороті від 11.05.2022 та видаткову накладну № 2220 від 11.05.2022 з огляду на критерії фактичного здійснення господарської операції на підтвердження якої вони складені, суд першої інстанції дійшов висновку, з яким погоджується суд апеляційної інстанції, щодо наявності обґрунтованих сумнівів у фактичному здійсненні господарської операції за такими первинними документами, а саме:

1) Відсутність можливості здійснення господарської операції, зазначеної в первинних бухгалтерських документах, з урахуванням місця знаходження майна та обсягу матеріальних ресурсів.

З огляду на пункти 3, 9 договору про задоволення вимог заставодержателя від 11.05.2022, місцезнаходженням товарів в обороті та місцем фактичної передачі товарів є: Київська обл., Васильківський р-н, с. Багрин, вул. Київська, 2-Г, що у розумінні ч. 1 ст. 532 Цивільного кодексу України є місцем виконання зобов`язання встановленим у договорі. В той же час місцем складання Акту приймання-передачі товарів в обороті від 11.05.2022 та видаткової накладної № 2220 від 11.05.2022 є місто Київ, що не відповідає місцю виконання зобов`язання.

2) Відсутність можливості виконання обов`язку з фактичної передачі товарів особою, що зазначена у первинних бухгалтерських документах.

Як встановлено місцевим господарським судом та не заперечується учасниками справи, станом на 11.05.2022, в момент оформлення акту приймання-передачі товарів в обороті та видаткової накладної № 2220, товар перебував не у володінні відповідача, а на зберіганні (фактично знаходився) у третьої особи.

Таким чином, господарський суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що первинні бухгалтерські документи не відповідають критеріям реальності господарської операції в силу принципу Nemo plus iures transferre potest quam ipse habet ("Ніхто не може передати більше прав, ніж має сам"), оскільки 11.05.2022, в момент оформлення акту приймання-передачі товарів в обороті та видаткової накладної № 2220 відповідач був позбавлений можливості передати позивачу товар, у зв`язку з його фактичним перебуванням на зберіганні у третьої особи.

Відповідно до правових висновків Верховного Суду, викладених у постановах Касаційного господарського суду від 04.11.2019 у справі №905/49/15; від 29.11.2019 у справі №914/2267/18; від 29.01.2020 у справі №916/922/19, у разі дефектів первинних документів та невизнання стороною факту постачання спірного товару, сторони не позбавлені можливості доводити постачання товару іншими доказами, які будуть переконливо свідчити про фактичні обставини здійснення постачання товару.

При цьому, згідно з ч. 1 ст. 936 Цивільного кодексу України за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов`язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

Частиною 1 статті 627 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до п. 2.14. договору зберігання № 01/09/21-3 від 01.09.2021 на підтвердження приймання майна у зберігача, поклажодавець за умови відсутності у поклажодавця або уповноваженої ним особи зауважень до майна, підписує акт приймання-передачі (повернення) майна.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого господарського про те, що з огляду на наявність у первинних бухгалтерських документах неістотних недоліків в сукупності з обставинами, які викликають обґрунтовані сумніви у фактичному здійсненні господарської операції за умови невизнання позивачем факту постачання спірного товару у кількості, номенклатурі і вартості визначеній у акті приймання-передачі товарів в обороті та видатковій накладній № 2220, відповідач не позбавлений можливості доводити фактичну передачу товару іншими доказами, які б переконливо свідчили про фактичні обставини здійснення передачі товару.

З урахуванням положень п. 2.14 договору зберігання № 01/09/21-3 від 01.09.2021, доказом, який би переконливо свідчив про обставини здійснення фактичної передачі товару із зберігання до позивача є акт приймання-передачі (повернення) майна підписаний між відповідачем, як зберігачем та позивачем, як особою що уповноважена поклажодавцем на отримання товару, проте матеріали справи не містять такого акту.

Судова колегія відхиляє доводи відповідача про те, що про реальність господарської операції свідчить прийняття позивачем товарів на баланс з огляду на наступне.

Згідно з положеннями ст. 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" фінансова звітність - звітність, що містить інформацію про фінансовий стан та результати діяльності підприємства.

Відповідно до п. 3 розділу І Національного положення (стандарту) бухгалтерського обліку 1 "Загальні вимоги до фінансової звітності", затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 07.02.2013, № 73 (далі - Положення) баланс (звіт про фінансовий стан) - звіт про фінансовий стан підприємства, який відображає на певну дату його активи, зобов`язання і власний капітал.

Пунктом 1 розділу ІІ Положення передбачено, що фінансова звітність складається з: балансу (звіту про фінансовий стан) (далі - баланс), звіту про фінансові результати (звіту про сукупний дохід) (далі - звіт про фінансові результати), звіту про рух грошових коштів, звіту про власний капітал і приміток до фінансової звітності. Баланс підприємства складається на кінець останнього дня звітного період.

Згідно з п. 7 цього розділу Положення у балансі відображаються активи, зобов`язання та власний капітал підприємства.

При цьому, самі лише документи фінансової звітності не є самостійними доказами підтвердження вчинених господарських операцій, оскільки ці докази не пов`язані з фізичним переміщенням товару, не можуть свідчити про рух товару та виконання обов`язку з фактичної передачі товару, визначеного у ст. 334 Цивільного кодексу України, а є лише формою бухгалтерського обліку, який сам по собі не свідчить про вчинення господарської операції та про її реальність. У справі відсутні у необхідному обсязі докази переходу права власності на весь обсяг товарів в обороті до Позивача, а дані бухгалтерського обліку не можуть підміняти їх.

Судом апеляційної інстанції відхиляється аргумент скаржника щодо відсутні підстав для зміни умов договору про задоволення вимог заставодержателя від 11.05.2022 у судовому порядку, з огляду на відсутність істотного порушення його умов, з огляду на наступне.

У господарському процесуальному законодавстві діє принцип "jura novit curia" ("суд знає закони"), який полягає в тому, що: 1) суд знає право; 2) суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; 3) суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору (da mihi factum, dabo tibi jus). Активна роль суду в господарському процесі проявляється, зокрема, у самостійній кваліфікації судом правової природи відносин між позивачем та відповідачем, виборі і застосуванні до спірних правовідносин відповідних норм права, повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При вирішенні спору суд у межах своїх процесуальних повноважень та в межах позовних вимог, встановлює зміст (правову природу, права та обов`язки) правовідносин сторін, які випливають з встановлених обставин та визначає правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин. Законодавець вказує саме на "норму права", що є значно конкретизованим, аніж закон. Більш того, виходячи з положень Господарського процесуального кодексу України така функціональність суду носить імперативний характер. Підсумок такої процесуальної діяльності суду знаходить своє відображення в судовому рішенні, зокрема в його мотивувальній і резолютивній частинах.

Таким чином, обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору, покладено саме на суд, що є складовою класичного принципу jura novit curia. При цьому, незгода суду з наведеним у позовній заяві правовим обґрунтуванням щодо спірних правовідносин не є підставою для відмови в позові, оскільки згідно з принципом jura novit curia неправильна юридична кваліфікація позивачем і відповідачами спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм (аналогічний висновок щодо обов`язку суду з надання правової кваліфікації відносин сторін викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.06.2021 у справі N 662/397/15-ц).

Верховний Суд звертав увагу на те, що згідно з принципом jura novit curia ("суд знає закони") неправильна юридична кваліфікація позивачем і відповідачами спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм (висновок наведений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.06.2019 у справі N 487/10128/14-ц).

У зв`язку з цим господарський суд, з`ясувавши у розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу в обґрунтування своїх вимог або заперечень послалися не на ті норми, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує у прийнятті рішення саме такі норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини (висновок наведений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2019 у справі N 924/1473/15).

Саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту (аналогічну правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.12.2019 р. у справі N 917/1739/17, постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 20.01.2020 р. у справі N 916/556/19, від 22.10.2020 р. у справі N 910/18279/19, постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 15.07.2021 р. у справі № 927/531/18).

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 3 Цивільного кодексу України однією із загальних засад цивільного законодавства є свобода договору.

Статтею 11 Цивільного кодексу України визначено, що однією з підстав виникнення зобов`язань, є зокрема договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з ч. 1 ст. 627 Цивільного кодексу України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною 1 статті 628 Цивільного кодексу України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

З системного аналізу вищенаведених норм законодавства, розкриваючи зміст засади свободи договору можливо дійти висновку, що свобода договору полягає у праві сторін вільно вирішувати питання при укладенні договору, виборі контрагентів і погодженні умов договору.

Разом з тим закріплюючи принцип свободи договору, положення Цивільного кодексу України передбачають, що свобода договору не є необмеженою, оскільки відповідно до положень абз. 2 ч. 3 ст. 6 Цивільного кодексу України та ст. 627 Цивільного кодексу України при укладенні договору, виборі контрагентів, визначенні умов договору сторони не можуть діяти всупереч положенням цього Кодексу та інших актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 173 Господарського кодексу України встановлено, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених ГК України, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (стаття 174 Господарського кодексу України).

Відповідно до частини 1 статті 179 Господарського кодексу України, майново-господарські зобов`язання, які виникають між суб`єктами господарювання або між суб`єктами господарювання і господарюючими суб`єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов`язаннями.

Положеннями ст. 638 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Частиною 1 статті 640 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції.

Порядок судового врегулювання розбіжностей у господарських договорах регулюється приписами ст. 187 Господарського кодексу України та ст. 649 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч. 2 ст. 649 Цивільного кодексу України розбіжності, що виникли між сторонами при укладенні договору не на підставі правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, можуть бути вирішені судом у випадках, встановлених за домовленістю сторін або законом.

Згідно з ч. 1 ст. 187 Господарського кодексу України спори, що виникають при укладанні господарських договорів за державним замовленням, або договорів, укладення яких є обов`язковим на підставі закону та в інших випадках, встановлених законом, розглядаються судом. Інші переддоговірні спори можуть бути предметом розгляду суду у разі якщо це передбачено угодою сторін або якщо сторони зобов`язані укласти певний господарський договір на підставі укладеного між ними попереднього договору.

З аналізу вищевикладеного вбачається, що переддоговірним є спір, який виникає у разі, якщо сторона ухиляється або відмовляється від укладення договору в цілому або не погоджує окремі його умови.

Таким чином: передати переддоговірний спір на вирішення суду можливо лише тоді, коли хоча б одна із сторін є зобов`язаною його укласти з огляду на домовленості досягнуті між сторонами.

Згідно частини 1 статті 637 Цивільного кодексу України тлумачення умов договору здійснюється відповідно до ст. 213 цього Кодексу.

Відповідно до положень ч.ч. 3, 4 ст. 213 Цивільного кодексу України при тлумаченні змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів.

Якщо буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів не дає змоги з`ясувати зміст окремих частин правочину, їхній зміст встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін.

Якщо за правилами, встановленими частиною третьою цієї статті, немає можливості визначити справжню волю особи, яка вчинила правочин, до уваги беруться мета правочину, зміст попередніх переговорів, усталена практика відносин між сторонами, звичаї ділового обороту, подальша поведінка сторін, текст типового договору та інші обставини, що мають істотне значення.

З аналізу положень ч.ч. 3, 4 ст. 213 Цивільного кодексу України випливає, що загальні способи, що застосовуються при тлумаченні, втілюються в трьох рівнях тлумачення.

Перший рівень тлумачення здійснюється за допомогою однакових для всього змісту правочину значень слів і понять, а також загальноприйнятих у відповідній сфері відносин значення термінів.

Другим рівнем тлумачення (у разі, якщо за першого підходу не вдалося витлумачити зміст правочину) є порівняння різних частин правочину як між собою, так і зі змістом правочину в цілому, а також з намірами сторін, які вони виражали при вчиненні правочину, а також з чого вони виходили при його виконанні.

Третім рівнем тлумачення (при безрезультативності перших двох) є врахування: мети правочину; змісту попередніх переговорів; усталеної практики відносин між сторонами (якщо сторони перебували раніш в правовідносинах між собою); звичаїв ділового обороту; подальшої поведінки сторін; тексту типового договору; інших обставин, що мають істотне значення.

Відповідно до п. 11 договору про задоволення вимог заставодержателя від 11.05.2022 - приймання-передача товарів в обороті здійснюється частинами на підставі укладення між сторонами актів приймання-передачі товарів в обороті, в межах загальної кількості товарів в обороті, зазначеної в п. 1. даного договору.

Згідно з п. 12 договору про задоволення вимог заставодержателя від 11.05.2022 остаточна кількість, номенклатура, вартість товарів в обороті та сума зменшення заборгованості за кредитним договором № 210721-МКЛВ від 21.07.2021 підлягає визначенню шляхом укладення відповідної додаткової угоди до даного договору.

З аналізу змісту вищенаведених п.п. 11, 12 договору про задоволення вимог заставодержателя вбачається, що сторони договору, досягли згоди щодо необхідності укладення додаткової угоди до договору для визначення остаточної кількості, номенклатури, вартість товарів в обороті та суми зменшення заборгованості за кредитним договором № 210721-МКЛВ від 21.07.2021, відтак спір підлягає судовому розгляду в порядку статті 187 Господарського кодексу України та ст. 649 Цивільного кодексу України (випадок, встановлений за домовленістю сторін у п.п. 11, 12 договору про задоволення вимог заставодержателя).

З огляду на вказані вище обставини, які обґрунтовані матеріалами справи, колегія суддів вважає, що рішення Господарського суду міста Києва від 20.12.2022 у справі №910/7149/22 про задоволення позовних вимог прийнято з повним та всебічним дослідженням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями "Белферт Україна" задоволенню не підлягає.

Інших належних доказів на підтвердження своїх доводів та заперечень викладених в поданій апеляційній скарзі скаржником не було надано суду апеляційної інстанції.

В свою чергу, наведені позивачем у відзиві на апеляційну скаргу доводи є документально обґрунтованими та такими, що належним чином досліджені судом першої інстанції при розгляді даної справи.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у рішенні суду, питання вичерпності висновків господарського суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції ураховує, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. У справі "Трофимчук проти України" Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визначено тільки у контексті конкретних обставин справи.

Відповідно до ст. 276 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Висновки за результатами апеляційної скарги

За викладених обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно встановив суттєві для справи обставини, дослідив та правильно оцінив надані сторонами докази, вірно кваліфікував спірні правовідносини та правильно застосував до них належні норми матеріального і процесуального права, а тому рішення місцевого господарського суду є законним та обґрунтованим.

Таким чином, судова колегія вважає, що підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування або зміни оскарженого у даній справі судового рішення не вбачається.

Судові витрати

У зв`язку з відмовою в задоволенні апеляційної скарги, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за її подання і розгляд покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 275, 276, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями "Белферт Україна" залишити без задоволення, рішення Господарського суду міста Києва від 20.12.2022 у справі № 910/7149/22 - без змін.

Матеріали справи № 910/7149/22 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 287 - 289 ГПК України.

Повний текст постанови складено 19.04.2023.

Головуючий суддя І.А. Іоннікова

Судді Є.Ю. Шаптала

Т.І. Разіна