РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

29.03.2023Справа № 910/15232/20 (910/18162/21)
За позовною заявою Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" (01001, м. Київ, вул. Грушевського, 1Д, ідентифікаційний номер 14360570)

до 1) Товариства з обмеженою відповідальністю "Укртеральянс" (03680, м. Київ, вул. Пшенична,4, ідентифікаційний номер 38671697);

2) Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Інгосстрах" (49100, Дніпропетровська обл., м. Дніпро, Узвіз Кодацький, 2, ідентифікаційний номер 33248430)

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача-1 - Товариство з обмеженою відповідальністю "Канделла" (49000, Дніпропетровська обл., м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, 32, ідентифікаційний номер 33906849).

про визнання недійсним договору поруки №20/02-2017-4 від 13.03.2017

в межах справи №910/15232/20

За заявою Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" (01001, м. Київ, вул. Грушевського, 1Д, ідентифікаційний номер 14360570)

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Укртеральянс" (03680, м. Київ, вул. Пшенична, 4, ідентифікаційний номер 38671697)

про банкрутство

Суддя Мандичев Д.В.

Секретар судового засідання Судак С.С.

Представники сторін: не з`явилися

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У провадженні Господарського суду м. Києва знаходиться справа №910/15232/20 за заявою Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "Укртеральянс".

09.11.2021 до Господарського суду м. Києва надійшла позовна заява Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Укртеральянс" та Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Інгосстрах" про визнання недійсним договору поруки № 20/02-2017-4 від 13.03.2017.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 22.11.2021 відкрито провадження у справі, підготовче засідання призначено на 12.01.2022, залучено до участі у справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача-1-Товариство з обмеженою відповідальністю "Канделла" (49000, Дніпропетровська обл., м.Дніпро, вул. Набережна Перемоги,32, ідентифікаційний номер 33906849).

05.01.2022 до Господарського суду міста Києва надійшло клопотання ліквідатора Товариства з обмеженою відповідальністю "Укртеральянс" про відкладення судового засідання.

06.01.2022 до Господарського суду міста Києва надійшов відзив відповідача-2.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.01.2022 зустрічну позовну заяву Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Інгосстрах" до Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" та Товариства з обмеженою відповідальністю "Укртеральянс" про визнання дійсним договору поруки №20/02-2017-4 від 13.03.2017, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю "Укртеральянс" та Приватним акціонерним товариством "Страхова компанія "Інгосстрах" разом із доданими до неї документами повернуто заявнику.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 12.01.2022 відкладено підготовче засідання суду на 16.02.2022.

Судове засідання, призначене на 16.02.2022, не відбулось у зв`язку з направленням матеріалів справи до Північного апеляційного господарського суду.

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 14.09.2022 апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Інгосстрах" залишено без задоволення, ухвалу Господарського суду міста Києва від 06.01.2022 №910/15232/20 (910/18162/21) залишено без змін.

22.11.2022 до Господарського суду міста Києва надійшли матеріали справи №910/15232/20 (910/18162/21) з Північного апеляційного господарського суду.

За час перебування матеріалів справи у апеляційній інстанції, до суду надійшли наступні документи:

- клопотання Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Інгосстрах" про долучення до матеріалів справи висновку експерта з додатками;

- письмові пояснення Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Інгосстрах" щодо заявленого позову.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 25.11.2022 підготовче засідання призначено на 11.01.2023.

Наразі, згідно Рішення Ради суддів України від 14.12.2022 №35 визначено дату проведення ХІХ позачергового з`їзду суддів 11-13 січня 2023 року, делегатом на якому є суддя Д.В.Мандичев.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 21.12.2022 призначено підготовче засідання на 01.02.2023.

16.01.2023 до суду надійшло клопотання відповідача-2 про долучення до матеріалів справи висновку експерта з додатками.

16.01.2023 до Господарського суду м. Києва надійшли письмові пояснення по справі від АТ КБ "Приватбанк".

30.01.2023 до суду надійшло клопотання представника Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Інгосстрах" про відкладення підготовчого засідання.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 01.02.2023 закрито підготовче засідання, призначено розгляд справи по суті на 01.03.2023.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 01.03.2023 відкладено розгляд справи по суті у судовому засіданні на 29.03.2023.

27.03.2023 до суду надійшло клопотання відповідача-2 про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції.

У судове засідання 29.03.2023 представники учасників справи не з`явилися, проте про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлені належним чином.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 23.11.2020 відкрито провадження у справі № 910/15232/20 про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "Укртеральянс" (03680, м. Київ, вул. Пшенична, 4, ідентифікаційний номер 38671697). Визнано грошові вимоги Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Укртеральянс" в розмірі 679 161 123,49 грн. (з яких 350 256 465,02 грн. - основна заборгованість, 328 904 658,47 грн. - пеня). Введено мораторій на задоволення вимог кредиторів.

Здійснено оприлюднення на офіційному веб-сайті Вищого господарського суду України повідомлення про відкриття провадження у справі про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "Укртеральянс" (03680, м. Київ, вул. Пшенична, 4, ідентифікаційний номер 38671697) за номером 65610 від 16.11.2020р.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 19.04.2021 визнано кредитором у справі № 910/15232/20 по відношенню Товариства з обмеженою відповідальністю «Укртеральянс»: Акціонерне товариство Комерційний банк "Приватбанк" з грошовими вимогами на суму 684 718 391,18грн., з яких 70 224,00грн.-вимоги першої черги, 350 256 465,02грн.-вимоги четвертої черги, 334 391 702,16грн.-вимоги шостої черги; Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "Інгосстрах" з грошовими вимогами на суму 752 388 505,36грн., з яких 4 540,00грн.-вимоги першої черги, 752 383 965,36грн.-вимоги четвертої черги.

Судом встановлено, що 10.05.2016 між Приватним акціонерним товариством "Страхова компанія "Інгосстрах" (страховик), Акціонерним товариством Комерційний банк "ПриватБанк" (страхувальник) укладено договір страхування кредитів № № 16/05/10-02К, відповідно до пункту 1.1 якого предметом договору страхування є майнові інтереси страхувальника, що не суперечать законодавству України, пов`язані з володінням, користуванням і розпорядженням майном страхувальника.

Згідно з пунктом 1.2 договору страхування кредитів страховик зобов`язується у разі настання страхового випадку відшкодувати страхувальнику завдані збитки у межах страхової суми в порядку і на умовах, передбачених цими договорами, а страхувальник зобов`язується своєчасно сплатити страховий платіж та виконувати інші умови цих договорів.

Предметом страхування є майнові інтереси страхувальника, пов`язані зі збитками, які можуть бути завдані страхувальнику внаслідок невиконання (або неналежного виконання) позичальниками, вказаними в додатках до договору, своїх обов`язків, передбачених кредитними договорами між страхувальником та позичальниками (надалі - кредитні договори) щодо своєчасного, повного повернення ними кредитів. Застрахованими по цьому договору є кредитні договори згідно додатків до договору (пункт 2.1 договору страхування кредитів).

Пунктом 3.1 договору страхування кредитів визначено, що страховим випадком за цим договором є невиконання (неналежне виконання) позичальниками своїх обов`язків перед страхувальником, передбачених кредитними договорами, а саме: неповернення або часткове неповернення позичальниками кредитів у встановлені кредитними договорами строки, невиплата позичальниками в повному обсязі і в установлені кредитним договором строки процентів за користування кредитом. При настанні страхового випадку страховик сплачує страхувальнику обумовлене договором страхування страхове відшкодування.

Відповідно до додатку № 1 до договору страхування кредитів від 10.05.2016 № 16/05/10-02К за даним договором застрахований, зокрема, наданий ТОВ «Канделла» кредит на суму боргу 48 000 000,00 грн., страхова сума за яким становить 48 500 000,00 грн.

АТ КБ «Приватбанк» звернулося 15.06.2016 до ПрАТ «СК «Інгосстрах» із заявою про страхову подію, в якій зазначило про не погашення ТОВ «Канделла» у строк до 10.06.2016 частки кредиту в сумі 48 000 000,00 грн. та 128 000,00 грн. нарахованих відсотків.

15.06.2016 ПрАТ «СК «Інгосстрах» складено страховий акт № 1534 Б/К, відповідно до якого порушення ТОВ «Канделла» умов кредитного договору від 14.03.2016 № DNFTLKI06800 та не повернення в строк до 10.06.2016 АТ КБ «Приватбанк» частки кредиту в сумі 48 000 000,00 грн. внаслідок неплатоспроможності визнано страховим випадком та прийнято рішення виплатити страхове відшкодування в розмірі 48 128 000,00 грн.

Із матеріалів справи слідує, що ПрАТ «СК «Інгосстрах» здійснено виплату страхового відшкодування ТОВ «Канделла» на суму 48 128 000,00 грн., що підтверджується платіжними дорученнями від 15.06.2015 № 2321 та № 2322 із зазначеним у призначеннях платежів страхового акту від 15.06.2016 № 1534 Б/К.

Надалі, ПрАТ «СК «Інгосстрах» звернулося до ТОВ «Канделла» з листом № 16-06/02-02 щодо отриманого права регресної вимоги внаслідок виплати 15.06.2016 страхового відшкодування в сумі 48 128 000,00 грн. за договором страхування кредитів від 10.05.2016 № 16/05/10-02К.

У відповідь на даний лист ТОВ «Канделла» листом від 22.06.2016 № 22-06/2016 повідомило, що не має можливості відшкодувати ПрАТ «СК «Інгосстрах» грошові кошти в сумі 48 128 000,00 грн.

04.07.2016 між ПрАТ «СК «Інгосстрах» (кредитор) та ТОВ «Канделла» (боржник) укладено угоду про добровільне погашення заборгованості, відповідно до умов якої боржник визнає, що його заборгованість перед кредитором на момент укладення даної угоди становить 48 128 000,00 грн., яка буде погашена шляхом перерахування коштів на поточний рахунок кредитора протягом 3 (трьох) років з моменту укладення цієї угоди до 03.07.2019.

У подальшому, 13.03.2017 між ПрАТ «СК «Інгосстрах» (кредитор) та ТОВ «Укртеральянс» (поручитель) укладено договір поруки № 20/02-2017-4, у відповідності до якого поручитель поручається перед кредитором за виконання обов`язку ТОВ «Канделла», (надалі іменується «боржник») щодо оплати (компенсації) витрат кредитора, пов`язаних зі сплатою страхового відшкодування (регресної вимоги) у відповідності до договору страхування кредитів від 10.05.2016 № 16/05/10-02К у розмірі 48 128 000,00 грн., що виникли у зв`язку з виконання кредитором обов`язків боржника перед АТ КБ «Приватбанк» за кредитним договором від 10.05.2016 № 16/05/10-02К та додатково зазначені в угоді про добровільне погашення заборгованості від 04.07.2016.

Згідно з пунктом 1.2 договору поруки у випадку порушення боржником обов`язку за основними договорами (Угодою про добровільне погашення заборгованості), боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники.

Пунктом 2.4 договору поруки сторони підтверджують, що строк позовної давності щодо зобов`язань сторін, які виникають за основним договором та/або цим договором, в тому числі у випадку нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язань за основним договором та/або цим договором, становить п`ятнадцять років.

Відповідно до пункту 3.1 договору поруки поручитель зобов`язаний у разі порушення боржником забезпеченого порукою обов`язку за основним договором, самостійно виконати зазначений обов`язок боржника перед кредитором шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок кредитора, не пізніше строку встановленого у п.1.1 цього договору.

У зв`язку з невиконанням ТОВ «Долма» та ТОВ «Канделла» своїх зобов`язань, ПрАТ «СК «Інгосстрах» зверталося до ТОВ «Укртеральянс», як поручителя, з вимогою від 05.12.2019 № 05/12-19-1 про сплату боргу.

У відповіді від 06.12.2019 № 06-12/2019 ТОВ «Укртеральянс» повідомило ПрАТ «СК «Інгосстрах» про відсутність можливості погасити заборгованість у сумі 85 997 625,04 грн.

ПрАТ «СК «Інгосстрах» у відзиві на позов наголосило, що вигодонабувачем за правовідносинами, що стали підставою для укладення спірного правочину, є саме позивач, який отримав страхове відшкодування внаслідок настання страхового випадку за кредитним договором. До того ж, наявність грошових зобов`язань станом на день укладення спірного договору не означає безумовну заборону на ведення господарської діяльності та договірної роботи. Крім того, позивачем обраний невірний спосіб захисту внаслідок відсутності порушених прав позивача.

Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку задовольнити подану заяву з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 6 ст. 12 ГПК України господарські суди розглядають справи про банкрутство у порядку провадження, передбаченому цим Кодексом, з урахуванням особливостей, встановлених Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом".

Банкрутство за своєю природою є особливим правовим механізмом врегулювання відносин між неплатоспроможним боржником та його кредиторами, правове регулювання якого регламентовано Кодексом України з процедур банкрутства, який введено в дію з 21.10.2019 року, а до введення в дію цього Кодексу - Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", які визначають особливості провадження у справах про банкрутство, тобто є спеціальними у застосуванні при розгляді цих справ.

Законодавство у сфері банкрутства містить спеціальні та додаткові, порівняно із нормами ЦК України та ГК України, підстави для визнання оспорюваних правочинів недійсними, і застосовуються коли боржник перебуває в особливому правовому режимі, який врегульовано законодавством про банкрутство.

У контексті зазначеного можна зробити висновок, що застосування спеціальних норм законодавства про банкрутство можливо лише при наявності відкритого провадження у справі про банкрутство боржника, а відтак правочин (договір), укладений до відкриття провадження у справі про банкрутство, не може оцінюватись судом на предмет його відповідності/невідповідності вимогам спеціального закону про банкрутство.

21.10.2019 року введено в дію Кодекс України з процедур банкрутства від 18.10.2018 № 2597-VIII, який встановлює умови та порядок відновлення платоспроможності боржника-юридичної особи або визнання його банкрутом з метою задоволення вимог кредиторів, а також відновлення платоспроможності фізичної особи.

Згідно з пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень Кодексу України з процедур банкрутства з дня введення в дію цього Кодексу визнано таким, що втратив чинність, зокрема, Закон про банкрутство.

Відповідно до частини 1 статті 42 Кодексу України з процедур банкрутства правочини, вчинені боржником після відкриття провадження у справі про банкрутство або протягом трьох років, що передували відкриттю провадження у справі про банкрутство, можуть бути визнані недійсними господарським судом у межах провадження у справі про банкрутство за заявою арбітражного керуючого або кредитора, якщо вони завдали збитків боржнику або кредиторам, з таких підстав: боржник виконав майнові зобов`язання раніше встановленого строку; боржник до відкриття провадження у справі про банкрутство взяв на себе зобов`язання, внаслідок чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов`язань перед іншими кредиторами повністю або частково стало неможливим; боржник здійснив відчуження або придбав майно за цінами, відповідно нижчими або вищими від ринкових, за умови що в момент прийняття зобов`язання або внаслідок його виконання майна боржника було (стало) недостатньо для задоволення вимог кредиторів; боржник оплатив кредитору або прийняв майно в рахунок виконання грошових вимог у день, коли сума вимог кредиторів до боржника перевищувала вартість майна; боржник узяв на себе заставні зобов`язання для забезпечення виконання грошових вимог.

Згідно з ч. 2 ст. 42 Кодексу України з процедур банкрутства правочини, вчинені боржником протягом трьох років, що передували відкриттю провадження у справі про банкрутство, можуть бути визнані недійсними господарським судом у межах провадження у справі про банкрутство за заявою арбітражного керуючого або кредитора також з таких підстав: боржник безоплатно здійснив відчуження майна, взяв на себе зобов`язання без відповідних майнових дій іншої сторони, відмовився від власних майнових вимог; боржник уклав договір із заінтересованою особою; боржник уклав договір дарування.

У разі визнання недійсними правочинів боржника з підстав, передбачених частиною першою або другою цієї статті, кредитор зобов`язаний повернути до складу ліквідаційної маси майно, яке він отримав від боржника, а в разі неможливості повернути майно в натурі - відшкодувати його вартість грошовими коштами за ринковими цінами, що існували на момент вчинення правочину. За результатами розгляду заяви арбітражного керуючого або кредитора про визнання недійсним правочину боржника господарський суд постановляє ухвалу (частини 3, 4 ст. 42 Кодексу України з процедур банкрутства).

Відповідно до пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень Кодексу України з процедур банкрутства з дня введення в дію цього Кодексу подальший розгляд справ про банкрутство здійснюється відповідно до положень цього Кодексу незалежно від дати відкриття провадження у справі про банкрутство, крім справ про банкрутство, які на день введення в дію цього Кодексу перебувають на стадії санації, провадження в яких продовжується відповідно до Закону про банкрутство. Перехід до наступної судової процедури та подальше провадження у таких справах здійснюється відповідно до цього Кодексу.

Тлумачення пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень КУзПБ свідчить, що законодавцем за темпоральним принципом (принцип дії закону в часі) визначено пряму дію норм КУзПБ та їх застосування при розгляді справ про банкрутство незалежно від дати відкриття провадження у справі про банкрутство, за винятком справ, які на день введення в дію цього Кодексу (21.10.2019) перебувають на стадії санації (висновок сформований у постанові Верховного Суду у складі судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду від 01.10.2020 року у справі № 913/849/14).

У постанові Верховного Суду у складі судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду від 02.06.2021 року у справі № 904/7905/16 викладено висновок щодо застосування ст. 42 КУзПБ, за яким норми цієї статті з урахуванням приписів пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень цього Кодексу, який стосується процесуальних норм КУзПБ, застосовується до усіх заяв арбітражних керуючих та кредиторів, поданих після вступу в дію КУзПБ, а темпоральним критерієм її застосування є дата відкриття провадження у справі про банкрутство. Передбачений ст. 42 КУзПБ трирічний строк у будь-якому разі відраховується від дати відкриття провадження у справі про банкрутство. Такий строк з огляду на вступ в дію КУзПБ 21.10.2019 року може повноцінно діяти лише у разі відкриття відповідного провадження після 21.10.2022 року.

Разом з тим, з метою формування єдиної правозастосовчої практики, судова палата для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду в постанові від 28.10.2021 року у справі № 911/1012/13 дійшла висновку про уточнення правової позиції судової палати щодо застосування ст. 42 Кодексу України з процедур банкрутства та ст. 20 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" під час вирішення спорів про визнання недійсними правочинів, вчинених боржником до введення в дію Кодексу України з процедур банкрутства, викладеної у постанові Верховного Суду у складі палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду від 02.06.2021 року у справі №904/7905/16.

Так, Верховний Суд у складі судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду в постанові від 28.10.2021 року у справі № 911/1012/13 не вбачає підстав для відступу від висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 02.06.2021 року у справі № 904/7905/16 про те, що темпоральним критерієм застосування норми ст. 42 Кодексу України з процедур банкрутства є дата відкриття провадження у справі про банкрутство, що повністю узгоджується з наведеним вище правовим висновком, що критерієм для застосування норм ст. 42 Кодексу України з процедур банкрутства та ст. 20 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", у тому числі і до заяв, поданих після набрання чинності Кодексу України з процедур банкрутства, є дата відкриття провадження у справі про банкрутство.

Водночас, палата для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду в постанові від 28.10.2021 року у справі № 911/1012/13 уточнила викладений у постанові палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.06.2021 у справі № 904/7905/16 правовий висновок про те, що при застосуванні ст. 42 Кодексу України з процедур банкрутства слід керуватися загальновизнаним принципом щодо дії законів у часі під час визнання правочину недійсним, згідно з яким відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Так, дійсно, за загальновизнаним принципом права, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у ч. 1 ст. 58 Конституції України, згідно з якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце (рішення Конституційного Суду України від 09.02.1999 № 1- рп/99 (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів).

Проте, на відміну від загальних норм (ЦК України та ГК України), як зазначено вище, застосування спеціальних норм законодавства про банкрутство можливо лише при наявності відкритого провадження у справі про банкрутство боржника, коли боржник перебуває в особливому правовому режимі, а відтак правочин (договір), укладений до відкриття провадження у справі про банкрутство, не може оцінюватись судом на предмет його відповідності/невідповідності вимогам законодавства про банкрутство, чинного на час укладення цього правочину.

Крім цього, уточнено і висновок Верховного Суду у складі палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду, викладений у постанові від 02.06.2021 року у справі № 904/7905/16, стосовно того, що передбачений ст. 42 Кодексу України з процедур банкрутства трирічний строк у будь-якому разі відраховується від дати відкриття провадження у справі про банкрутство.

Аналіз норм ст. 42 Кодексу України з процедур банкрутства дає підстави для висновку, що приписами цієї норми чітко визначено, що ст. 42 Кодексу України з процедур банкрутства підлягає застосуванню до правочинів, вчинених боржником після відкриття провадження у справі про банкрутство або протягом трьох років, що передували відкриттю провадження у справі про банкрутство, а відтак норма ст.42 Кодексу України з процедур банкрутства, щодо відрахування трирічного строку, розширеному тлумаченню не підлягає.

Таким чином, оскільки провадження у даній справі №910/15232/20 про банкрутство ТОВ "Укртеральянс" відкрито за ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.11.2020 року, то, керуючись темпоральним принципом, в даному випадку підлягають застосуванню положення Кодексу України з процедур банкрутства.

Судова палата для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду в постанові від 28.10.2021 року у справі № 911/1012/13 зазначила, що укладення боржником договору поза межами "підозрілого періоду" не виключає можливості звернення зацікавлених осіб (арбітражного керуючого або кредитора) з позовами про захист майнових прав та інтересів з підстав, передбачених нормами ЦК України, ГК України чи інших законів.

У такому разі звернення в межах справи про банкрутство з позовом про визнання недійсним правочинів боржника на підставі загальних засад цивільного законодавства є належним способом захисту, який гарантує практичну й ефективну можливість захисту порушених прав кредиторів та боржника.

Аналогічний висновок викладено Верховним Судом у постанові від 02.06.2021 у справі № 904/7905/16.

Провадження у справі про банкрутство, на відміну від позовного провадження, призначенням якого є визначення та задоволення індивідуальних вимог кредиторів, має на меті задоволення сукупності вимог кредиторів неплатоспроможного боржника. Досягнення цієї мети є можливим за умови гарантування: 1) охорони інтересів кредиторів від протизаконних дій інших кредиторів; 2) охорони інтересів кредиторів від недобросовісних дій боржника, інших осіб; 3) охорони боржника від протизаконних дій кредиторів, інших осіб.

Отже, розгляд відповідних заяв та справ у межах справи про банкрутство має певні характерні особливості, що відрізняються від позовного провадження.

Передусім це зумовлено специфікою провадження у справах про банкрутство, яка полягає у застосуванні специфічних способів захисту її суб`єктів, особливостях процедури, учасників стадій та інших елементів, які відрізняють це провадження від позовного.

Беззаперечно, що визнання недійсними правочинів боржника у межах справи про банкрутство спрямоване на досягнення однієї з основних цілей процедури неплатоспроможності - максимальне та справедливе задоволення вимог кредиторів.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають з договорів та інших правочинів.

За змістом статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (частина 5 статті 203 ЦК України).

Так, визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів за статтею 16 ЦК України, а загальні вимоги щодо недійсності правочину встановлені нормами статті 215 ЦК України.

Згідно з частиною 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частиною 3 статті 215 ЦК України визначено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

За змістом статті 215 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненим правочином.

Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорювання правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці. Це підтверджується висновками, що містяться в постановах Верховного Суду України від 25.12.2013 у справі № 6-78цс13, від 11.05.2016 у справі № 6-806цс16 тощо.

Вимоги заінтересованої особи про визнання правочину недійсним спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.

Недійсність договору як приватно - правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати (висновок об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 05.09.2019 у справі № 638/2304/17).

У постанові від 30.01.2019 у справі № 911/5358/14 Верховний Суд висловив правову позицію щодо реальності господарської операції, вказав на те, що для з`ясування правової природи як господарської операції, так і договору (укладенням якого опосередковувалося виконання цієї операції) необхідно вичерпно дослідити фактичні права та обов`язки сторін у процесі виконання операції, фактичний результат, до якого прагнули учасники такої операції, та оцінити зміни майнового стану, які відбулися у сторін в результаті цієї операції.

Водночас будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину (постанова Верховного Суду у справі №405/1820/17 від 24.07.2019, №910/8357/18 від 28.11.2019).

Великою Палатою Верховного Суду викладено у постанові від 03.07.2019 у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) висновок про те, що позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України.

З урахуванням наведеного, суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що оскільки ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.11.2020 визнано грошові вимоги Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Укртеральянс" в розмірі 679 161 123,49 грн. та за ухвалою від 19.04.2021 грошові вимоги на суму 684 718 391,18грн., то Акціонерне товариство Комерційний банк "ПриватБанк" виступає заінтересованою особою у визнанні оспорюваного договору недійсним, як кредитор ТОВ "Укртеральянс".

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно із частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

В обранні варіанта добросовісної поведінки боржник зобов`язаний піклуватися про те, щоб його юридично значимі вчинки були економічно обґрунтованими. Також поведінка боржника повинна відповідати критеріям розумності, що передбачає, що кожне зобов`язання, яке правомірно виникло, повинно бути виконано належним чином, а тому кожний кредитор вправі розраховувати, що усі існуючі перед ним зобов`язання за звичайних умов будуть належним чином та своєчасно виконані. Тому усі боржники мають на меті добросовісно виконати усі свої зобов`язання, а в разі неможливості такого виконання - надати справедливе та своєчасне задоволення прав та правомірних інтересів кредитора.

Угоди, що укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Угода, що укладається «про людське око», таким критеріям відповідати не може.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 24.07.2019 № 405/1820/17.

Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Відповідно до частини 1 статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

Частинами 1, 2 статті 554 ЦК України в разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Поручитель має право на оплату послуг, наданих ним боржникові (стаття 558 ЦК України).

Отже, з вищенаведених положень чинного законодавства слідує, що договір поруки може бути як оплатним, так і безоплатним.

Як встановлено судом, предметом спірного договору поруки від 13.03.2017 № 20/02-2017-4 є надання ТОВ "Укртеральянс" поруки перед ПрАТ «СК «Інгосстрах» за виконання обов`язку ТОВ «Канделла» (боржник) щодо оплати (компенсації) витрат кредитора, пов`язаних зі сплатою страхового відшкодування (регресної вимоги) у відповідності до договору страхування кредитів від 10.05.2016 № 16/05/10-02К у розмірі 48 128 000,00 грн., що виникли у зв`язку з виконання кредитором обов`язків боржника перед АТ КБ «Приватбанк» за кредитним договором від 10.05.2016 № 16/05/10-02К та додатково зазначені в угоді про добровільне погашення заборгованості від 04.07.2016.

Згідно з пунктом 1.2 договору поруки у випадку порушення боржником обов`язку за основними договорами (Угодою про добровільне погашення заборгованості), боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники.

Таким чином, за умовами договору поруки від 13.03.2017 № 20/02-2017-4 є ТОВ "Укртеральянс" виступає в якості солідарного боржника ТОВ «Канделла» щодо виконання останнім обов`язку з оплати (компенсації) витрат ПрАТ «СК «Інгосстрах», пов`язаних зі сплатою страхового відшкодування (регресної вимоги) у відповідності до договору страхування кредитів від 10.05.2016 № 16/05/10-02К у розмірі 48 128 000,00 грн., що виникли у зв`язку з виконання кредитором обов`язків боржника перед АТ КБ «Приватбанк» за кредитним договором від 10.05.2016 № 16/05/10-02К та додатково зазначені в угоді про добровільне погашення заборгованості від 04.07.2016.

У той же час, здійснюючи оцінку обставин з точки зору фінансових правовідносин та наслідків впливу вчиненого оспорюваного правочину, суд зауважує на тому, що сумарний розмір чистих активів ТОВ "Укртеральянс" станом на 31.12.2016 складав -21 593,00 грн., чистий прибуток - 0 грн.

Наведені обставини свідчать про відсутність доказів фінансової спроможності ТОВ "Укртеральянс" виконання договору поруки від 13.03.2017 № 20/02-2017-4 є при його укладенні.

Крім того, у ТОВ "Укртеральянс" існували станом на 13.03.2017 непогашені грошові зобов`язання перед АТ КБ «Приватбанк» за кредитними договорами від 25.04.2013 № 2У040Г у розмірі 372 944,00 грн., від 25.04.2013 № 2У041Г у розмірі 215 076 112,00 грн.

Відтак, при веденні збиткової діяльності та маючи зобов`язання принаймні перед АТ КБ «Приватбанк» на суму 244 810 915,25 грн., ТОВ "Укртеральянс" прийняло на себе додаткові зобов`язання на суму 48 128 000,00 грн.

Судом враховані твердження ПрАТ «СК «Інгосстрах» про те, що наявність грошових зобов`язань станом на день укладення спірного договору не означає безумовну заборону на ведення господарської діяльності та договірної роботи.

Водночас, особа, яка є боржником перед своїми контрагентами повинна утримуватись від дій, які безпідставно або сумнівно зменшують розмір її активів.

Поручитель, укладаючи договір поруки, не може не розуміти, що у випадку невиконання боржником зобов`язання, саме йому доведеться виконувати зобов`язання в повному обсязі за рахунок свого майна (шляхом передачі чи відчуження кредитору). Тим самим поручитель визначає долю належного йому майна на майбутнє. Вказану позицію висловив Верховний Суд у постанові від 28.05.2019 у справі № 922/3522/17.

Вступаючи у договірні відносини щодо поруки по боргах третіх осіб, учасники такого договору поруки, з урахуванням категорії "підприємницького ризику" та фраудаторності, у розрізі регулювання відносин неплатоспроможності повинні розкрити суду ті реальні мотиви, з яких вони виходили при укладенні спірного правочину, які б підтверджували реальні ринкові наміри учасників такого правочину щодо отримання прибутку при здійсненні звичайної ринкової діяльності.

Натомість, укладаючи договір щодо забезпечення виконання ТОВ «Канделла» зобов`язань на суму 48 128 000,00 грн., ТОВ "Укртеральянс" не пересвідчилося у фінансовому становищі товариства, солідарний обов`язок по виконанню зобов`язань якого покладається на ТОВ "Укртеральянс" на підставі спірного договору поруки від 13.03.2017 № 20/02-2017-4.

Таким чином, внаслідок укладення спірного договору поруки від 13.03.2017 № 20/02-2017-4, перебуваючи в стані фінансової неможливості виконання власних зобов`язань, ТОВ "Укртеральянс" додатково прийняло на себе обов`язки в якості солідарного боржника ТОВ «Канделла» зі сплати 48 128 000,00 грн., чим фактично ТОВ "Укртеральянс" збільшило свої боргові зобов`язання за відсутності фінансової спроможності їх погашення.

Отже, суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що укладення спірного договору поруки від 13.03.2017 № 20/02-2017-4 спрямовано на необґрунтоване, сумнівне та непропорційне збільшення розміру боргових зобов`язань ТОВ "Укртеральянс" всупереч власним фінансовим інтересам.

Так, при укладенні договору поруки від 13.03.2017 № 20/02-2017-4 ТОВ "Укртеральянс" та ПрАТ «СК «Інгосстрах» діяли недобросовісно та зловживали правами щодо позивача з метою уникнення задоволення вимог позивача як кредитора, відтак цей правочин є фраудаторним правочином.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 02.03.2023 у справі № 910/15232/20 (910/18130/21).

Одночасно, отримання АТ КБ «Приватбанк» від ПрАТ «СК «Інгосстрах» суми основної заборгованості ТОВ «Канделла» за кредитним договором від 10.05.2016 № 16/05/10-02К на підставі договору страхування кредитів від 10.05.2016 № № 16/05/10-02К не впливає на спірні правовідносини за договором поруки та встановлення обставин щодо належного виконання ПрАТ «СК «Інгосстрах» своїх зобов`язань за договором страхування кредитів від 10.05.2016 № 16/05/10-02К не є предметом даного спору.

Щодо наданого ПрАТ «СК «Інгосстрах» до матеріалів справи висновку від 29.04.2022 № 01/04/2022 експерта за результатами проведення первинної судової економічної експертизи, складеного на замовлення ПрАТ «СК «Інгосстрах» судовим експертом Хомутенко С.В., суд зауважує наступне.

Відповідно до частини 1 статті 101 ГПК України учасник справи має право подати до суду висновок експерта, складений на його замовлення.

Згідно з пунктом 1.2.3. Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 08.10.1998 № 53/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України від 26.12.2012 № 1950/5) основними видами (підвидами) експертизи є економічна: бухгалтерського та податкового обліку; фінансово-господарської діяльності; фінансово-кредитних операцій.

Як вбачається з висновку від 29.04.2022 № 01/04/2022, на вирішення судової економічної експертизи поставлено 14 запитань, що стосуються, серед іншого, економічної доцільності укладення ТОВ "Укртеральянс" договору поруки від 13.03.2017 № 20/02-2017-4.

Водночас, при дослідженні наданих для проведення судової експертизи документів судом встановлено, що остання проведена виключно на підставі наданих ПрАТ «СК «Інгосстрах» договорів - договору страхування кредитів, угоди про добровільне погашення заборгованості, договору поруки.

Суд зауважує, що судовому експерту не надавалися, а відтак і не досліджувалися при проведенні судової економічної експертизи фінансові звіти товариства, що відображають реальний фінансовий стан товариства, первинні і зведені документи бухгалтерського та податкового обліку і звітності тощо, як на час укладення спірного договору поруки, так і після його укладення.

Таким чином, суд критично оцінює наданий висновок, оскільки при визначені економічної доцільності укладення ТОВ "Укртеральянс" договору поруки від 13.03.2017 № 20/02-2017-4 та його впливу на активи товариства судовим експертом взагалі не досліджувався фінансовий стан ТОВ "Укртеральянс".

Отже, надані судовим експертом висновки від 29.04.2022 № 01/04/2022 за наслідком проведення судової економічної експертизи мають суто теоретичний характер та не містять даних проведеного експертом фінансового аналізу на підставі фінансових показників (коефіцієнтів) діяльності ТОВ "Укртеральянс" при визначені економічної доцільності укладення ТОВ "Укртеральянс" договору поруки від 13.03.2017 № 20/02-2017-4.

Статтею 104 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом з іншими доказами за правилами встановленими статтею 86 цього кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.

Ураховуючи наведене, висновок судового експерта не приймається судом в якості належного та допустимого доказу на спростування факту відсутності доказів фінансової спроможності ТОВ "Укртеральянс" виконання договору поруки від 13.03.2017 № 20/02-2017-4 при його укладенні.

Стаття 3 ЦК України закріплює такі загальні засади цивільного законодавства, як принципи справедливості, добросовісності та розумності.

Частиною третьою статті 13 ЦК України визначено, що не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Формулювання "зловживання правом" необхідно розуміти як суперечність, оскільки якщо особа користується власним правом, то його дія дозволена, а якщо вона не дозволена, то саме тому відбувається вихід за межі свого права та дію без права. Сутність зловживання правом полягає у вчиненні уповноваженою особою дій, які складають зміст відповідного суб`єктивного цивільного права, недобросовісно, в тому числі всупереч меті такого права.

Рішенням Конституційного Суду України від 28.04.2021 № 2-р(II)/2021 у справі № 3-95/2020(193/20) визнано, що частина третя статті 13, частина третя статті 16 ЦК України не суперечать частині другій статті 58 Конституції України, та вказано, що оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини першої статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука «а також зловживання правом в інших формах», що також міститься у частині третій статті 13 Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що частина третя статті 13 та частина третя статті 16 Кодексу мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною).

Зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа (особи) "використовувала/використовували право на зло"; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які "потерпають" від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи /осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин).

Суд наголошує, що правочини, які укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Правочин не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення.

Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторний договір), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Застосування конструкції "фраудаторності" при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дають змогу кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент, з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника.

Отже, правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом, спрямованим на недопущення (уникнення) задоволення вимог такого кредитора.

Дана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 11.11.2021 у справі № 910/8482/18 (910/4866/21).

Категорія фраудаторності у галузі банкрутства спрямована на недопущення недобросовісного виведення активів з метою уникнення відповідальності цим майном перед кредиторами, зважаючи, що частина друга статті 96 ЦК України вимагає, щоби юридична особа відповідала за своїми зобов`язаннями усім належним їй майном. Тобто, боржник має усвідомлювати повне виконання свого обов`язку перед кредитором. У зв`язку з цим можна розмежувати також критерії фраудаторності: об`єктивний - коли вчиняється правочин цілеспрямовано на ухилення від виконання обов`язку за наявності існуючої вже заборгованості; суб`єктивний - усвідомлення боржником появи боргу в результаті укладення правочину, що повинно аналізуватися через призму економічної мети договору, сумлінність та добросовісність дій боржника, які мають бути спрямовані на погашення боргу, а не навпаки, на неможливість виконання зобов`язання.

Укладаючи угоду, сторони повинні керуватись внутрішнім критерієм - добросовісністю по відношенню до контрагента, та виходити з зовнішнього критерію - справедливості та розумності, що виражається в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності, тобто кожна сторона повинна дотримуватись такої поведінки по відношенню до своїх прав і обов`язків, яка б виключала необ`єктивні (неупереджені, несправедливі) дії сторін.

З огляду на вищевикладене, враховуючи те, що цивільне законодавство саме обмежується презумпцією добросовісності та розумності поведінки особи при укладенні угоди, кредитор, вступаючи у відносини з юридичною особою та укладаючи договір поруки, повинен діяти добросовісно та розумно, зокрема, задля досягнення мети поруки достеменно переконатись про наявність фінансової спроможності потенційного поручителя на виконання ним зобов`язання за боржника, або проявити принаймні розумну обачність, знати про це.

При цьому, судом встановлено, що ПрАТ «СК «Інгосстрах», як кредитором за оспорюваним договором поруки, не вчинялися дії спрямовані на отримання виконання зобов`язання, наприклад щодо пред`явлення претензій про виконання договору поруки чи подання позову про стягнення з поручителя та/або боржника заборгованості за неналежне виконання боржником зобов`язання перед кредитором.

Відповідно до викладеної у постанові Верховного Суду від 04.04.2018 у справі № 912/2185/16 правової позиції, суд повинен дослідити чи вчинялися сторонами оспорюваного правочину дії спрямовані на належне виконання договору поруки, наприклад подання позову про стягнення з поручителя заборгованості за неналежне виконання боржником зобов`язання перед кредитором.

В угоді про добровільне погашення заборгованості від 04.07.2016, в якій закріплено основне зобов`язання ТОВ «Канделла» з повернення 48 128 000,00 грн., встановлено, що дана заборгованість буде погашена шляхом перерахування коштів на поточний рахунок кредитора протягом 3 (трьох) років з моменту укладення цієї угоди до 03.07.2019.

Утім, після настання вказаного строку ПрАТ «СК «Інгосстрах» не вчиняло жодних дій з повернення заборгованості з ТОВ «Канделла».

Натомість, грошові вимоги за невиконання ТОВ «Канделла» зобов`язань по угоді про добровільне погашення заборгованості від 04.07.2016 пред`явлені ПрАТ «СК «Інгосстрах» лише через оспорюваний договір поруки та тільки в межах справи про банкрутство поручителя - ТОВ "Укртеральянс".

До того ж, згідно з пунктом 3.5 договору поруки у разі прострочки поручителем виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора за цим договором, поручитель зобов`язаний сплатити на користь кредитора суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення. При простроченні поручителем виконання грошового зобов`язання перед кредитором на строк більше 10 календарних днів розмір процентів, встановлений ч. 2 ст. 625 ЦК України, застосовується в розмірі 360 процентів річних.

Відтак, ПрАТ «СК «Інгосстрах» нараховані поручителю ТОВ "Укртеральянс" за період з 15.07.2019 по 16.12.2020 на суму боргу 48 128 000,00 грн. 360 % річних у розмірі 246 856 758,50 грн. та інфляційні втрати в розмірі 2 601 489,11 грн.

У той же час, встановлення процентів річних у розмірі 360 % в 120 разів перевищує звичайний розмір процентів, передбачений статтею 625 ЦК України, що є нетиповим та економічно необґрунтованим для даного виду договорів, а саме договору поруки.

Відтак, встановлення процентної ставки в розмірі, яка може призвести до нарахування сум, розмір яких в рази перевищує розмір основного зобов`язання, є неспівмірним та таким, що не відповідає суті відповідальності, яка закладена законодавцем у положення статті 625 ЦК України.

Такі нарахування мають наслідком порушення права інших контрагентів (кредиторів) боржника, оскільки неспівмірні із основним боргом суми нарахованих процентів річних як відповідальність за порушення грошового зобов`язання позбавляють можливості боржника розрахуватись за основними зобов`язаннями з іншими особами (контрагентами, кредиторами тощо).

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 16.03.2021 № 910/18739/16.

Із наведеного слідує, що спірний договір поруки не був спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, та вчинений для створення штучної заборгованості ТОВ "Укртеральянс", заявленої під час проведення його процедури банкрутства.

Не здійснюючи реалізацію права вимоги до основного боржника ТОВ «Канделла», кредитор ПрАТ «СК «Інгосстрах» провів штучне збільшення заборгованості, нарахувавши поручителю ТОВ "Укртеральянс" 360 процентів річних за прострочення поручителем виконання грошового зобов`язання перед кредитором, чим штучно збільшив свої грошові вимоги до ТОВ "Укртеральянс" по основному боргу в розмірі 48 128 000,00 грн. більш як в п`ять разів - до 246 856 758,50 грн.

При цьому судом також ураховано правову позицію, викладену в постанові Верховного Суду від 28.05.2019 у справі № 922/3522/17.

Одночасно суд звертає увагу на те, що відповідно до даних з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань керівником ПрАТ «СК «Інгосстрах» з 29.04.2016 виступає ОСОБА_1 .

Згідно з підпунктом 14.1.159 Податкового кодексу України пов`язані особи - це юридичні та/або фізичні особи, відносини між якими можуть впливати на умови чи економічні результати їх діяльності чи діяльності осіб, яких вони представляють, і які відповідають будь-якій із перерахованих у цьому ж підпункті ознак.

Приймаючи до уваги, що керівником засновника ТОВ "Укртеральянс" (поручителя) та ПрАТ «СК «Інгосстрах» (кредитора) виступає одна й та же особа, суд вважає цілком обґрунтованими твердження позивача про необхідність врахування даної обставини при наданні оцінки щодо добросовісності та розумності дій сторін при укладенні ними спірного договору поруки від 13.03.2017 № 20/02-2017-4 та погодження в ньому умови нарахування 360 % річних за прострочення виконання поручителем зобов`язання.

Наведені обставини та докази в їх сукупності свідчать, що укладений ТОВ "Укртеральянс" договір поруки від 13.03.2017 № 20/02-2017-4 є фраудаторним та за своїм змістом суперечить вимогам закону - частинам 1, 5 статті 203 ЦК України, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, та відповідно до статті 234 ЦК України є фіктивним. Внаслідок укладення такого договору поруки ТОВ "Укртеральянс" додатково прийняло на себе обов`язки в якості солідарного боржника ТОВ «Канделла», що також перебувало в скрутному фінансовому становищі, зі сплати 48 128 000,00 грн., та 360 % річних, у зв`язку з чим виконання ТОВ "Укртеральянс" грошових зобов`язань перед іншими кредиторами повністю або частково стало неможливим, що у свою чергу можна розцінити як завдання збитків, зокрема, кредитору Акціонерному товариству Комерційний банк "ПриватБанк".

Ураховуючи вищевикладене, суд дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог про визнання договору поруки від 13.03.2017 № 20/02-2017-4 недійсним.

Згідно із пунктом 1 статті 2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Статтею 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Аксіома цивільного судочинства «Placuit in omnibus rebus praecipuum esse iustitiae aequitatisque quam stricti iuris rationem» означає: «У всіх юридичних справах правосуддя й справедливість мають перевагу перед строгим розумінням права».

У рішенні Конституційного Суду України від 02.11.2004 у справі № 15-рп/2004 суд зазначив: "Відповідно до частини 1 статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Верховенство права - це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України. Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи. Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права."

Відповідно до частини 1 статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За приписами частини 1 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до частини 1 статті 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

На підставі статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до приписів статті 129 ГПК України судовий збір покладається на відповідачів.

Разом з тим, якщо пропорції задоволення позовних вимог точно визначити неможливо, то судові витрати розподіляються між сторонами порівну. У разі коли позов немайнового характеру задоволено повністю стосовно двох і більше відповідачів або якщо позов майнового характеру задоволено солідарно за рахунок двох і більше відповідачів, то судові витрати також розподіляються між відповідачами порівну. Солідарне стягнення суми судових витрат законом не передбачено (пункт 4.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України" № 7 від 21.02.2013). З огляду на вказане, суд дійшов висновку про покладення судових витрат на відповідача 1 та відповідача 2 порівну, а саме в розмірі 1135 грн.

Керуючись ст.ст. 74, 76-80, 129, 236 - 240 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Визнати недійсним з моменту укладання договір поруки від 13.03.2017 № 20/02-2017-4, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю "Укртеральянс" (03680, м. Київ, вул. Пшенична,4, ідентифікаційний номер 38671697) та Приватним акціонерним товариством "Страхова компанія "Інгосстрах"(49100, Дніпропетровська обл., м. Дніпро, Узвіз Кодацький,2, ідентифікаційний номер 33248430).

3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Укртеральянс" (03680, м. Київ, вул. Пшенична,4, ідентифікаційний номер 38671697) на користь Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" (01001, м. Київ, вул. Грушевського,1Д, ідентифікаційний номер 14360570) 1135 (одну тисячу сто тридцять п`ять) грн. витрат зі сплати судового збору.

4. Стягнути з Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Інгосстрах"(49100, Дніпропетровська обл., м. Дніпро, Узвіз Кодацький,2, ідентифікаційний номер 33248430) на користь Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" (01001, м. Київ, вул. Грушевського,1Д, ідентифікаційний номер 14360570) 1135 (одну тисячу сто тридцять п`ять) грн. витрат зі сплати судового збору.

5. Видати накази.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 19.04.2023

Суддя Мандичев Д.В.