ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.04.2023м. ДніпроСправа № 904/1155/23

Господарський суд Дніпропетровської області у складі судді Фещенко Ю.В.,

за участю секретаря судового засідання Стойчан В.В.

та представників:

від позивача: Луценко Н.В.

від відповідача: Воронко В.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження справу

за позовом Комунального підприємства "Транспортна інфраструктура міста" Дніпровської міської ради (м. Дніпро)

до Фізичної особи - підприємця Вагана Дмитра Володимировича (м. Дніпро)

про стягнення заборгованості за договором "Про організацію та експлуатацію майданчика для паркування" № 2467 ОП від 22.07.2021 у загальному розмірі 6 009 грн. 30 коп.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Комунальне підприємство "Транспортна інфраструктура міста" Дніпровської міської ради (далі - позивач) звернулося до Господарського суду Дніпропетровської області з позовною заявою, в якій просить суд стягнути з Фізичної особи - підприємця Вагана Дмитра Володимировича (далі - відповідач) заборгованість за договором "Про організацію та експлуатацію майданчика для паркування" № 2467 ОП від 22.07.2021 у загальному розмірі 6 009 грн. 30 коп.

Ціна позову складається з наступних сум:

- 3 382 грн. 98 коп. - основний борг;

- 843 грн. 43 коп. - пеня;

- 78 грн. 94 коп. - штраф (згідно з пунктом 7.1. договору);

- 789 грн. 36 коп. - штраф (згідно з пунктом 7.2. договору);

- 811 грн. 71 коп. - інфляційні втрати;

- 102 грн. 88 коп. - 3% річних.

Позовні вимоги обґрунтовані порушенням відповідачем зобов`язань за договором "Про організацію та експлуатацію майданчика для паркування" № 2467 ОП від 22.07.2021 в частині повного та своєчасного внесення плати за наданий у користування майданчик для паркування у період з 01.02.2022 по 31.03.2023, внаслідок чого у відповідача перед позивачем утворилась заборгованість в сумі 3 382 грн. 98 коп. За прострочення виконання зобов`язання позивач нарахував та просить суд стягнути з відповідача пеню за загальний період прострочення з 02.09.2022 по 02.03.2023 в сумі 843 грн. 43 коп. Крім того, у зв`язку з прострочення виконання відповідачем грошового зобов`язання на підставі пункту 7.1. договору позивач нарахував та просить суд стягнути з відповідача штраф у розмірі 78 грн. 94 коп., а також, на підставі пункту 7.2. договору позивач розрахував та заявив до стягнення штраф у розмірі 10% від кожного простроченого місячного розміру плати в сумі 789 грн. 36 коп. На підставі статті 625 Цивільного кодексу України позивач нарахував та просить суд стягнути з відповідача інфляційні втрати за період з 26.02.2022 по 02.03.2023 (фактично за період з березня 2022 року по січень 2023 року) у сумі 3811 грн. 71 коп., а також 3% річних за загальний період прострочення з 26.02.2022 по 02.03.2023 у сумі 102 грн. 88 коп.

Також позивач просить суд стягнути з відповідача на свою користь судові витрати.

Ухвалою суду від 08.03.2023 позовну заяву було прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, її розгляд призначено за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін за наявними у справі матеріалами.

Від відповідача надійшли заперечення проти розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження (вх. суду № 11921/23 від 13.03.2023), в яких він просить суд здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження, посилаючись на таке:

- відповідач є Оператором по організації та експлуатації майданчика для паркування транспортних засобів, розташованого у м. Дніпро, за адресою: вулиця Комбрига Петрова, в районі будинку № 5 (договір № 467 ОП від 22.07.2021);

- дана справа має суттєве значення для відповідача, так як стягнення з відповідача коштів під час воєнного стану в Україні призведе до негативних наслідків для нього, крім того, позивач навмисно вводить суд в оману, замовчуючи у позовній заяві про те, що відповідач неодноразово письмово повідомляв позивача про настання форс-мажорної обставини, відповідно до умов договору № 467 ОП від 22.07.2021;

- умовами пункту 8.4. договору № 467 ОП від 22.07.2021 передбачено, що єдиним передбаченим у договорі критерієм, який повинен підтвердити те, що ФОП Ваган Д.В. постраждав від наслідків форс-мажорних обставин, є саме наявність акту Державного органу - якими є Закони України та Акт Торгово-промислової палати України від 24.02.2022. Будь-яких інших обов`язків доказувати те, що ФОП Ваган Д.В. постраждав від наслідків форс-мажорних обставин не передбачено умовами договору № 467 ОП від 22.07.2021;

- на підставі пункту 8.3. договору позивач у листах вих. №24/02/001 від 24.02.2022 (вх. № 9/21 від 02.03.2022), вих. № 24/05/001 від 24.05.2022 (вх. № 9/48 від 25.05.2022), вих. №25/05/002 від 25.05.2022 (вх. № 9/52 від 07.06.2022), вих. №25/06/002 від 25.06.2022 (вх. №9/55 від 27.06.2022), вих. № 24/07/002 від 24.07.2022 (вх. №9/61 від 25.07.2022) ФОП Ваган Д.В. неодноразово повідомляв про дію форс-мажорних обставин та неможливість виконувати покладені на оператора ФОП Ваган Д.В. обов`язків;

- наразі є необхідність переходу до розгляду справи в порядку загального позовного провадження, так як необхідно оглянути в суді оригінали поданих документів позивачем, оскільки є сумніви щодо їх відповідності оригіналу, так як вони не засвідчені належним чином;

- дотримуючись принципів рівності та змагальності сторін відповідач бажає особисто пояснити суду свою позицію щодо настання для нього наслідків форс-мажорних обставин, з наданням до суду копій листів, які направлялися позивачу, а також листів позивача про дію форс-мажорних обставин, про які позивач жодним чином не зазначив у своїй позовній заяві, дотримуючись принципів рівності та змагальності сторін;

- позивач стверджує, що повідомляв відповідача про наявну заборгованість та необхідність її погашення, але відповідач нібито не надав відповіді, але вказане не відповідає дійсності, так як відповідач систематично повідомляв позивача про настання форс-мажорних обставин.

Розглянувши заперечення відповідача проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження, оцінивши всі обставини справи в їх сукупності, суд вважав за необхідне відмовити у задоволенні заяви відповідача про розгляд справи за правилами загального позовного провадження, з огляду на таке.

Згідно з частинами 1, 2, 3 статті 247 Господарського процесуального кодексу України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи; у порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції господарського суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті; при вирішенні питання про розгляд справи в порядку спрощеного або загального позовного провадження суд враховує: 1) ціну позову; 2) значення справи для сторін; 3) обраний позивачем спосіб захисту; 4) категорію та складність справи; 5) обсяг та характер доказів у справі, в тому числі чи потрібно у справі призначити експертизу, викликати свідків тощо; 6) кількість сторін та інших учасників справи; 7) чи становить розгляд справи значний суспільний інтерес; 8) думку сторін щодо необхідності розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження.

Відповідачем жодним чином не обґрунтовано та не доведено складність даної справи, чи наявність інших обставин, що свідчать про доцільність розгляду даної справи в порядку загального позовного провадження.

Відповідно до пункту 2 частини 3 статті 12 Господарського процесуального кодексу України, загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні.

Відповідно до частини 5 статті 252 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Судом було враховано, що завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Крім того, відповідно до частини 2 статті 2 Господарського процесуального кодексу України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Враховуючи вищевикладене, приймаючи до уваги категорію та складність справи, обраний позивачем спосіб захисту, характер спірних правовідносин та предмет доказування, а також надані сторонами пояснення та докази, суд не вбачав підстав для розгляду справи в порядку загального позовного провадження.

В той же час, з метою надання можливості сторонам скористатися процесуальними правами, визначеними статтями 42 та 46 Господарського процесуального кодексу України, та з метою дотримання принципів господарського судочинства, а саме: рівності усіх учасників перед законом і судом та змагальності, суд вважав за доцільне здійснювати подальший розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження в судовому засіданні з викликом сторін.

Враховуючи вказане, ухвалою суду від 17.03.2023 було вирішено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з викликом учасників справи; судове засідання було призначено на 04.04.2023.

Від відповідача надійшов відзив на позовну заяву (вх. суду № 13212/23 від 20.03.2023), в якому він просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на таке:

- відповідач не отримував позовної заяви;

- позивач не виконав свій обов`язок, передбачений пунктом 9.1. договору, щодо досудового врегулювання спору;

- на підставі пункту 8.3. договору позивача у листах вих. №24/02/001 від 24.02.2022 (вх.№ 9/21 від 02.03.2022), вих. № 24/05/001 від 24.05.2022 (вх. № 9/48 від 25.05.2022), вих. №25/05/002 від 25.05.2022 (вх. № 9/52 від 07.06.2022), вих. № 25/06/002 від 25.06.2022 (вх.№9/55 від 27.06.2022), вих. № 24/07/002 від 24.07.2022 (вх. № 9/61 від 25.07.2022) ФОП Ваган Д.В. неодноразово повідомляв позивача про дію форс-мажорних обставин та неможливість виконувати покладені на оператора ФОП Ваган Д.В. обов`язків;

- до 24.02.2022 відповідач добросовісно виконував всі свої зобов`язання за договором; навіть в період дії воєнного стану здійснив часткові оплати, а саме: 03.03.2022 в сумі 563 грн. 83 коп. та 26.10.2022 в сумі 3 946 грн. 81 коп.;

- позивач здійснює нарахування штрафних санкцій у період, у якому заборгованість відсутня.

Від позивача надійшла відповідь на відзив на позовну заяву (вх. суду 15604/23 від 31.03.2023), в якій він спростовує доводи відповідача, викладені у відзиві на позовну заяву, та зазначає таке:

- позивачем належним чином здійснено направлення позовної заяви з додатками засобами поштового зв`язку на офіційну адресу відповідача, але відповідач від її отримання відмовився, що підтверджується відстеженням поштового відправлення № 567;

- досудове врегулювання спору не є обов`язковим;

- наявність форс-мажорних обставин відповідачем належним чином не доведена;

- часткові оплати відповідача, здійснені 03.03.2022 та 26.10.2022, були враховані позивачем під час складання позовної заяви та визначення позовних вимог;

- будь-яких змін до договору сторонами не вносилося та відповідачем, відповідно, не було ініційовано; майданчик за відповідним актом відповідачем балансоутримувачу також не повернуто.

У судове засідання 04.04.2023 з`явилися представники позивача та відповідача.

У вказаному судовому засідання представником відповідача було заявлено усне клопотання про відкладення розгляду справи, з метою надання часу для ознайомлення з наданою позивачем відповіддю на відзив на позовну заяву Вказане клопотання було задоволено судом.

Враховуючи вказане, у судовому засіданні 04.04.2023 протокольно було оголошено перерву до 18.04.2023.

У судове засідання 18.04.2023 з`явилися представники позивача та відповідача.

У судовому засідання 18.04.2023 представник позивача просив суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві та відповіді на відзив на позовну заяву.

У судовому засідання 18.04.2023 представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперечував у повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені у відзиві на позовну заяву.

Судом також враховано, що всіма учасниками судового процесу висловлена своя правова позиція у даному спорі.

Враховуючи достатність часу, наданого учасникам справи для підготовки до судового засідання та подання доказів, приймаючи до уваги принципи змагальності та диспозитивної господарського процесу, закріплені у статті 129 Конституції України та статтях 13, 14, 74 Господарського процесуального кодексу України, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, створені належні умови учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених Господарським процесуальним кодексом України, висловлення своєї правової позиції у спорі та надання відповідних доказів.

Під час розгляду справи судом досліджені письмові докази, що містяться в матеріалах справи.

У судовому засіданні 18.04.2023 проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Суд, розглянувши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача,

ВСТАНОВИВ:

Предметом доказування у даній справі є обставини, пов`язані з укладенням договору, строку дії договору, умови передачі майна та його повернення, факт передачі майна, час користування, настання строку внесення плати за користування, наявність часткової чи повної сплати, допущення прострочення сплати, наявність підстав для стягнення пені, штрафів, інфляційних втрат та 3% річних у розрахованих позивачем сумах.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Так, 22.07.2021 між Комунальним підприємством "Транспортна інфраструктура міста" Дніпровської міської ради (далі - Балансоутримувач, позивач) та Фізичною особою - підприємцем Ваганом Дмитром Володимировичем (далі - Оператор, відповідач) укладено договір "Про організацію та експлуатацію майданчика для паркування" № 2467 ОП (далі договір, а.с.18-23), відповідно до пункту 1.1. якого Балансоутримувач надає Оператору право на організацію та експлуатацію майданчика для паркування транспортних засобів комунальної форми власності, що розташований за адресою:

- м. Дніпро, вулиця Комбрига Петрова, в районі будинка № 5 (далі майданчик для паркування);

- площа майданчика: 126,5 кв. м.;

- кількість машино-місць: 11;

- кількість пільгових місць: 1;

- дні роботи: щоденно;

- час роботи: цілодобово;

- розрахункова площа земельної ділянки для сплати збору за паркування 115,0 кв. м. (виключені квадратні метри, які обладнані згідно з пунктом 2.2.16. договору);

Відповідно до пункту 1.2. договору майданчик для паркування транспортних засобів вважається переданим в експлуатацію Оператору з моменту підписання сторонами одночасно договору та акту приймання-передачі, який є невід`ємною частиною договору.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання вказаних умов договору, позивач передав відповідачу майданчик для паркування транспортних засобів комунальної форми власності, що розташований за адресою: м. Дніпро, вулиця Комбрига Петрова, в районі будинка № 5 (далі майданчик для паркування); площа майданчика: 126,5 кв. м.; кількість машино-місць: 11; кількість пільгових місць: 1; дні роботи: щоденно; час роботи: цілодобово, на підтвердження чого сторонами був складений та підписаний Акт приймання-передачі від 22.07.2021 (а.с. 24).

Крім того, 01.11.2021 зазначений вище майданчик для паркування був введений в експлуатацію, що підтверджується Актом введення в експлуатацію від 01.11.2021 (а.с. 25).

У пунктах 10.1. та 10.2. договору сторони дійшли згоди, що договір набирає чинності з дати підписання сторонами, а в частині початку ведення діяльності з моменту підписання акту введення в експлуатацію майданчика для паркування. Договір діє до проведення конкурсу з визначення Оператора на право обслуговування майданчика для паркування. Датою втрати чинності договору слід вважати дату укладання договору про організацію та експлуатацію майданчика для паркування між Балансоутримувачем та переможцем конкурсу з визначення Оператора.

Доказів визнання недійсним, зміни або розірвання вказаного договору сторонами суду не надано.

Відповідно до пункту 5.1. договору Оператор після закінчення строку дії договору, а також у разі дострокового розірвання або припинення дії договору, зобов`язаний звільнити, майданчик для паркування від свого рухомого майна (в т.ч. відокремлюваних поліпшень) і повернути майданчик Балансоутримувачу протягом 3 робочих днів з дати розірвання або припинення дії договору, у стані, не гіршому, ніж ж при прийняті майданчику для паркування.

У пункті 5.2. договору сторони дійшли згоди, що повернення майданчику для паркування Оператором і його прийняття Балансоутримувачем здійснюється на підставі Акту повернення майданчика для паркування, який підписується сторонами, Оператор зобов`язаний повернути майданчик для паркування Балансоутримувачу в належному стані, що забезпечує можливість його подальшого використання в цілях, передбачених доовором, з урахуванням нормального зносу.

Доказів повернення майна Балансоутримувачу (позивачу) матеріали справи не містять.

Враховуючи зазначений вид договорів, вбачається, що він є оплатним, і обов`язку балансоутримувача (позивача) передати майданчик у користування відповідає обов`язок оператора (відповідача) із внесення плати за користування цим майданчиком.

Відповідно до умов пункту 2.2.14 договору, відповідач взяв на себе зобов`язання своєчасно та в повному обсязі перерахувати Балансоутримувачу плату за користування майданчиком для паркування.

У пункті 4.1. договору сторони передбачили, що сума річної плати за організацію та експлуатацію майданчика для паркування, яка підлягає сплаті складає 6 766 грн., в тому числі ПДВ 1 127 грн. 67 коп.

Згідно з умовами пункту 4.2. договору Оператор щомісячно сплачує Балансоутримувачу за користування майданчиком для паркування плату в розмірі 563 грн. 83 коп., у тому числі ПДВ 93 грн. 97 коп. за один календарний місяць.

Відповідно до умов пунктів 4.3., 4.4. договору, визначена в пункті 4.2. договору плата за користування сплачується грошовими коштами на поточний рахунок Балансоутримувача, визначений у реквізитах договору. Визначена в пункті 4.2. договору плата сплачується Оператором щомісячно, авансом, не пізніше 25-го числа кожного місяця, що передує оплачуваному місяцю.

Відповідно до умов пункту 4.5. договору нарахування плати починається з дня підписання договору і закінчується в день припинення дії договору.

Пунктом 4.6. договору визначено, що Оператор при підписанні договору протягом 3 (трьох) робочих днів вносить на поточний рахунок Балансоутримувача плату в розмірі, визначеному пунктом 4.1. договору, яка є оплатою за перший місяць користування майданчиком для паркування. Плата за кожний наступний місяць користування майданчиком для паркування здійснюється у строки, встановлені пунктом 4.4. договором.

Згідно з умовами пункту 4.7. договору сплата збору до місцевого бюджету здійснюється шляхом перерахування Оператором за місця для паркування до органів Державної фіскальної служби за місцезнаходженням земельної ділянки у строки, визначені для квартального звітного (податкового) періоду.

Як зазначає позивач, відповідачем були порушені зобов`язання за договором "Про організацію та експлуатацію майданчика для паркування" № 2467 ОП від 22.07.2021 в частині повного та своєчасного внесення плати за наданий у користування майданчик для паркування у період з 01.02.2022 по 31.03.2023, внаслідок чого у відповідача перед позивачем утворилась заборгованість в сумі 3 382 грн. 98 коп. За прострочення виконання зобов`язання на підставі статті 231 та частини 2 статті 343 Господарського кодексу України, позивач нарахував та просить суд стягнути з відповідача пеню за загальний період прострочення з 02.09.2022 по 02.03.2023 в сумі 843 грн. 43 коп. Крім того, у зв`язку з прострочення виконання відповідачем грошового зобов`язання на підставі пункту 7.1. договору позивач нарахував та просить суд стягнути з відповідача штраф у розмірі 78 грн. 94 коп., а також, на підставі пункту 7.2. договору штраф у розмірі 789 грн. 36 коп. На підставі статті 625 Цивільного кодексу України позивач нарахував та просить суд стягнути з відповідача інфляційні втрати за період з 26.02.2022 по 02.03.2023 (фактично за період з березня 2022 року по січень 2023 року) у сумі 3811 грн. 71 коп., а також 3% річних за загальний період прострочення з 26.02.2022 по 02.03.2023 у сумі 102 грн. 88 коп. Вказане і є причиною спору.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що договір "Про організацію та експлуатацію майданчика для паркування" № 2467 ОП від 22.07.2021 є підставою для виникнення у його сторін господарських зобов`язань, а саме майново-господарських зобов`язань згідно зі статтями 173, 174, 175 Господарського кодексу України, статтями 11, 202, 509 Цивільного кодексу України, а відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Як було вказано вище, вказаний договір є оплатним.

Так, у розділі 4 договору сторонами були визначені умови щодо порядку розрахунку, зокрема: визначена в пункті 4.2. договору плата сплачується Оператором щомісячно, авансом, не пізніше 25-го числа кожного місяця, що передує оплачуваному місяцю.

Як вбачається з долученого до позовної заяви розрахунку заборгованості, позивач заявив до стягнення заборгованість з плати за користування об`єктом у період з 01.02.2022 по 31.03.2023.

Судом встановлено, що в період з 01.02.2022 по 31.03.2023 (14 місяців) плата за користування майданчиком складає 7 893 грн. 62 коп. та розраховується наступним чином:

563 грн. 83 ком (щомісячна плата) х 14 місяців = 7 893 грн. 62 коп.

Враховуючи умови пункту 4.4. договору вказана плата підлягала сплаті в такі строки:

- плата за лютий 2022 року становить 563 грн. 83 коп., граничним строком сплати є 25.01.2022;

- плата за березень 2022 року становить 563 грн. 83 коп., граничним строком сплати є 25.02.2022;

- плата за квітень 2022 року становить 563 грн. 83 коп., граничним строком сплати є 25.03.2022;

- плата за травень 2022 року становить 563 грн. 83 коп., граничним строком сплати є 25.04.2022;

- плата за червень 2022 року становить 563 грн. 83 коп., граничним строком сплати є 25.05.2022;

- плата за липень 2022 року становить 563 грн. 83 коп., граничним строком сплати, з урахуванням положень частини 5 статті 254 Цивільного кодексу України, відповідно до якої, якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день, є 27.06.2022;

- плата за серпень 2022 року становить 563 грн. 83 коп., граничним строком сплати є 25.07.2022;

- плата за вересень 2022 року становить 563 грн. 83 коп., граничним строком сплати є 25.08.2022;

- плата за жовтень 2022 року становить 563 грн. 83 коп., граничним строком сплати, з урахуванням положень частини 5 статті 254 Цивільного кодексу України, є 26.09.2022;

- плата за листопад 2022 року становить 563 грн. 83 коп., граничним строком сплати є 25.10.2022;

- плата за грудень 2022 року становить 563 грн. 83 коп., граничним строком сплати є 25.11.2022;

- плата за січень 2023 року становить 563 грн. 83 коп., граничним строком сплати, з урахуванням положень частини 5 статті 254 Цивільного кодексу України, є 26.12.2022;

- плата за лютий 2023 року становить 563 грн. 83 коп., граничним строком сплати є 25.01.2023;

- плата за березень 2023 року становить 563 грн. 83 коп., граничним строком сплати, з урахуванням положень частини 5 статті 254 Цивільного кодексу України, є 27.02.2023.

Як вбачається з матеріалів справи, за спірний період відповідачем було здійснено внесення плати в загальній сумі 4 510 грн. 64 коп. наступним чином:

- 03.03.2022 в сумі 563 грн. 83 коп., що підтверджується платіжною інструкцією від 03.03.2023 (а.с.57 на звороті);

- 26.10.2022 в сумі 3 946 грн. 81 коп., що підтверджується квитанцією від 26.10.2023 (а.с.57).

Таким чином, відповідачем була внесена плата лише за період з лютого по вересень 2022 року, при цьому, із простроченням. Доказів внесення плати в залишковій сумі 3 382 грн. 98 коп. (7 893,62 - 4 510,64) матеріали справи не містять.

Таким чином, матеріалами справи підтверджується наявність заборгованості відповідача перед позивачем за період з жовтня 2022 року по березень 2023 року в загальній сумі 3 382 грн. 98 коп.

В силу положень статей 525 та 526 Цивільного кодексу України та статті 193 Господарського кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, умов договору та вимог зазначених Кодексів, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до частини 1 статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно зі статтею 599 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до статті 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно з нормами статті 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до частини 2 статті 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Матеріалами справи підтверджується, що всупереч умовам договору, а також порушуючи норми діючого законодавства, відповідач свої зобов`язання не виконав, плату в сумі 3 382 грн. 98 коп. у встановлений договором строк та у повному обсязі не сплатив, внаслідок чого у відповідача утворилась заборгованість перед позивачем у розмірі 3 382 грн. 98 коп.

Крім того, суд зазначає, що вибір способу захисту своїх прав та порушених інтересів є правом позивача. Відповідно до рішення Конституційного суду України від 09.07.2002 у справі № 1-2/2002, положення частини 2 статті 124 Конституції України передбачають захист судом прав і свобод людини і громадянина, а також прав юридичної особи, надаючи можливість кожному захищати права і свободи будь-якими не забороненими законом засобами (частина 5 статті 55 Конституції України). Тобто кожна особа, має право вільно обирати не заборонений законом засіб захисту прав і свобод, у тому числі - судовий захист.

Обов`язкове досудове врегулювання спорів, яке виключає можливість прийняття позовної заяви до розгляду і здійснення за нею правосуддя, порушує право особи на судовий захист. Можливість використання суб`єктами правовідносин досудового врегулювання спорів може бути додатковим засобом правового захисту, який держава надає учасникам певних правовідносин, що не суперечить принципу здійснення правосуддя виключно судом. Виходячи з необхідності підвищення рівня правового захисту держава може стимулювати вирішення правових спорів у межах досудових процедур, однак їх використання є правом, а не обов`язком особи, яка потребує такого захисту.

Таким чином, обрання певного засобу правового захисту, у тому числі і досудового врегулювання спору, є правом, а не обов`язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує.

Враховуючи вказане, заперечення відповідача в частині не дотримання позивачем порядку досудового врегулювання спору відхиляються судом

Крім того, слід зазначити, що відповідно до частини 1 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін.

Пункт 3 частини 2 статті 129 Конституції України визначає одним із принципів судочинства змагальність сторін та свободу в наданні ними своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Згідно з частинами 1, 3 статті 74, частиною 1 статті 77 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Отже, обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

В той же час, доказів на підтвердження повного внесення плати в залишковій сумі 3 382 грн. 98 коп. відповідач не надав, доводи позивача щодо наявності боргу, шляхом надання належних доказів, не спростував.

Враховуючи вищевикладене, приймаючи до уваги виконання позивачем своїх обов`язків щодо передачі відповідачу спірного майна, а також встановлене судом порушення строків внесення плати за його користування з боку відповідача, суд дійшов висновку, що відповідачем було порушено умови договору, положення статей 525, 526 Цивільного кодексу України, статті 193 Господарського кодексу України, а тому позовні вимоги щодо стягнення основного боргу в залишковій сумі 3 382 грн. 98 коп. визнаються судом обґрунтованими, доведеними належними доказами та такими, що підлягають задоволенню, оскільки зобов`язання повинні виконуватись належним чином та в установлені строки.

Враховуючи вищевикладене, є правомірними та такими, що підлягають задоволенню позовні вимоги щодо стягнення з відповідача на користь позивача основного боргу в сумі 3 382 грн. 98 коп.

При цьому, з метою захисту законних прав та інтересів фізичних та юридичних осіб при укладанні різноманітних правочинів та договорів законодавство передбачає ряд способів, які сприяють виконанню зобов`язань - способи або види забезпечення виконання зобов`язань.

Правові наслідки порушення юридичними і фізичними особами своїх грошових зобов`язань передбачені, зокрема, приписами статей 549 - 552, 611, 625 Цивільного кодексу України.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання (частина 1 статті 230 Господарському кодексі України).

Згідно з частиною 6 статті 231 Господарського кодексу України штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

У відповідності до частини 6 статті 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Так, відповідно до умов пункту 7.1 договору у разі прострочення Оператором виконання зобов`язань по сплаті за користування майданчиком для паркування, сплаті інших платежів, передбачених договором, Оператор зобов`язаний в кожному випадку сплатити Балансоутримувачу за кожен день прострочення пеню в розмірі 1 відсотка від суми заборгованості.

За прострочення виконання зобов`язання позивач нарахував та просить суд стягнути з відповідача пеню за загальний період прострочення з 02.09.2022 по 02.03.2023 в сумі 843 грн. 43 коп., яка нарахована наступним чином: 3 382,98 грн. (сума боргу) х 50% (подвійна облікова ставка НБУ) х 182 (кількість днів прострочення) / 365 (днів у році).

Господарським судом здійснено перевірку розрахунку пені (а.с. 6-7), проведеного позивачем, та встановлено, що під час його проведення позивачем було невірно визначено суму заборгованості та періоди прострочення, оскільки умовами договору строк сплати був встановлений щомісяця, отже нарахування пені слід здійснювати по кожному місяцю у спірному періоді окремо, а не в одному періоді та на загальну суму боргу, як наведено у розрахунку.

Отже, розрахунок пені, наведений у позовній заяві (а.с. 6-7), визнається судом необґрунтованим та таким, що не відповідає умовам договору, вимогам законодавства та фактичним обставинам справи.

У постанові Верховного Суду від 27.05.2019 по справі № 910/20107/17 викладений наступний правовий висновок:

"З огляду на вимоги статей 79, 86 Господарського процесуального кодексу України господарський суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв`язку з порушенням грошового зобов`язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру заборгованості. Якщо з поданого позивачем розрахунку неможливо з`ясувати, як саме обчислено заявлену до стягнення суму, суд може зобов`язати позивача подати більш повний та детальний розрахунок. При цьому суд в будь-якому випадку не позбавлений права зобов`язати відповідача здійснити і подати суду контррозрахунок (зокрема, якщо відповідач посилається на неправильність розрахунку, здійсненого позивачем).".

Аналогічні правові висновки викладені також в постановах Верховного Суду від 21.05.2019 по справі № 916/2889/13, від 16.04.2019 по справам № 922/744/18 та №905/1315/18, від 05.03.2019 по справі № 910/1389/18, від 14.02.2019 по справі № 922/1019/18, від 22.01.2019 по справі № 905/305/18, від 21.05.2018 по справі № 904/10198/15, від 02.03.2018 по справі № 927/467/17.

Отже, враховуючи визначені судом періоди прострочення виконання відповідачем грошового зобов`язання, застосувавши межі періодів, що визначені позивачем у розрахунку, здійснивши власний розрахунок пені, судом встановлено, що пеня у вказаному позивачем періоді складає більшу суму, ніж розраховано позивачем.

При цьому, відповідно до частини 2 статті 237 Господарського процесуального кодексу України при ухваленні рішення суд не може виходити у рішенні за межі позовних вимог.

Враховуючи вказане, а також те, що позивачем розраховано та заявлено до стягнення пеню, розмір якої є менший ніж розрахований судом, суд, у відповідності до положень частини 2 статті 237 Господарського процесуального кодексу України, вважає, що саме такий її розмір підлягає стягненню з відповідача.

Враховуючи викладене, вимоги позивача в частині стягнення пені підлягають задоволенню в сумі 843 грн. 43 коп.

Крім того, право встановити в договорі розмір та порядок нарахування штрафу надано сторонам частиною 4 статті 231 Господарського кодексу України .

Можливість одночасного стягнення пені та штрафу за порушення окремих видів господарських зобов`язань передбачено частиною 2 статті 231 Господарського кодексу України.

В інших випадках порушення виконання господарських зобов`язань чинне законодавство не встановлює для учасників господарських відносин обмежень передбачати в договорі одночасне стягнення пені та штрафу, що узгоджується із свободою договору, встановленою статтею 627 Цивільного кодексу України, коли сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Розмір штрафних санкцій відповідно до частини 4 статті 231 Господарського кодексу України встановлюється законом, а в разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в передбаченому договором розмірі. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання, або в певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Судом також враховано, що одночасне стягнення штрафу та пені не суперечить статті 61 Конституції України, оскільки згідно із статтею 549 Цивільного кодексу України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до статті 230 Господарського кодексу України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності, а у межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій.

Аналогічна правова позиція міститься в постановах Верховного Суду від 12.12.2019 у справі № 910/10939/18, від 27.09.2019 у справі № 923/760/16, від 19.09.2019 у справі №904/5770/18, від 28.08.2019 у справі № 910/11944/18, від 02.04.2019 у справі № 910/7398/18.

Так, відповідно до пункту 7.2. договору в разі прострочення Оператором виконання зобов`язань по сплаті плати за користування майданчиком для паркування, сплаті інших платежів, передбачених договором, більш ніж на десять днів, Оператор зобов`язаний у кожному такому випадку сплатити Балансоутримувачу штраф у розмірі 10 відсотків місячного розміру плати за користування майданчиком для паркування.

Так, на підставі пункту 7.2. договору позивач розрахував та заявив до стягнення штраф у розмірі 10% від кожного простроченого місячного розміру плати в сумі 789 грн. 36 коп. за наступним розрахунком 563 грн. 83 коп. (сума місячного розміру плати) х 10% (розмір штрафу) х 14 (кількість місяців, в яких прострочення складало понад 10 днів) = 789 грн. 36 коп.

Господарським судом здійснено перевірку розрахунку заявленого до стягнення штрафу в сумі 789 грн. 36 коп. та встановлено, що він проведений у відповідності до умов договору, його обґрунтованість підтверджується матеріалами справи, оскільки у спірному періоді - з 01.02.2022 по 31.03.2023, відповідачем у кожному місяці було допущено прострочення внесення плати понад 10 днів (навіть в місяцях, в яких заборгованість станом на момент звернення із позовом до суду, була відсутня, плата відповідачем внесення із простроченням на понад 10 днів, що є підставою для застосування штрафу на підставі пункту 7.2. договору).

Враховуючи викладене, вимоги позивача в частині стягнення штрафу підлягають задоволенню в сумі 789 грн. 36 коп.

Крім того, у зв`язку з прострочення виконання відповідачем грошового зобов`язання на підставі пункту 7.1. договору позивач нарахував та просить суд стягнути з відповідача штраф у розмірі 78 грн. 94 коп. відповідно до наступного розрахунку: 0,01 х 563 грн. 83 коп. х 14 = 78 грн. 94 коп.

Як вказано вище, відповідно до умов пункту 7.1. договору, у разі прострочення оператором виконання зобов`язань по сплаті за користування службової парковки, сплаті інших платежів, передбачених цим договором, оператор зобов`язаний в кожному випадку сплатити Балансоутримувачу за кожен день прострочення пеню у розмірі 1 відсотка від суми заборгованості.

Тобто, з викладеного вбачається, що пунктом 7.1. договору передбачена відповідальність у вигляді пені, яка розраховується у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення, тоді як застосування штрафу в розмірі 1% від суми заборгованості, умовами даного пункту договору не передбачено.

Таким чином, нарахування позивачем штрафу відповідно до умов пункту 7.1. договору в розмірі 78 грн. 94 коп. є необґрунтованим та безпідставним, а тому позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

На підставі статті 625 Цивільного кодексу України позивач нарахував та просить суд стягнути з відповідача інфляційні втрати за період з 26.02.2022 по 02.03.2023 (фактично за період з березня 2022 року по січень 2023 року) у сумі 3811 грн. 71 коп.

Господарським судом здійснено перевірку розрахунку інфляційних втрат, зробленого позивачем (а.с.6), та встановлено, що під час його проведення позивачем було невірно визначено суму заборгованості та періоди нарахування інфляційних втрат, та помилково здійснено їх нарахування на загальну суму заборгованості 3 382 грн. 98 коп., починаючи з березня 2022 року, оскільки у кожному зі спірних місяців встановлений граничний строк внесення плати є різними датами (що зазначено судом вище), отже і період прострочення у кожному місяці спірного періоду, в якому утворилась основана заборгованість, є різним.

Отже, розрахунок інфляційних втрат, наведений у позовній заяві (а.с. 6), визнається судом необґрунтованим та таким, що не відповідає вимогам законодавства, умовам договору та фактичним обставинам справи.

Крім того, під час здійснення власного розрахунку інфляційних втрат, судом враховано таке:

Об`єднаною палатою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у справі № 905/21/19 наведено формулу за якою можна розрахувати інфляційні втрати: "Х" * "і-1" - 100 грн. = "ЗБ", де "Х" - залишок боргу на початок розрахункового періоду, "і-1" - офіційно встановлений індекс інфляції у розрахунковому місяці та 100 грн. - умовна сума погашення боргу у цьому місяці, а "ЗБ" - залишок основного боргу з інфляційною складовою за цей місяць (вартість грошей з урахуванням інфляції у цьому місяці та часткового погашення боргу у цьому ж місяці). При цьому зазначено, що за наступний місяць базовою сумою для розрахунку індексу інфляції буде залишок боргу разом з інфляційною складовою за попередній місяць ("ЗБ" відповідно до наведеної формули), який перемножується на індекс інфляції за цей місяць, а від зазначеного добутку має відніматися сума погашення боржником своєї заборгованості у поточному місяці (якщо таке погашення відбувалося).

У випадку якщо погашення боргу не відбувалося декілька місяців підряд, то залишок основного боргу з інфляційною складовою за перший розрахунковий місяць такого періоду ("ЗБ") перемножується послідовно на індекси інфляції за весь період, протягом якого не відбувалося погашення боргу, та ділиться на 100%.

Зазначена правова позиція також викладена у постанові Верховного Суду від 20.08.2020 у справі № 904/3546/19.

Крім того, об`єднана палата Касаційного господарського суду у постанові від 20.11.2020 у справі № 910/13071/19 надала роз`яснення, що сума боргу, внесена за період з 1 до 15 числа включно відповідного місяця, індексується за період з урахуванням цього місяця, а якщо суму внесено з 16 до 31 числа місяця, то розрахунок починається з наступного місяця. За аналогією, якщо погашення заборгованості відбулося з 1 по 15 число включно відповідного місяця - інфляційна складова розраховується без урахування цього місяця, а якщо з 16 до 31 числа місяця - інфляційна складова розраховується з урахуванням цього місяця.

Отже, якщо період прострочення виконання грошового зобов`язання складає неповний місяць, то інфляційна складова враховується або не враховується в залежності від математичного округлення періоду прострочення у неповному місяці.

Методику розрахунку інфляційних втрат за неповний місяць прострочення виконання грошового зобов`язання доцільно відобразити, виходячи з математичного підходу до округлення днів у календарному місяці, упродовж якого мало місце прострочення, а саме:

- час прострочення у неповному місяці більше півмісяця (> 15 днів) = 1 (один) місяць, тому за такий неповний місяць нараховується індекс інфляції на суму боргу;

- час прострочення у неповному місяці менше або дорівнює половині місяця (від 1, включно з 15 днями) = 0 (нуль), тому за такий неповний місяць інфляційна складова боргу не враховується.

Таким чином, враховуючи визначений судом період прострочення виконання відповідачем грошового зобов`язання, застосувавши межі періоду, що визначені позивачем у розрахунку, здійснивши власний розрахунок інфляційних втрат, з урахуванням вказаних вище положень, суд встановив, що за прострочення внесення плати за період з 01.02.2022 по 31.03.2023 інфляційні втрати складають 480 грн. 87 коп.

Враховуючи викладене, вимоги позивача в частині стягнення інфляційних втрат підлягають частковому задоволенню в сумі 480 грн. 87 коп.

На підставі статті 625 Цивільного кодексу України позивач нарахував та просить суд стягнути з відповідача 3% річних за період прострочення з 26.02.2022 по 02.03.2023 у сумі 102 грн. 88 коп.

Господарським судом здійснено перевірку розрахунку 3% річних, зробленого позивачем (а.с. 6), та встановлено, що під час його проведення позивачем було також невірно визначено суму заборгованості та періоди нарахування 3% річних, та помилково здійснено їх нарахування на загальну суму заборгованості 3 382 грн. 98 коп., починаючи з 26.02.2022, оскільки у кожному зі спірних місяців встановлений граничний строк внесення плати є різні дати (що зазначено судом вище), отже і період прострочення у кожному місяці спірного періоду, в якому утворилась основана заборгованість, є різним.

Отже, розрахунок 3% річних, наведений у позовній заяві (а.с. 6), визнається судом необґрунтованим та таким, що не відповідає вимогам законодавства, умовам договору та фактичним обставинам справи.

Враховуючи визначені судом періоди прострочення виконання відповідачем грошового зобов`язання, застосувавши межі періоду, що визначені позивачем у розрахунку, здійснивши власний розрахунок 3% річних, господарський суд встановив, що за прострочення внесення плати за період з 01.02.2022 по 31.03.2023, 3% річних складають 73 грн. 60 коп.

Враховуючи викладене, вимоги позивача в частині стягнення 3% річних підлягають частковому задоволенню в сумі 73 грн. 60 коп.

З приводу обставин, наведених відповідачем у відзиві на позовну заяву, щодо наявності форс-мажорних обставин та наявності підстав для звільнення відповідача від відповідальності за порушення грошового зобов`язання перед позивачем, суд зазначає таке.

У розділі 8 договору сторонами були визначені умови щодо форс-мажорних обставин.

Як зазначає відповідач, на підставі пункту 8.3. договору у листах вих. №24/02/001 від 24.02.2022 (вх. № 9/21 від 02.03.2022), вих. № 24/05/001 від 24.05.2022 (вх. № 9/48 від 25.05.2022), вих. №25/05/002 від 25.05.2022 (вх. № 9/52 від 07.06.2022), вих. №25/06/002 від 25.06.2022 (вх. №9/55 від 27.06.2022), вих. № 24/07/002 від 24.07.2022 (вх. №9/61 від 25.07.2022) ФОП Ваган Д.В. неодноразово повідомляв позивача про дію форс-мажорних обставин та неможливість виконувати покладені на оператора ФОП Ваган Д.В. обов`язків.

Відповідно до частини 1 статті 14-1 Закону України "Про торгово-промислові палати України", Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності.

Відповідно до листа Торгово-промислової палати України від 28.02.2022 № 2024/02.0-7.1 визнано форс-мажорною обставиною військову агресію Російської федерації проти України, що стало підставою введення воєнного стану 24.02.2022. Торгово-промислова палата України підтверджує, що зазначені обставини з 24.02.2022 до їх офіційного закінчення, є надзвичайними, невідворотними.

Стаття 218 Господарського кодексу України унормовує, що учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності. Не вважаються такими обставинами, зокрема, порушення зобов`язань контрагентами правопорушника, відсутність на ринку потрібних для виконання зобов`язання товарів, відсутність у боржника необхідних коштів.

Статтею 617 Цивільного кодексу України встановлено, що особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов`язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов`язання, відсутність у боржника необхідних коштів.

Відповідно до статті 14-1 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні" форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади, вторгнення, блокада, революція, заколот, повстання, масові заворушення, введення комендантської години, карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, експропріація, примусове вилучення, захоплення підприємств, реквізиція, громадська демонстрація, блокада, страйк, аварія, протиправні дії третіх осіб, пожежа, вибух, тривалі перерви в роботі транспорту, регламентовані умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, закриття морських проток, ембарго, заборона (обмеження) експорту/імпорту тощо, а також викликані винятковими погодними умовами і стихійним лихом, а саме: епідемія, сильний шторм, циклон, ураган, торнадо, буревій, повінь, нагромадження снігу, ожеледь, град, заморозки, замерзання моря, проток, портів, перевалів, землетрус, блискавка, пожежа, посуха, просідання і зсув ґрунту, інші стихійні лиха тощо.

За загальним правилом, неможливість виконати зобов`язання внаслідок дії обставин непереборної сили відповідно до вимог законодавства є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання (частина 1 статті 617 Цивільного кодексу України).

Тобто, можливе звільнення від відповідальності за невиконання, а не від виконання в цілому. В будь-якому разі сторона зобов`язання, яка його не виконує, повинна довести, що в кожному окремому випадку саме ці конкретні обставини мали непереборний характер саме для цієї конкретної особи. І кожен такий випадок має оцінюватись судом незалежно від наявності засвідчених компетентним органом обставин непереборної сили.

Верховний Суд у постанові від 25.01.2022 по справі № 904/3886/21 зазначив, що форс-мажорні обставини не мають преюдиціальний (заздалегідь встановлений) характер, а зацікавленій стороні необхідно довести (1) факт їх виникнення; (2) те, що обставини є форс-мажорними (3) для конкретного випадку. Виходячи з ознак форс-мажорних обставин, необхідно також довести їх надзвичайність та невідворотність.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд і у постанові від 16.07.2019 по справі №917/1053/18, зазначивши, що лише посилання сторони у справі на наявність обставин непереборної сили та надання підтверджуючих доказів не може вважатися безумовним доведенням відповідних обставин, яке не потребує оцінки суду. Саме суд повинен на підставі наявних у матеріалах доказів встановити, чи дійсно такі обставини, на які посилається сторона, є надзвичайними і невідворотними, що об`єктивно унеможливили належне виконання стороною свого обов`язку.

Відповідачем не надано належних та допустимих, у розумінні статей 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, доказів існування форс-мажорних обставин у взаємовідносинах із позивачем по договору "Про організацію та експлуатацію майданчика для паркування" № 2467 ОП від 22.07.2021, як і не надано обґрунтованих причинно-наслідкових зв`язків між введенням 24.02.2022 в Україні воєнного стану та неможливістю виконання відповідачем своїх зобов`язань за вказаним договором.

Слід відзначити, що введення воєнного стану на території України не означає, що відповідач не може здійснювати господарську діяльність та набувати кошти, адже протилежного відповідачем не доведено відповідними доказами. Більше того, держава на даний час заохочує розвиток підприємницької діяльності з метою позитивного впливу на економіку країни (зменшення податків, митних платежів тощо). Відповідач не надав доказів того, що він повністю зупинив свою підприємницьку діяльність у зв`язку з воєнним станом, чи відповідач є мобілізованим та перебуває у складі Збройних Сил України, тимчасово не здійснює підприємницьку діяльність у зв`язку з воєнними станом в Україні, все, або частина його миайна задіяна під час тих чи інших заходів, що б перешкоджало суб`єкту господарювання здійснювати підприємницьку діяльність під час введеного воєнного стану.

В даному випадку сторона не надала доказів, що саме введення воєнного стану призвело до унеможливлення виконання конкретних зобов`язань за договором.

З урахуванням наведеного суд доходить висновку, що форс-мажор не є автоматичною підставою для звільнення від виконання зобов`язань, стороною договору має бути підтверджено не факт настання таких обставин, а саме їхня здатність впливати на реальну можливість виконання зобов`язання, тому суд відхиляє заперечення відповідача як недоведені документально і такі, що ґрунтуються на бажанні уникнути виконання грошового зобов`язання.

Слід також відзначити, що відповідно до статті 42 Господарського кодексу України, підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Відповідно до статті 3 Господарського кодексу України під господарською діяльністю у цьому Кодексі розуміється діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність. Господарська діяльність, що здійснюється для досягнення економічних і соціальних результатів та з метою одержання прибутку, є підприємництвом.

Важливим елементом підприємницької діяльності є ризик збитків. Підприємницький ризик - це імовірність виникнення збитків або неодержання доходів порівняно з варіантом, що прогнозується; невизначеність очікуваних доходів.

Таким чином, судом розцінюється критично посилання відповідача на його незадовільний фінансовий стан в контексті наявності форс-мажорних обставин.

Відтак, аргументи відповідача судом відхиляються.

Доводи відповідача з посиланням на здійснення ним часткових оплат у загальній сумі 4 510 грн. 64 коп., а також їх неврахування позивачем суд розцінює критично, оскільки здійснені відповідачем 03.03.2022 та 26.10.2022 часткові оплати враховані позивачем при визначенні суми основного боргу, про що свідчить зміст відповідного розрахунку (а.с. 13). Більше того, як встановлено судом, вказані часткові оплати здійснені відповідачем із простроченням, що є правовою підставою для застосування наслідків такого прострочення у вигляді сплати, пені, штрафу, інфляційних втрат та 3 % річних за період прострочення.

Враховуючи все вищевикладене, позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до вимог статті 129 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати по справі покладаються на сторін пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Стягненню з відповідача на користь позивача підлягає частина витрат по сплаті судового збору в сумі 2 487 грн. 90 коп.

Керуючись статтями 2, 3, 20, 73 - 79, 86, 91, 129, 233, 236 - 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги Комунального підприємства "Транспортна інфраструктура міста" Дніпровської міської ради до Фізичної особи - підприємця Вагана Дмитра Володимировича про стягнення заборгованості за договором "Про організацію та експлуатацію майданчика для паркування" № 2467 ОП від 22.07.2021 у загальному розмірі 6 009 грн. 30 коп. - задовольнити частково.

Стягнути з Фізичної особи - підприємця Вагана Дмитра Володимировича ( АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) на користь Комунального підприємства "Транспортна інфраструктура міста" Дніпровської міської ради (вулиця Курчатова, будинок 8, м. Дніпро, 49038; ідентифікаційний код 23357437) - 3 382 грн. 98 коп. основного боргу, 843 грн. 43 коп. - пені, 789 грн. 36 коп. - штрафу , 480 грн. 87 коп. - інфляційних втрат, 73 грн. 60 коп. - 3% річних та 2 487 грн. 90 коп. - витрат по сплаті судового збору.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення суду може бути оскаржене протягом двадцяти днів з дня підписання рішення, шляхом подання апеляційної скарги до Центрального апеляційного господарського суду.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складений та підписаний 18.04.2023.

Суддя Ю.В. Фещенко