ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 квітня 2023 року м. Черкаси Справа № 925/1465/22

Господарський суд Черкаської області у складі головуючого судді Грачова В.М., при секретарі судового засідання Нестеренко А.М., за участі прокурора відділу Черкаської обласної прокуратури Пидорича Д.М., представників сторін: позивача Іщенка Р.П. за самопредставництвом, відповідача не з`явились, розглянувши у відкритому судовому засіданні, в приміщенні суду в м. Черкаси справу за позовом Першого заступника керівника Звенигородської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України по Київській, Черкаській та Чернігівській областях до Шполянської міської ради об`єднаної територіальної громади Звенигородського району Черкаської області про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

Перший заступник керівника Звенигородської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України по Київській, Черкаській та Чернігівській областях (далі позивач) звернувся в Господарський суд Черкаської області з позовом до Шполянської міської ради об`єднаної територіальної громади Звенигородського району Черкаської області (далі відповідач), в якому просив суд:

визнати протиправною бездіяльність Шполянської міської ради об`єднаної територіальної громади Звенигородського району Черкаської області щодо неприйняття до комунальної власності Шполянської територіальної громади об`єкту нерухомості - сорокаквартирного п`ятиповерхового житлового будинку по вул. Соборна (Леніна), 36 у м. Шпола Звенигородського району Черкаської області;

зобов`язати Шполянську міську раду об`єднаної територіальної громади забезпечити прийняття у комунальну власність Шполянської територіальної громади об`єкт нерухомості - сорокаквартирний п`ятиповерховий житловий будинок по вул. Соборна (Леніна), 36 в м. Шпола Звенигородського району Черкаської області;

відшкодувати судові витрати.

Позов мотивовано порушенням відповідачем положень Закону України Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності, Закону України Про приватизацію державного житлового фонду, постанови Кабінету міністрів України від 21.09.1998 року №1482 «Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності», Положення про порядок передачі в комунальну власність державного житлового фонду, що перебував у повному господарському віданні або в оперативному управлінні підприємств, установ та організацій № 891 щодо неприйняття з державної власності у комунальну власність Шполянської територіальної громади об`єкту нерухомості - сорокаквартирного п`ятиповерхового житлового будинку по вул. Соборна (Леніна), 36, м. Шпола Звенигородського району Черкаської області.

Ухвалою Господарського суду Черкаської області від 19.01.2023 року, після усунення недоліків встановлених ухвалою суду від 02.01.2023 року, позовну заяву прийнято до розгляду, по ній відкрито провадження у справі № 925/1465/22 за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання на 28.02.2023 року.

Відповідач в особі свого представника подав суду 07.02.2023 року відзив на позовну заяву (вх. № 2024/23, а.с. 105-106), за змістом якого заперечував проти позову з тих підстав, що саме позивачем не забезпечено передачу відповідної документації на будинок відповідачу з метою прийняття його з державної власності у комунальну на виконання вимог п. 8 Положення про порядок передачі в комунальну власність державного житлового фонду, що перебував у повному господарському віданні або в оперативному управлінні підприємств, установ та організацій, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 891.

Прокурор і представник позивача подали суду 15.02.2023 року відповіді на відзив (вх. № 2533/23, вх. № 2577/23, а.с. 110-112, 117-121), в яких спростовували доводи відповідача, викладені у відзиві на позовну заяву, наполягали на задоволенні позову з викладених у ньому підстав.

Ухвалою суду 28.02.2023 року підготовче провадження у справі № 925/1465/22 закрито, призначено справу до судового розгляду по суті на 04.04.2023 року.

У судовому засіданні 04.04.2023 року прокурор і представник позивача позов з підстав, викладених у позовній заяві, підтримали і просили задовольнити повністю. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, 03.04.2023 року через систему Електронний суд подав клопотання (вх. № 5580/23, а.с. 152), за змістом якого просив суд задовольнити позов повністю, розгляд справи провести без участі представника за наявними у справі доказами.

Частиною 1 ст. 202 ГПК України визначено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Згідно з ч. 3 статті 202 ГПК України, суд розглядає справу за відсутності учасника справи або його представника, якщо їх було належним чином повідомлено про судове засідання, у разі, зокрема, неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки, повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки.

Враховуючи, що наявні матеріали справи є достатніми для всебічного, повного і об`єктивного розгляду справи, суд, відповідно до ст. 202 ГПК України, визнав за можливе розглянути справу у відсутності представника відповідача за наявними в ній матеріалами.

Згідно із ст.ст. 233 ч. 6, 240 ч. 1 ГПК України, у судовому засіданні 04.04.2023 року судом було проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Заслухавши пояснення прокурора, представника позивача, дослідивши подані сторонами заяви по суті справи, наявні у справі письмові докази та оцінивши їх у сукупності, суд позов задовольняє частково з таких підстав.

Згідно з наказом Регіонального відділення № 44-ПІ від 22.09.1993 року проведено повну Інвентаризацію та оцінку цілісного майнового комплексу орендного підприємства «Шполянської Швейної фабрики» (далі - Шполянська швейна фабрика) та за її результатами складено акт оцінки вартості майна, який затвердженого наказом Регіонального відділення № 55-П від 30.11.1993 року (а.с. 18-19). Відповідно до законодавства та акту оцінки майна швейної фабрики майно соціально-побутового призначення, яке знаходиться на балансі державних підприємств під час приватизації передається у комунальну власність місцевих рад. Вартість вилученого майна, а саме - житлового фонду становила 41278 тис. крб.

Наказом Регіонального відділення Фонду державного майна по Черкаській області № 49 - ДП «Про прийняття рішення про приватизацію» від 18.04.1994 року (а.с. 17) видано дозвіл на приватизацію державного майна орендного підприємства «Шполянська Швейна Фабрика» та визначено спосіб приватизації шляхом викупу державного майна організацією орендарів Шполянської швейної фабрики (, вул. Пролетарська, 56, м. Шпола, Черкаська область, 20614).

Договір купівлі-продажу підписано 21.04.1994 року та за актом приймання-передачі від 04.10.1994 року орган приватизації передав державне майно господарському товариству.

Під час приватизації шляхом викупу орендного підприємства «Шполянська Швейна фабрика», яке в подальшому перейменовано на Публічне акціонерне товариство Швейна фабрика Лібовнера, до його статутного капіталу не увійшли 2 об`єкти житлового фонду, зокрема, 40-квартирний 5-ти поверховий житловий будинок, який знаходиться за адресою: вул. Соборна (колишня - Леніна), 36, м. Шпола, Звенигородський район, Черкаська область.

Із витягу з Єдиного реєстру об`єктів державної власності щодо державного майна який формується та ведеться Фондом державного майна України, щодо Публічного акціонерного товариства Швейна фабрика Лібовнера (а.с 63) вбачається, що на його балансі перебуває, в тому числі і державне майно 40-квартирний 5-ти поверховий житловий будинок, який знаходиться за адресою: вул. Соборна (колишня - Леніна), 36, м. Шпола, Звенигородський район, Черкаська область.

Із актів перевірки збереження та використання державного майна, яке не увійшло до статутного капіталу, але залишилось на балансі орендного підприємства «Шполянська швейна фабрика», ВАТ «Шполянська швейна фабрика» (ПАТ Швейна фабрика Лібовнера) від 24.10.2008 року, 17.12.2013 року, 02.08.2016 року, 27.10.2021 року затверджених регіональним відділення ФДМУ по Черкаській області (а.с. 54-55, 46-47, 21-22, 33-34) проведення перевірки наявності, стану збереження та використання державного майна, яке не увійшло до статутного капіталу, але залишилось на балансі ВАТ «Шполянська швейна фабрика» (ПАТ «Швейна фабрика Лібовнера») встановлено, що будівля 40-ка квартирного 5-ти поверхового житлового будинку по вул. Соборна (Леніна), 36, м. Шпола, Черкаської області знаходиться задовільному стані, використовується за призначенням та рекомендовано передати у комунальну власність.

Позивач в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України, а в подальшому Регіонального відділення Фонду державного майна України по Київській, Черкаській та Чернігівській областях 28.09.20211 року, 19.11.2013 року, 24.10.2014 року, 28.04.2016, 18.01.2018 року, 05.02.2019 року, 04.05.2020 року, 29.10.2021 року звертався до Шполянської міської ради з листами №05-01-3680, №05-01-5379, №05-01-5079, №05-01-2181,№ 05-01-0339, №05-01-0557, № 05-12/02.-1769, №47-12.02-3867(а.с. 53, 48, 45, 42, 38, 39, 23-26, 32,), в яких відповідно до Закону України Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності просив розглянути питання про прийняття вказаного будинку у комунальну власність та здійснити його прийняття за наявними документами.

Відповідно до п. 1 статті 1.1.1. Розділу 1 Статуту Шполянської об`єднаної територіальної громади остання утворена шляхом добровільного об`єднання територіальних громад міста Шпола, сіл Кримки, Скотареве. Громада має єдиний представницький орган - Шполянську міську раду. Взаємовідносини органів та посадових осіб територіальної громади з органами виконавчої влади, діяльність яких поширюється на території громади, базуються на засадах співробітництва та взаємодопомоги з метою забезпечення здійснення завдань соціально-економічного та культурного розвитку громади, її населених пунктів та реалізації на території громади завдань і повноважень виконавчої влади в інтересах територіальної громади.

Шполянська міська рада, а в подальшому Шполянська міська рада об`єднаної територіальної громади листами від 26.10.2011 року, 07.07.2012 року, 06.11.2014 року, 14.02.2019 року (а.с. 52, 51, 44, 37) повідомила позивача про неможливість прийняття у комунальну власність 40-ка квартирного 5-ти поверхового житлового будинку по вул. Соборна (Леніна), 36, м. Шпола, Черкаської області

За твердженням відповідача, ним 10.02.2022 року прийнято рішення № 21-15/IX «Про надання згоди на прийняття в комунальну власність Шполянської міської ради ОТГ об`єкт нерухомості - житловий будинок по вул. Соборна (Леніна), 36, м. Шпола, Черкаської області», складено додаток до вказаного рішення Склад комісії по здійсненню приймання в комунальну власність Шполянської міської ради ОТГ, про що повідомлено позивача та заступника керівника Звенигородської окружної прокуратури.

04.05.2022 року позивач звернувся до Шполянської міської ради ОТГ з листом №50-12-02-0318, в якому погодив кандидатуру позивача до складу комісії по передачі з державної власності у комунальну спірного будинку та пропонував забезпечити прийняття об`єкта за актом-передачі, що унеможливить стягнення додаткових судових витрат з відповідача у розгляді спору в судовому порядку, враховуючи наявну судову практику.

На момент звернення прокурора з даним позовом до суду вказаний об`єкт нерухомості не прийнято в комунальну власність відповідачем.

Отже, предметом спору у справі, що розглядається, є вимога прокурора про визнання протиправною бездіяльності відповідача з неприйняття до комунальної власності Шполянської територіальної громади об`єкту нерухомості, який перебуває на балансі ВАТ «Шполянська швейна фабрика» (ПАТ «Швейна фабрика Лібовнера»), а саме: сорокаквартирного п`ятиповерхового житлового будинку по вул. Соборна (Леніна), 36, м. Шпола Звенигородського району Черкаської області та зобов`язання відповідача забезпечити прийняття вказаного об`єкта нерухомості з державної власності у комунальну власність Шполянської територіальної громади. Прокурор звернувся до господарського суду для захисту речового права територіальної громади у визначений ним спосіб.

Статтею 3 ЦК України визначено загальні засади цивільного законодавства, якими, зокрема, є: свобода договору; свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність.

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3 ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства.

Частиною 1 ст. 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з ч. 1, ч. 2 п. 4 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання правочину недійсним, відновлення становища, яке існувало до порушення. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

За приписами ст. 326 ЦК України у державній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить державі Україна. Від імені та в інтересах держави Україна право власності здійснюють відповідно органи державної влади. Управління майном, що є у державній власності, здійснюється державними органами, а у випадках, передбачених законом, може здійснюватися іншими суб`єктами.

Правом власності згідно з вимогами ч.1 ст. 316 ЦК України є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частиною 1 ст. 317 ЦК України унормовано, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Таким чином, право розпорядження майном є виключним правом власника.

Законом України „Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень встановлено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно. обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації (ч. 2 ст. 3 вищевказаного Закону).

У Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення (ч. 1 ст. 5 Закону).

Передача у комунальну власність державного майна, яке не увійшло до статутних капіталів господарських товариств у процесі приватизації, але перебуває на їх балансі, здійснюється у порядку, визначеному Законом України Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності, Законом України Про приватизацію державного житлового фонду, постановою Кабінету Міністрів України від 21.09.1998 року № 1482 Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності.

Відповідно до ст. 2 Закону України Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності об`єктами передачі згідно з цим Законом є об`єкти житлового фонду (у тому числі гуртожитки як об`єкти нерухомого майна, житлові комплекси та/або їх частини) та інші об`єкти соціальної інфраструктури (навчальні заклади, заклади культури (крім кінотеатрів), фізичної культури та спорту, охорони здоров`я (крім санаторіїв, профілакторіїв, будинків відпочинку та аптек), соціального забезпечення, дитячі оздоровчі табори), які перебувають у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, установ, організацій (далі - підприємств) або не увійшли до статутного капіталу господарських товариств, створених у процесі приватизації (корпоратизації), у тому числі не завершені будівництвом.

Частиною 3 ст. 41 Закону України Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності визначено, що рішення щодо передачі об`єктів житлового фонду, гуртожитків та інших об`єктів соціальної інфраструктури у комунальну власність приймаються органами, уповноваженими управляти державним майном, самоврядними організаціями за згодою відповідних сільських, селищних, міських, районних у містах рад, а у спільну власність територіальних громад сіл, селищ, міст - за згодою районних або обласних рад.

За приписами ст. 4-2 Закону України Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності видатки, пов`язані з капітальним ремонтом об`єктів житлового фонду, гуртожитків як об`єктів нерухомого майна, їх житлових комплексів та/або їх частин та інших об`єктів соціальної інфраструктури, що передаються в комунальну власність (крім видатків, пов`язаних з капітальним ремонтом об`єктів житлового фонду, гуртожитків та інших об`єктів соціальної інфраструктури, що передаються в комунальну власність відповідно до законів України Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом, Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків), відшкодовуються з бюджету Автономної Республіки Крим, обласних, районних бюджетів, бюджетів міст Києва та Севастополя, бюджетів районів у містах та бюджетів місцевого самоврядування за рахунок коштів, передбачених у відповідних бюджетах на ці цілі, та пайової участі підприємств, господарських товариств, створених у процесі приватизації (корпоратизації), у розмірі по 50 відсотків суми витрат, необхідних для проведення капітального ремонту цих об`єктів. Обсяг витрат визначається комісією з питань передачі об`єктів.

Порядок залучення і використання коштів або інших матеріальних активів підприємств, господарських товариств, створених у процесі приватизації (корпоратизації), що спрямовуються на капітальний ремонт об`єктів житлового фонду, гуртожитків та інших об`єктів соціальної інфраструктури, визначається в договорах, які укладаються між підприємствами, господарськими товариствами, створеними у процесі приватизації (корпоратизації), та відповідними органами місцевого самоврядування.

Видатки, пов`язані з утриманням об`єктів житлового фонду, гуртожитків та інших об`єктів соціальної інфраструктури, відшкодовуються з відповідних місцевих бюджетів починаючи з бюджетного періоду, що настає за роком передачі їх у комунальну власність, відповідно до законодавства.

Частиною 9 ст. 8 Закону України Про приватизацію державного житлового фонду (у відповідній редакції) передбачено, що в разі банкрутства підприємств, зміни форми власності або ліквідації підприємств, установ, організацій, у повному господарському віданні яких перебуває державний житловий фонд, останній (крім гуртожитків) одночасно передається у комунальну власність відповідних міських, селищних, сільських Рад народних депутатів.

Порядок передачі житлового фонду, що перебував у повному господарському віданні підприємств, установ чи організацій, у комунальну власність визначається Кабінетом Міністрів України.

Порядок передачі в комунальну власність державного житлового фонду, що перебував у повному господарському віданні або в оперативному управлінні підприємств, установ та організацій (далі - відомчий житловий фонд), у разі банкрутства, зміни форми власності або ліквідації цих підприємств, установ та організацій визначено Положенням про порядок передачі в комунальну власність державного житлового фонду, що перебував у повному господарському віданні або в оперативному управлінні підприємств, установ та організацій, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України 06.11.1995 року №891 (далі - Положення №891).

Передача будинків відомчого житлового фонду в комунальну власність провадиться комісією з питань приймання відомчого житлового фонду в комунальну власність, яка утворюється Київською та Севастопольською міськими державними адміністраціями або виконкомом відповідної Ради (п. 5 Положення №891).

Згідно з ч.2 ст.4 Закону України Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності передача об`єктів з державної у комунальну власність територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах здійснюється за згоди відповідних сільських, селищних, міських, районних у містах рад, якщо інше не передбачено законом.

Відповідно до ч. 5 та ч. 6 ст.7 Закону України Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності передача оформляється актом приймання-передачі, який підписується головою і членами комісії. Форма акту приймання-передачі затверджується Кабінетом Міністрів України.

Право власності на об`єкт передачі виникає з дати підписання акту приймання-передачі, а у випадках, передбачених законом, - з дня державної реєстрації такого права.

В силу положень ч. 4 ст. 334 Цивільного кодексу України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Таким чином право комунальної власності на будинок виникає з дня його державної реєстрації.

Згідно вимог ч. 5 ст. 16 Закону України Про місцеве самоврядування в Україні права суб`єкта комунальної власності від імені та в інтересах територіальних громад здійснюють відповідні ради.

Відповідно до ст. 10 Закону України Про місцеве самоврядування в Україні сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Згідно ст. 25 Закону України Про місцеве самоврядування в Україні сільські, селищні, міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання.

Пунктом 51 ст. 26 Закону України Про місцеве самоврядування в Україні до виключної компетенції сільських, селищних, міських рад віднесено надання згоди на передачу об`єктів з державної у комунальну власність та прийняття рішень про передачу об`єктів з комунальної у державну власність.

Відповідно до ст. 8-3 Закону України Про добровільне об`єднання територіальних громад повноваження сільської, селищної ради та сільського, селищного голови територіальної громади, що приєдналася до сільської, селищної об`єднаної територіальної громади припиняються з моменту офіційного оголошення відповідною територіальною виборчою комісією на сесії сільської, селищної ради об`єднаної територіальної громади рішення про підсумки додаткових виборів та визнання повноважень не менше половини депутатів від територіальної громади, що приєдналася, обраних на виборах до сільської, селищної ради об`єднаної територіальної громади.

З моменту припинення повноважень сільського, селищного голови територіальної громади, що приєдналася до об`єднаної територіальної громади, повноваження сільського, селищного, міського голови об`єднаної територіальної громади поширюються на територію територіальної громади, що приєдналася до об`єднаної територіальної громади.

Сільський, селищний голова територіальної громади, що приєдналася до об`єднаної територіальної громади, виконує обов`язки старости відповідно до закону на період повноважень ради об`єднаної територіальної громади поточного скликання. За ним зберігаються розмір та умови оплати праці, що були йому встановлені як сільському, селищному голові до приєднання.

З дня припинення повноважень сільською, селищною радою територіальної громади, що приєдналася до об`єднаної територіальної громади, порядку, визначеному цим Законом, здійснюється реорганізація відповідних юридичних осіб - сільської, селищної ради, її виконавчого комітету шляхом їх приєднання до відповідних юридичних осіб - сільської, селищної, міської ради, її виконавчого комітету об`єднаної територіальної громади. Після завершення реорганізації відповідні юридичні особи - сільська, селищна рада, її виконавчий комітет припиняються у порядку, визначеному цим Законом.

Об`єднана територіальна громада є правонаступником всього майна, прав та обов`язків територіальної громади, що приєдналася до об`єднаної територіальної громади, з дня припинення повноважень сільською, селищною радою територіальної громади, що приєдналася до об`єднаної територіальної громади.

Відповідні юридичні особи - сільська, селищна, міська рада, її виконавчий комітет об`єднаної територіальної громади є правонаступниками прав та обов`язків відповідних юридичних осіб - сільської, селищної ради, її виконавчого комітету територіальної громади, що приєдналася до об`єднаної територіальної громади, з дня припинення повноважень сільською, селищною радою територіальної громади, що приєдналася до об`єднаної територіальної громади.

Відповідно до ч.ч. 6, 7 ст. 8 Закону України Про добровільне об`єднання територіальних громад реорганізація юридичних осіб - сільських, селищних, міських рад та їхніх виконавчих комітетів у випадках, передбачених цим Законом, здійснюється без повідомлення про неї органу, що здійснює державну реєстрацію, а також без збирання вимог кредиторів, отримання їхньої згоди.

Під час проведення реорганізації юридичних осіб - сільських, селищних, міських рад та їхніх виконавчих комітетів повноваження з управління справами таких юридичних осіб здійснює сільський, селищний, міський голова, обраний об`єднаною територіальною громадою.

Стаття 4 Закону України Про Фонд державного майна України визначає, що до основних завдань Фонду державного майна України належать управління об`єктами державної власності, зокрема корпоративними правами держави у статутних капіталах господарських товариств, щодо яких прийнято рішення про приватизацію та затверджено план розміщення акцій; товариств, утворених у процесі перетворення (у тому числі шляхом корпоратизації) державних підприємств, що належать до сфери його управління, а також товариств, утворених за участю Фонду державного майна України;

Згідно зі ст. 1 Закону України Про управління об`єктами державної власності управління об`єктами державної власності - здійснення Кабінетом Міністрів України та уповноваженими ним органами, іншими суб`єктами, визначеними цим Законом, повноважень щодо реалізації прав держави як власника таких об`єктів, пов`язаних з володінням, користуванням і розпорядженням ними, у межах, визначених законодавством України, з метою задоволення державних та суспільних потреб.

Частиною 1 ст.3 цього Закону визначено, що об`єктами управління державної власності, зокрема, є державне майно, що перебуває на балансі господарських організацій і не увійшло до їх статутних капіталів або залишилося після ліквідації підприємств та організацій.

Згідно з Положенням про регіональне відділення Фонду державного майна України, затвердженим наказом Фонду державного майна України від 15.05.2012 року № 678, регіональне відділення відповідно до покладених на нього завдань та в межах повноважень, делегованих Фондом: приймає рішення про подальше використання державного майна (крім матеріальних носіїв секретної інформації), що не увійшло до статутного капіталу господарських товариств у процесі приватизації; організовує та здійснює контроль за утриманням, зберіганням і використанням державного майна, що не увійшло до статутного капіталу господарських товариств, створених у процесі приватизації (п. 5.1 Положення).

Із матеріалів справи вбачається, що Шполянська міська рада об`єднаної територіальної громади є правонаступником прав та обов`язків Шполянської міської ради.

Об`єкт нерухомості - 40-квартирний 5-ти поверховий житловий будинок, який знаходиться за адресою: вул. Соборна (колишня - Леніна), 36, м. Шпола, Звенигородський район, Черкаська область у процесі приватизації Державного насінницького радгоспу «Черкаський» в 1996 році не увійшов до статутного капіталу орендного підприємства «Шполянська Швейна фабрика», а в подальшому Публічного акціонерного товариства Швейна фабрика Лібовнера та перебуває на його балансі і залишається у державній власності.

У позивача відсутня будь-яка інформація, щодо переходу права власності на спірне майно та реєстрацію прав за іншими особами в Реєстрі прав власності на нерухоме майно чи Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до ст. 12 Закону України „Про управління об`єктами державної власності Єдиний реєстр об`єктів державної власності є автоматизованою системою збирання, обліку, накопичення, оброблення, захисту та надання інформації про нерухоме майно, у тому числі передане в оренду (лізинг), концесію або заставу, державних підприємств, установ та організацій, а також про корпоративні права держави та державне майно, що не увійшло до статутного капіталу господарських структур.

Реєстр формується Фондом державного майна України за участю центральних органів виконавчої влади, що забезпечують реалізацію державної політики у сфері земельних відносин, у сфері статистики, центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, Антимонопольного комітету України, інших уповноважених органів управління, а також Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку, на єдиних методологічних засадах, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Формування Реєстру в частині нерухомого майна здійснюється на підставі відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, отриманих зазначеними в абзаці першому цієї частини органами відповідно до законодавства.

Відомості в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно про 40-квартирний 5-ти поверховий житловий будинок, який знаходиться за адресою: вул. Соборна (колишня - Леніна), 36, м. Шпола, Звенигородський район, Черкаська область відсутні.

Відповідно до п. 1 Положення про Єдиний реєстр об`єктів державної власності, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 14 квітня 2004 року № 467, Реєстр формується з метою: ведення обліку об`єктів державної власності; створення умов для оптимізації кількості підприємств державного сектору економіки, використання об`єктів державної власності; проведення моніторингу структурних змін у державному секторі економіки; здійснення контролю за ефективним використанням об`єктів державної власності; забезпечення реалізації управлінських рішень, відкритості та прозорості інформування у державному секторі економіки.

До Реєстру вносяться відомості на підставі бухгалтерської та статистичної звітності підприємств, господарських товариств, у статутному капіталі яких акції (частки, паї) належать державі, та балансоутримувачів (п. 6 Положення).

Судом встановлено, що Фонд здійснював перевірку стану та використання державного майна, яке не увійшло до статутного капіталу Публічного акціонерного товариства Швейна фабрика Лібовнера.

Відповідно до Положення про управління державним майном, яке не увійшло до статутних фондів господарських товариств в процесі приватизації, але перебуває на їх балансі, затвердженого наказом Фонду державного майна України та Міністерства економіки України від 19.05.1999 року №908/68 управління державним майном, яке не увійшло до статутних фондів господарських товариств в процесі приватизації, полягає у виборі та забезпеченні уповноваженим органом способу та умов подальшого використання майна.

Правовий аналіз вказаного Положення, свідчить про те, що єдиним способом управління об`єктами житлового фонду, що належать до державної власності, є їх передача у комунальну власність.

Проте, всупереч вимогам Законів України Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності, „Про управління об`єктами державної власності, Про управління об`єктами державної власності, Положення про управління державним майном, яке не увійшло до статутних фондів господарських товариств в процесі приватизації, але перебуває на їх балансі та інших законодавчих актів, відповідач не прийняв вказаний об`єкт у комунальну власність.

Крім того, відповідач вказує про наявність рішення № 21-15/IX «Про надання згоди на прийняття в комунальну власність Шполянської міської ради ОТГ об`єкт нерухомості житловий будинок по АДРЕСА_1 » від 10.02.2022 року.

Відповідно до положень ст. 73 Закону України „Про місцеве самоврядування в Україні акти і законні вимоги органів та посадових осіб місцевого самоврядування є обов`язковими для виконання всіма розташованими на відповідній території органами виконавчої влади, об`єднаннями громадян, підприємствами, установами та організаціями, посадовими особами, а також громадянами, які постійно або тимчасово проживають на відповідній території.

Проте, вказане відповідачем рішення Шполянської міської ради ОТГ Черкаської області № 21-15/IX від10.02.2022 року до цього часу не виконано.

З огляду на встановлені обставини справи, наведені норми законодавства, суд вважає, що орендне підприємство «Шполянська Швейна фабрика», яке в подальшому перейменовано на Публічне акціонерне товариство Швейна фабрика Лібовнера, не є державним підприємством, а є балансоутримувачем об`єктів житлового фонду, які при приватизації не увійшли до його статутного капіталу та були визнанні об`єктами державної власності.

Порядок визначає коло суб`єктів, які мають право на списання багатоквартирних будинків з балансу. На господарські товариства, на балансі яких перебуває державний житловий фонд, що не увійшов до статутних капіталів при приватизації, порядок не розповсюджується.

Оскільки відсутній відповідний порядок списання з балансу господарських товариств багатоквартирних житлових будинків, у яких розташовані приміщення приватної та інших форм власності, які не увійшли до статутних капіталів господарських товариств при приватизації та перебувають у них на балансі, та враховуючи положення Закону України Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку, Закону України Про житлово-комунальні послуги, Закону України Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності, Закону України Про управління об`єктами державної власності, Положення про управління державним майном, яке не увійшло до статутних капіталів господарських товариств у процесі приватизації, Порядку списання з балансу багатоквартирних будинків АДРЕСА_2 , то вказаний житловий будинок повинен бути переданий до комунальної власності територіальної громади з наступним списанням його з балансу відповідно до Порядку.

Відповідно до Закону України Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку спільне майно багатоквартирного будинку (приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку) є спільною сумісною власністю співвласників та не може бути поділено між співвласниками. Згідно з вимогами цього Закону співвласники повинні визначити форму управління багатоквартирним будинком (управитель чи об`єднання співвласників) та прийняти відповідне рішення щодо такого управителя.

Згідно з ч. 5 ст. 13 цього Закону, у разі якщо протягом одного року з дня набрання чинності цим законом співвласники багатоквартирного будинку, в якому не створено об`єднання співвласників, не прийняли рішення про форму управління багатоквартирним будинком, управління такого будинку здійснюється управителем, який призначається на конкурсних засадах виконавчим органом місцевої ради, на території якої розташований багатоквартирний будинок.

Відносини, що виникають у процесі надання споживачам послуг з управління багатоквартирним будинком, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення та поводження з побутовими відходами, регулюються Законом України „Про житлово-комунальні послуги. Відповідно до цього закону органи місцевого самоврядування наділені повноваженнями регулятора житлово-комунальних послуг з управління багатоквартирним житловим будинком.

Враховуючи вищезазначені норми, суд вважає, що спірний 40-квартирний 5-ти поверховий житловий будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 повинен бути переданий до комунальної власності територіальної громади з наступною передачею управителю чи об`єднанню співвласників цього будинку з підписанням акту приймання - передачі будинку, що передбачено ст. 7 Закону України Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності.

Суд враховує правову позицію, викладену у рішенні Конституційного Суду України від 16.04.2009 року №7-рп/2009 (справа 1-9/2009) про те, що органи місцевого самоврядування є відповідальними за свою діяльність перед юридичними і фізичними особами (ст. 74 Закону Про місцеве самоврядування в Україні).

В частині вимоги прокурора про визнання протиправною бездіяльність Шполянської міської ради об`єднаної територіальної громади щодо неприйняття до комунальної власності Шполянської територіальної громади об`єкту нерухомості 40- квартирного АДРЕСА_3 суд зазначає наступне.

Завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави (ч. 1 ст. 2 ГПК України).

Відповідно до положень Господарського процесуального кодексу України обов`язок доведення факту порушення або оспорювання прав і охоронюваних інтересів покладено саме на позивача, а відсутність порушеного права встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.

Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, суду належить зважати й на його ефективність з точки зору ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У п. 145 рішення від 15.11.1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги ст. 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за ст. 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 5 квітня 2005 року (заява N 38722/02)).

З урахуванням вищевикладеного ефективний засіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, а обраний прокурором спосіб захисту свого права шляхом заявлення вимог про визнання протиправною бездіяльності Шполянської міської ради об`єднаної територіальної громади з неприйняття до комунальної власності територіальної громади Шполянської міської ради об`єднаної територіальної громади з державної власності об`єкту нерухомості, який перебуває на балансі Публічного акціонерного товариства Швейна фабрика Лібовнера, не відповідає ефективному засобу захисту та не дозволить позивачу відновити свої права та охоронювані законом інтереси, обумовлені зокрема і ст. 13 Констиуції України, тобто є неналежним способом захисту порушеного права.

Відповідно до пунктів 2.1., 2.6., 4.7. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 25.02.2016 року № 4 «Про деякі питання практики вирішення спорів, що виникають із корпоративних відносин»: господарським судам під час вирішення спорів, що виникають з корпоративних відносин, слід враховувати приписи статті 1 ГПК України та з`ясовувати наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного права або законного інтересу у правовідносинах, на захист яких подано позов, а також питання про наявність чи відсутність факту їх порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до п. 2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 № 6 «Про судове рішення», рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з`ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Господарський суд у прийнятті судового рішення керується (та відповідно зазначає у ньому) не лише тими законодавчими та/або нормативно-правовими актами, що на них посилалися сторони та інші учасники процесу, а й тими, на які вони не посилалися, але якими регулюються спірні правовідносини у конкретній справі (якщо це не змінює матеріально-правових підстав позову).

Враховуючи положення ч.1ст.9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 №475/97-ВРКонвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів №2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

Зокрема, Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» у рішенні від 18.07.2006 та у справі «Трофимчук проти України» у рішенні від 28.10.2010 зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторін. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Нормами Господарського процесуального кодексу України, зокрема, встановлено, що:

учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається (ч. 1 ст. 43);

кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (ч.ч. 1, 3 ст. 74);

належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ч. 1 ст. 76);

обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 1 ст. 77);

достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ч. 1 ст. 78);

наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ч.ч. 1, 2 ст. 79);

учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду (ч. 1 ст. 80);

суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили (ч.ч. 1, 2 ст. 86).

Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 13, ч. 1 ст. 14 ГПК України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Разом з тим, суд вважає за необхідне зазначити наступне щодо належності звернення Першого заступника керівника Звенигородської окружної прокуратури до суду з даним позовом.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно пунктом 3 частини першої статті 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Враховуючи положення Великої Палати Верховного Суду викладені у постанові від 26.05.2020 року у справі № 912/2385/18 то захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні компетентні органи, а не прокурор. Прокурор не повинен вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати компетентний орган, який може і бажає захищати інтереси держави.

Системне тлумачення абзацу першого частини третьої статті 23 Закону дозволяє дійти висновку, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати такий захист у спірних правовідносинах; 2) якщо немає органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах (постанова Великої Палати Верховного Суду у і від 26.06.2019 року у справі № 587/430/16-ц ).

Згідно частини четвертої статті 23 Закону України Про прокуратуру наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді.

Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва.

Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень.

Прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу.

Бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.

Звертаючись до відповідного компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України Про прокуратуру, прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню, тощо.

З матеріалів справи вбачається, що позивач в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України, а в подальшому Регіонального відділення Фонду державного майна України по Київській, Черкаській та Чернігівській областях 28.09.20211 року, 19.11.2013 року, 24.10.2014 року, 28.04.2016, 18.01.2018 року, 05.02.2019 року, 04.05.2020 року, 29.10.2021 року звертався до Шполянської міської ради з листами №05-01-3680, №05-01-5379, №05-01-5079, №05-01-2181,№ 05-01-0339, №05-01-0557, № 05-12/02.-1769, №47-12.02-3867(а.с. 53, 48, 45, 42, 38, 39, 23-26, 32,), в яких відповідно до Закону України Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності просив розглянути питання про прийняття вказаного будинку у комунальну власність та здійснити його прийняття за наявними документами. Відповідач залишив без виконання листи позивача.

07.02.2022 року, 03.05.2022, 30.11.2022 Звенигородською окружною прокуратурою направлено листи № 50-291вих22, № 50-661вих22, № 50-2463вих22 до Регіонального відділення ФДМ України по Київській, Черкаській та Чернігівській областях про вчинені дії з прийняття вказаного будинку з державної власності у комунальну.

Позивач 09.12.2022 року листом №51-04.02.-2778 вказав про відсутність змін з боку відповідача з прийняття у комунальну власність спірного будинку та повідомив про відсутність коштів на сплату судового збору з метою судового врегулювання спору.

26.12.2022 року Звенигородською окружною прокуратурою повідомлено позивача листом № 50-2691вих22 про намір подачі до суду відповідного позову, враховуючи нездійснення ним в розумні строки заходів для звернення до суду з позовом стосовно захисту інтересів територіальної громади та держави.

Отже, враховуючи нездійснення позивачем заходів для звернення до суду з позовом стосовно захисту інтересів територіальної громади та держави, враховуючи повноваження прокурора самостійно визначати, у чому полягає порушення інтересів держави і визначати орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах, суд дійшов висновку, що прокурор в даному випадку належним чином обґрунтував та довів підстави для представництва інтересів держави в суді.

Відтак, з огляду на викладені обставини справи, наведені норми законодавства, суд позов визнає обґрунтованим, доказаним і задовольняє його в частині зобов`язання Шполянської міської ради об`єднаної територіальної громади забезпечити прийняття у комунальну власність Шполянської територіальної громади об`єкту нерухомості - сорокаквартирного п`ятиповерхового житлового будинку по АДРЕСА_1 , решту позовних вимог суд визнає безпідставними і у їх задоволенні відмовляє. Доводи відповідача, приведені ним в обґрунтування заперечень проти позову, господарський суд відхиляє через їх невідповідність встановленим фактичним обставинам справи та вказаним вище нормам чинного законодавства.

На підставі статті 129 ГПК України, з відповідача на користь прокуратури підлягають стягненню судові витрати пропорційно розміру задоволених позовних вимог 2481 грн. судового збору.

Керуючись ст.ст. 129, 233, 236-240, 256 ГПК України, господарський суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Зобов`язати Шполянську міську раду об`єднаної територіальної громади Черкаської області, , місцезнаходження: 20603, Черкаська обл., м. Шпола, вул. Лозуватська, буд. 59 забезпечити прийняття з державної власності у комунальну власність Шполянської територіальної громади об`єкт нерухомості - сорокаквартирний п`ятиповерховий житловий будинок по АДРЕСА_1 .

У задоволенні позову про визнання протиправною бездіяльності Шполянської міської ради об`єднаної територіальної громади щодо неприйняття до комунальної власності Шполянської територіальної громади об`єкту нерухомості - сорокаквартирного п`ятиповерхового житлового будинку по вул. Соборна (Леніна), 36, м. Шпола, Звенигородського району, Черкаської області відмовити.

Стягнути з Шполянської міської ради об`єднаної територіальної громади, , місцезнаходження: 20603, Черкаська обл., м. Шпола, вул. Лозуватська, буд. 59 на користь Черкаської обласної прокуратури, , місцезнаходження: 18015, Черкаська область, м. Черкаси, бульв. Шевченка, буд. 286 2481грн. судових витрат.

Рішення може бути оскаржене до Північного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 20.04.2023 року.

Суддя В.М. Грачов