ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.04.2023 м. ХарківСправа № 922/671/23

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Добрелі Н.С.

за участю секретаря судового засідання Сланова М.Ю.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження справу

за позовомТовариства з обмеженою відповідальністю "ЗАВОД "ДІАЛОГ"
до Акціонерного товариства "ЕЛЕКТРОМАШИНА"
про стягнення коштів

за участю представників:

позивача - Деменкова Є.С.

відповідача - Кузнецова І.С., Чаіцький В.О.

ВСТАНОВИВ:

21.02.2023 ТОВ «Завод «Діалог» звернулося до Господарського суду Харківської області з позовною заявою до АТ «Електромашина», в якій просить суд стягнути з відповідача на користь позивача борг у сумі 561.193,46 грн, інфляційні нарахування в сумі 129.132,62 грн, 3% річних у сумі 15.273,01 грн, а також судові витрати.

Позовні вимоги обґрунтовані невиконання відповідачем взятих на себе зобов`язань за договором поставки від 05.01.2021 №1 в частині своєчасної та повної оплати вартості поставленого позивачем продукції.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 01.02.2022 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі та визначено її розглядати в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи.

Ухвалою суду, яка занесена до протоколу судового засідання від 28.03.2023, в судовому засіданні оголошено перерву на 18.04.2023.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 18.04.2023 у справі №922/671/23 залишено без розгляду заяву представника позивача про зменшення позовних вимог.

Представник позивача в судовому засіданні 18.04.2023 зазначає, що відповідачем під час розгляду справи в сплачений борг у сумі 50.000,00 грн, у зв`язку з чим позовні вимоги підтримує частково та просить суд їх задовольнити.

Присутні в судовому засіданні 18.04.2023 представники відповідача у частині стягнення боргу в розмірі 50.000,00 грн зазначають, що борг було сплачено, щодо відсотків річних та інфляційних нарахувань заперечують, посилаючись на форс-мажорні обставини, та просять суд відмовити в цій частині позовних вимог.

Заслухавши вступне слово представників сторін, перевіривши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення проти них, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані учасниками справи докази, суд встановив наступне.

Між ТОВ «Завод «Діалог» (покупець) та АТ «Електромашина» (постачальник) був укладений Договір поставки від 05.01.2021 №1 (далі Договір). Згідно з його умовами постачальник виготовлює і поставляє з використанням штампу та шаблонів покупця пластини колекторні (продукція), а покупець отримує продукцію за кількістю зазначеною в замовах покупця, та ціною вказаною в рахунках на поставку на кожну партію продукцію.

Пунктом 3.2. Договору (в редакції Додаткової угоди від 29.12.2021 №3) сторони погодили, що покупець здійснює оплату продукції, що постачається, на поточний рахунок постачальника на підставі рахунку-фактури в строк не більше 30 календарних днів з моменту постачання.

На виконання умов Договору та замовлень відповідача від 29.12.2021 №13/497/30, від 12.10.2022 №6/30 позивачем була виготовлена та поставлена продукція на загальну суму 683.558,21 грн, що підтверджується наявними в матеріалах справи видатковими накладними від 28.01.2022 №55 на суму 153.828,94 грн, від 28.01.2023 №56 на суму 20.266,13 грн, від 28.01.2023 №57 на суму 158.390,41 грн, від 08.02.2022 №65 на суму 351.072,73 грн.

Як зазначає позивач, відповідач частково розрахувався за отриману продукцію, залишок заборгованості за Договором становить 561.193,46 грн.

В матеріалах справи наявний акт звіряння взаєморозрахунків підписаний між обома сторонами на суму боргу 561.193,46 грн.

09.01.2023 представником позивача на адресу відповідача була надіслана вимога від 03.01.2023 №02/01 про сплату боргу, в якій пропонував у позасудовому порядку перерахувати ТОВ «Завод «Діалог» борг разом із відсотками річних та інфляційними нарахуваннями в сумі 669.475,72 грн.

Проте відповідач відповіді на вимогу не надав, заборгованість не сплатив.

Вищезазначені обставини стали підставою звернення позивача до суду з відповідним позовом про стягнення 561.193,46 грн, боргу, інфляційні нарахування в сумі 129.132,62 грн, 3% річних у сумі 15.273,01 грн.

Відповідач проти позову заперечує частково в частині основного боргу в сумі 561193,46 грн. визнає вимоги, в іншій частині посилається на те, що на території України введений військовий стан, у зв`язку з чим це є форс-мажорною обставиною, що зумовила неможливість здійснення відповідачем своєчасної та повної оплати.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, суд виходить із наступного.

Відповідно до частини першої статті 265 ГК України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідності до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно статей 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Як було зазначено вище, на виконання умов Договору позивачем була виготовлена та поставлена продукція на загальну суму 683.558,21 грн, що підтверджується наявними в матеріалах справи видатковими накладними, які підписані уповноваженими представниками сторін без зауважень. Крім того в матеріалах справи наявні податкові накладні та підписаний між сторонами акт звіряння взаєморозрахунків.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (частина перша статті 530 ЦК України).

Згідно ч. 1ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

За змістом ст. 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач у строк, встановлений пунктом 3.2. Договору, за отриману продукції оплату не здійснивобсязі. Заборгованість відповідача перед позивачем за Договором станом на момент звернення з даним позовом становить 561.193,46 грн.

Зазначена обставина відповідачем у відзиві на позов не заперечується, у зв`язку з чим не підлягає доведенню з огляду на приписи частини першої статті 75 ГПК України (обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованих підстав вважати їх недостовірними або визнаними у зв`язку з примусом).

Після відкриття провадження в даній справі відповідачем була частково сплачена заборгованість за Договором на суму 50.000,00 грн, що підтверджується платіжним дорученням від 12.04.2023 №1869 та не заперечується представником позивача.

У відповідності до пункту 2 частини першої статті 231 ГПК України господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору. Таким чином, оскільки між сторонами відсутній предмет спору в частині позовних вимог про стягнення заборгованості за Договором у розмірі 50.000,00 грн суд вважає за необхідне закрити провадження у справі в цій частині вимог.

Щодо решти основного боргу , суд враховує приписи ст. 526 ЦК України та ст. 193 ГК України, якими передбачено, що зобов`язання повинні виконуватись сторонами у встановлених договором або законом порядку і строках, приймаючи до уваги викладені обставини; доведеність з боку позивача факту порушення відповідачем умов договору та діючого законодавства, - суд визнає вимоги позивача щодо стягнення з відповідача заборгованості за договором поставки від 05.01.2021 №1 в розмірі 511.193,46 грн. грн. обґрунтованими та такими що підлягають задоволенню.

Крім суми основного боргу позивач просить суд стягнути з відповідача інфляційні нарахування в сумі 129.132,62 грн, 3% річних у сумі 15.273,01 грн за період з 28.02.2022 по 31.01.2023 та з 11.03.2022 по 31.01.2023.

Заперечуючи проти стягнення 3-х відсотків річних та інфляційних, відповідач посилається на введення на території України воєнного стану, який є форс-мажором та спричинив несвоєчасну оплату, щодо цих заперень, суд зазначає наступне.

24.02.2022 у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України Указом Президента України № 64/2022 введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. Указом Президента України від 14.03.2022 № 133/2022 строк дії воєнного стану в Україні продовжено з 05 години 30 хвилин 26 березня 2022 року строком на 30 діб.

Згідно Указу Президента України від 17.05.2022 № 341/2022 "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні", продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 25 травня 2022 року строком на 90 діб, який затверджений Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні" від 22.05.2022 № 2263-IX.

Указом Президента України "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні" від 12.08.2022 № 7664, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні»» від 15.08.2022 № 2500-IX, який набрав чинності 17.08.2022, продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 23 серпня 2022 року строком на 90 діб. Таким чином, станом на теперішній час продовжено строк дії воєнного стану в Україні до 21.11.2022 р.

Воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень. У зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30 34, 38, 39, 41 44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб у межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені ч. 1 ст. 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану».

З листа Торгово-промислової палати України № 2024/02.0-7.1 від 28.02.2022 вбачається, що Торгово-промислова палата України (далі по тексту - ТПП України) на підставі ст.ст. 14, 14-1 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні" від 02.12.1997 № 671/97-ВР, Статуту ТПП України, цим засвідчує форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили): військову агресію російської федерації проти України, що стало підставою введення воєнного стану із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні".

Слід відмітити, що існування обставин форс-мажору щодо порушення/невиконання зобов`язань може доводитися будь-якими доказами (постанова Верховного Суду у справі № 912/3323/20 від 21 липня 2021 року).

Окрім цього, Верховний Суд у постанові від 19 серпня 2022 року у справі №908/2287/17 зазначив, що сертифікат торгово-промислової палати, який підтверджує наявність форс-мажорних обставин, не може вважатися беззаперечним доказом про їх існування, а повинен критично оцінюватися судом з урахуванням встановлених обставин справи та у сукупності з іншими доказами (подібні правові висновки викладено у постановах Верховного Суду від 14 лютого 2018 року у справі № 926/2343/16, від 16 липня 2019 року у справі № 917/1053/18 та від 25 листопада 2021 року у справі № 905/55/21). Адже визнання сертифіката торгово-промислової палати беззаперечним та достатнім доказом про існування форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) без надання судом оцінки іншим доказам суперечить принципу змагальності сторін судового процесу.

Враховуючи вищенаведене, суд зазначає, що сам факт введення воєнного стану не може вважатись належною правовою підставою для не виконання зобов`язань, а обставини, які виникли у зв`язку з війною мають безпосередньо впливати на можливість контрагента виконати свій обов`язок, отже сторона, яка посилається на вказану обставину повинна довести зв`язок між неможливістю виконання зобов`язання та військовими діями.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем не надано доказів які б підтверджували вплив агресії РФ та неможливістю виконання зобов`язання за спірним договором, натомість відповідачем навіть під час розгляду справи надавались докази щодо часткового погашення боргу.

В порушення положень пункту 7.4. Договору відповідач письмово не повідомляв позивача про неможливість виконання зобов`язань за Договором через форс-мажорні обставини. Також, відповідачем не надано доказів того, що неможливість виконання зобов`язання щодо оплати отриманої продукції за Договором перебуває у прямому причинному зв`язку із обставинами військового стану та/або воєнними діями. Посилання відповідача на форс-мажорні обставини у вигляді воєнного стану, військових дій, як на підставу для відмови в позовні в частині стягнення відсотків річних та інфляційних нарахувань, судом відхиляються з огляду на вищезазначене.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Наведені вище норми права та встановлені судом обставини, а саме факт прострочення виконання відповідачем грошового зобов`язання, свідчать про правомірність нарахування 3% річних та інфляційних втрат.

Перевіркою доданих до позовної заяви розрахунків 3% річних судом встановлено, що позивачем допущені помилка, а саме: останнім не враховані положення частини п`ятої статті 254 ЦК України (якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день). Оскільки останній день строку оплати за поставлену продукцію за видатковими накладним від 28.01.2022 припадав на 27.02.2022 (вихідний день, неділя), то днем закінчення строку оплати є 28.02.2022 (перший робочий день).

З огляду на вимоги статей 79, 86, частини п`ятої статті 236, статті 237 ГПК України, господарський суд у вирішенні спору має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв`язку з порушенням грошового зобов`язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру заборгованості.

Враховуючи вищенаведене, здійснивши перерахунок 3% річних за період з 01.03.2022 по 31.01.2023 на суму боргу 210.120, 73 грн (158.390,41 грн + 51.730,32 грн), суд зазначає, що їх розмір становить 5.820,06 грн. В іншій частині 3% річних у сумі 17,27 грн на заборгованість за видатковими накладними від 28.01.2022 нараховані безпідставно.

Розрахунок 3% річних у розмірі 9435,68 грн на суму боргу 351.072,73 грн за період з 11.03.2022 по 31.01.2023 здійснений арифметично правильно та відповідно до вимог чинного законодавства.

Встановлена судом помилка не вплинула на розрахунок інфляційних втрат, а тому таке нарахування здійснено позивачем арифметично вірно та відповідно до вимог чинного законодавства. Отже, позовні вимоги в цій частині (про стягнення інфляційного нарахування в сумі 129.132,62 грн) є законними та обґрунтованими.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат суд керується статтею 129 ГПК України та статтею 7 Закону України "Про судовий збір". Згідно з приписами останньої позивачеві після надходження на адресу суду відповідного клопотання підлягає поверненню з державного бюджету 750,00 грн у зв`язку з закриттям провадження у справі в частині позовних вимог про стягнення боргу в розмірі 50.000,00 грн.

Згідно зі статтею 129 ГПК України судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підставі, покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Відповідно, витрати зі сплати судового збору в розмірі 9.833,73грн покладаються на відповідача, в іншій частині 0,26 грн залишаються за позивачем.

Також позивачем заявлено до стягнення з відповідача витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 20.000,00 грн.

Відповідно до частин 1, 2 статті 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина 3 статті 126 ГПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі №826/1216/16 зазначено, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Згідно з наведеного у позовній заяві попереднього (орієнтовного) розрахунку судових витрат розмір витрат позивача на професійну правничу допомогу становить 20.000,00 грн.

На підтвердження витрат на професійну правничу допомогу позивачем додані до позовної заяви наступні документи: копію договору про надання правничої допомоги від 03.01.2023 №02/01-23, укладеного між ТОВ "Завод "Діалог" та адвокатом Деменковою Є.С.; ордер на надання правничої (правової) допомоги від 03.01.2023 серія АН №1104882; свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю серії ДН №4790; рахунок-фактуру від 31.01.2023 №95/01; платіжну інструкцію від 01.02.2023 №242 на суму 30.583,99 грн.

При цьому, детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, позивачем до суду не надано, що є порушенням частини третьої статті 126 ГПК України

Суд зауважує, що неподання стороною, на користь якої ухвалено судове рішення, розрахунку (детального опису робіт (наданих послуг)), виконаних адвокатом, позбавляє іншу сторону можливості спростовувати ймовірну неспівмірність витрат на професійну правничу допомогу.

З наданих позивачем документів вбачається, що у договорі не міститься детального опису послуг, які підлягають наданню адвокатом у рамках договору договору про надання правничої допомоги від 03.01.2023 №02/01-23, інших доказів на підтвердження обсягу наданих послуг до матеріалів справи не надано.

Таким чином, суд не може визначити на підставі зазначених доказів, які саме роботи (послуги) надавались адвокатом, та пересвідчитись, що заявлені витрати та наданий адвокатом обсяг послуг і витрачений час на надання таких послуг відповідають критеріям реальності та спів розмірності таких витрат.

За таких обставин, враховуючи вищенаведене та те, що позивачем в порушення ч.3 ст. 126 ГПК України не надано до суду детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат часу по кожному із виду робіт, необхідних для надання правничої допомоги, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу у розмірі 200000,00 грн.

На підставі викладеного, керуючись статтями 124, 129-1 Конституції України, статтями 1, 4, 20, 73, 74, 76-79, 86, 123, 129, 236-238 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Акціонерного товариства «ЕЛЕКТРОМАШИНА» (61016, м. Харків, вул. Озерянська, буд. 106, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ЗАВОД «ДІАЛОГ» (61045, м. Харків, вул. Яроша Отакара, буд. 18, офіс 11-13, ) борг у сумі 511.193,46 грн, інфляційні нарахування в сумі 129.132,62 грн, 3% річних у сумі 15.255,74 грн, витрати зі сплати судового збору в розмірі 9.833,73 грн.

3. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

4. В частині стягнення 3% річних у сумі 17,27 грн відмовити.

5. В частині стягнення 50.000,00 грн боргу провадження у справі закрити на підставі пункту 2 частини першої статті 231 ГПК України.

6. В частині стягнення витрат на професійну правничу допомогу відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом двадцяти днів з дня складання повного рішення безпосередньо до суду апеляційної інстанції Східного апеляційного господарського суду.

Повне рішення складено "20" квітня 2023 р.

Суддя Н.С. Добреля