ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 квітня 2023 року

м. Київ

cправа № 910/15043/21 (910/10070/22)

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Васьковського О.В. - головуючого, Білоуса В.В., Погребняка В.Я.,

розглянув у письмовому провадженні:

касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтер Вей Капітал"

на постанову Північного апеляційного господарського суду (головуючий - Б.М. Поляков, судді: О.М. Остапенко, Л.Л. Гарник) від 17.01.2023 (в частині виключення частини другої резолютивної частини ухвали Господарського суду міста Києва від 05.10.2022 щодо арешту об`єкту нерухомого майна)

та касаційну скаргу ОСОБА_1

на постанову Північного апеляційного господарського суду (головуючий - Б.М. Поляков, судді: О.М. Остапенко, Л.Л. Гарник) від 17.01.2023

та ухвалу Господарського суду міста Києва від 05.10.2022

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтер Вей Капітал"

до 1) Товариства з обмеженою відповідальністю "Комплекс Агромарс"

2) ОСОБА_1

про визнання недійсним договору та застосування наслідків недійсності правочину

за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю "Буддевелопмент Київ"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Комплекс Агромарс"

про визнання банкрутом.

1. Короткий зміст вимог

1.1. 13.10.2021 Господарський суд міста Києва ухвалив відкрити за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю "Буддевелопмент Київ" провадження у справі про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "Комплекс Агромарс" (далі - Боржник), ввести процедуру розпорядження майном та призначити розпорядника майна Боржника.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Інтер Вей Капітал" звернулось із заявою про визнання кредиторських вимог до Боржника в сумі 546 709 812 грн 09 коп., утому числі і тих що забезпечені заставою майна Боржника.

1.2. 29.09.2022 Товариство з обмеженою відповідальністю "Інтер Вей Капітал" (далі - Позивач) подало позов про визнання недійсним договору купівлі-продажу будівель і споруд (літ. А, Б, В, Г) загальною площею 1081,1 кв. м, що розташовані за адресою: м. Київ, вул. Пожарського, 3, реєстраційний номер 00 (далі - Об`єкт), укладеного між Боржником (Відповідач-1) та ОСОБА_1 (далі - Відповідач-2), посвідченого 14.06.2018 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Анохіною В.М., за реєстровим № 810 (далі - Договір) та про застосування наслідків недійсності Договору шляхом скасування запису про право власності № 26631637 від 14.06.2018 та рішення про державну реєстрацію прав і обтяжень, індексний номер 41619558 від 14.06.2018 щодо Об`єкта.

1.3. Позов обґрунтований незаконністю Договору через його фраудаторний характер, оскільки цей правочин вчинений з відчуження Об`єкту з боку Відповідача-1 недобросовісно та зі зловживанням правами стосовно кредиторів, перед якими Боржник має дійсні зобов`язання за низкою кредитних угод, а також враховуючи відчуження Об`єкту на користь Відповідача-2 як заінтересованої особи та за явно заниженою ціною. Право вимоги у цих правовідносинах Позивач обґрунтував своїм правом кредитора, вимоги якого забезпечені заставою майна Боржника у справі про банкрутство, заперечувати угоди Боржника з відчуження ним майна, оскільки повернення майна у ліквідаційну масу боржника за наслідками недійсності угод з їх відчуження впливає на задоволення вимог кредиторів.

1.4. 29.09.2022 Позивач подав заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на Об`єкт та заборони органам державної реєстрації прав на нерухоме майно, державним реєстраторам прав на нерухоме майно, у тому числі особам, які виконують функції державного реєстратора прав, зокрема Міністерству юстиції України, його територіальним органам, Департаменту державної реєстрації, нотаріусам та іншим органам, які виконують функції реєстрації, вчиняти будь-які дії щодо Об`єкту (реєстрації прав власності, скасування такої реєстрації, а також будь-які інші дії щодо відчуження, передачі у володіння, користування третім особам, внесення до статутних капіталів юридичних осіб, передачі в іпотеку тощо).

1.5. Заява обґрунтована високою ймовірністю здійснення відчуження Об`єкта його власницею (Відповдіачем-2), що є особою пов`язаною з особою Боржника та яка допомогла Боржнику шляхом вчинення оспорюваного правочину вивести з власності Боржника таке дороговартісне майно як Об`єкт, оскільки на спеціалізованому інтернет-ресурсі щодо ринку нерухомості виявлено оголошення від 07.07.2022 щодо продажу Об`єкта, що свідчить про спробу Відповідача-2 відчужити це майно, що унеможливить виконання судового рішення у цій справі у разі задоволення позовних вимог.

2. Короткий зміст рішення суду першої інстанції

2.1. 05.10.2022 Господарський суд міста Києва ухвалив заяву Позивача про забезпечення позову задовольнити частково: з метою забезпечення позову накласти арешт на Об`єкт та заборонити органам державної реєстрації прав на нерухоме майно, державним реєстраторам прав на нерухоме майно, у тому числі особам, які виконують функції державного реєстратора прав, зокрема, Міністерству юстиції України, його територіальним органам, Департаменту державної реєстрації, нотаріусам та іншим органам, які виконують функції реєстрації, вчиняти будь-які дії (реєстрацію прав власності, скасування реєстрації прав власності та інших речових прав, а також будь-які дії (в тому числі правочини) щодо відчуження, передачі у володіння, внесення до статутних капіталів юридичних осіб, передачі в іпотеку, будь-якого іншого обтяження та інші) щодо Об`єкту; а в іншій частині заяви відмовити.

2.2. Судове рішення мотивоване тим, що накладення арешту на спірне майно у цій справі має логічний зв`язок з предметом позовних вимог, що заявлені, і такий захід може забезпечити ефективний захист прав або інтересів Позивача в разі ухвалення рішення про задоволення позову, тоді як у разі невжиття заявленого заходу забезпечення позову Позивач не зможе захистити свої права в межах одного цього судового провадження без нових звернень до суду в разі подальшого відчуження Відповідачем-2 Об`єкта.

Разом із цим, суд дійшов висновку про недоведеність заявником необхідності встановлення заборони проведення реєстраційних дій щодо передачі спірного нерухомого майна в користування третім особам, оскільки Позивач не довів, в який спосіб та яким чином передача в користування третім особам Об`єкта ускладнить чи унеможливить виконання рішення суду в разі задоволення позову.

3. Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

3.1. 17.01.2023 Північний апеляційний господарський суд постановив: частково задовольнити апеляційну скаргу Відповідача-2, змінити ухвалу Господарського суду міста Києва від 05.10.2022, виключивши частину другу її резолютивної частини - щодо арешту Об`єкта, а в іншій частині цю ухвалу залишити без змін.

3.2. Судове рішення мотивоване недостатністю аргументів та доказів щодо розміщення в інтернет мережі оголошення про продаж Об`єкта для застосування такого заходу забезпечення позову як арешт, оскільки відсутні докази розміщення такого оголошення саме Відповідачем-2, а також враховуючи, що з моменту укладення Договору до його заперечення Позивачем минуло 4 роки, а до відкриття провадження у справі про банкрутство Боржника - 3, тоді як Відповідач-2 протягом цього часу не здійснювала відчуження Об`єкта. Також суд зазначив, що перебування Об`єкту під арештом блокує господарську діяльність Відповідача-2 і позбавляє можливості користування майном для отримання фінансової винагороди тощо, а застосовані щодо Об`єкта заборони у межах забезпечення позову, що фактично забороняють розпорядження Об`єктом, є достатнім та співмірним механізмом забезпечення ефективного юридичного захисту в цій справі.

4. Встановлені судами обставини

4.1. В інтернеті за веб-адресою https://address.ua/kiev/prodazha-ofisov-dneprovskijj-pozharskogo-56636708 (скорочене посилання: https://cutt.ly/TLos46m) розміщене оголошення від 07.07.2022 про продаж Об`єкта.

5. Короткий зміст вимог касаційних скарг

5.1. 30.01.2023 Відповідач-2 подав касаційну скаргу, у якій просить скасувати ухвалу Господарського суду міста Києва від 05.10.2022 в частині рішення заборонити органам державної реєстрації прав на нерухоме майно, державним реєстраторам прав на нерухоме майно, у тому числі особам, які виконують функції державного реєстратора прав, зокрема, Міністерству юстиції України, його територіальним органам, Департаменту державної реєстрації, нотаріусам та іншим органам, які виконують функції реєстрації, вчиняти будь-які дії (реєстрацію прав власності, скасування реєстрації прав власності та інших речових прав, а також будь-які дії (в тому числі правочини) щодо відчуження, передачі у володіння, внесення до статутних капіталів юридичних осіб, передачі в іпотеку, будь-якого іншого обтяження та інші) щодо Об`єкту, а також скасувати постанову Північного апеляційного господарського суду від 17.01.2023 в частині відмови у задоволенні апеляційної скарги Відповідача-2 щодо скасування забезпечення позову у вигляді наведених заборон, а в іншій частині постанову апеляційного суду залишити без змін.

5.2. 02.03.2023 Позивач також подав касаційну скаргу, в якій просить скасувати постанову Північного апеляційного господарського суду від 17.01.2023 в тій частині, якою змінено ухвалу Господарського суду міста Києва від 05.10.2022, та залишити вказану постанову апеляційного суду без змін в іншій її частині.

6. Доводи осіб, які подали касаційну скаргу

6.1. Згідно з аргументами Відповідача-2 в касаційній скарзі підставою для касаційного оскарження судових рішень у цій справі є положення пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України, оскільки суди неправильно застосували положення статей 136, 137 ГПК України щодо співмірності забезпечення позову із заявленими позовними вимогами, адекватності та достатності забезпечення позову, а також неналежно застосували положення статей 73-79 ГПК України щодо оцінки доказів при розгляді питання щодо забезпечення позову, внаслідок того, що було абсолютно проігноровано та не враховано актуальні правові позиції в аналогічних правовідносинах, викладені в постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 16.08.2018 у справі № 910/1040/18, постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.02.2020 у справі № 381/4019/18, у постанові Верховного Суду від 10.11.2020 у справі № 910/1200/20, постанові Верховного Суду від 07.06.2018 у справі № 910/23468/17, постанові Верховного Суду від 04.06.2018 у справі № 910/23741/17 та постанові Верховного Суду від 04.05.2018 у справі № 910/339/18.

Так, скаржник вказує, що звернення Позивача із позовом щодо правовідносин, які мали місце чотири роки тому, про визнання недійсним Договору, щодо якого діє презумпції правомірності та про арешт проданого за цією угодою майна, є недобросовісною поведінкою Позивача, чого суди не врахували, а врахування судами для застосування заходів забезпечення позову невідомого оголошення щодо продажу Об`єкта, яке Відповідач-2 не подавала, однак яке подане третіми особами задля її дискредитації, з приводу чого скаржницею було подано звернення до органів поліції, є врахуванням судами неналежного та недопустимого доказу у справі.

Також скаржник вказав, що суди неповно та не об`єктивно дослідили всі обставини справи.

6.2. Згідно з аргументами Позивача в касаційній скарзі підставою для касаційного оскарження судових рішень у цій справі є положення пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України, оскільки апеляційний суд неправильно застосував положення частини першої статті 79 у сукупності із положеннями статей 136, 137 ГПК України, висновки щодо застосування яких, що викладені в постанові Верховного Суду від 21.08.2020 у справі № 904/2357/20 (пункт 8.25), не були враховані, так як, виходячи з вірогідності доказів підстави для застосування заходів забезпечення позову у цій справі є доведеними, покладення на Позивача обов`язку доводити, що оголошення розмістила саме Відповідач-2, є надмірним тягарем доказування для Позивача, який не має цього доводити, а реалізація Об`єкта за Договором за заниженою ціною вказує на ймовірність реалізації Об`єкта знову є вищою, ніж за звичайних обставин.

Також скаржник вказав на неврахування апеляційним судом правил застосування арешту, висновки про що сформульовані у постановах Верховного Суду від 20.01.2022 у справі № 908/964/21 (908/2696/21), від 12.07.2022 у справі № 910/8482/18 (910/4866/21), згідно з якими накладення арешту на майно не блокує господарську діяльність Відповідача-2, оскільки арешт майна не позбавляє власника прав володіння та користування майном, а тому не призводить до невиправданого обмеження майнових прав.

7. Позиція Верховного Суду та висновки щодо застосування норм права

Щодо співвідносності, співмірності та адекватності заходів забезпечення позову

7.1. Суди встановили, що у спорі за вимогами про визнання недійсною угоди купівлі-продажу Об`єкту та про застосування наслідків недійсності цієї угоди (шляхом скасування запису про право власності Відповідача-2 на це майно та відповідного рішення про державну реєстрацію прав і обтяжень) Позивач заявив вимоги про застосування заходів забезпечення позову: арешту Об`єкта та заборони відповідним органам та суб`єктам державної реєстрації прав вчиняти будь-які дії реєстраційні дії стосовно вказаного майна; однак застосування яких заперечуються Відповідачем-2.

Отже предметом розгляду є два наведені заходи забезпечення позову, що заявлені у цій справі, на застосуванні одночасно яких наполягає Позивач, однак проти яких заперечує Відповідач-2.

7.2. Правила застосування заходів забезпечення позову регламентовані положеннями глави 10 розділу І ГПК України, зокрема статті 136-144 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 136 ГПК України господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 137 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

7.3. Отже інститут вжиття заходів забезпечення позову є одним із механізмів забезпечення ефективного юридичного захисту.

Тобто, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Близькі за змістом висновки щодо застосування ст. ст. 136, 137 ГПК України викладені у постановах Верховного Суду від 10.04.2018 у справі № 910/19256/16, від 14.05.2018 у справі № 910/20479/17, від 14.06.2018 у справі № 916/10/18, від 23.06.2018 у справі № 916/2026/17, від 16.08.2018 у справі № 910/5916/18, від 11.09.2018 у справі № 922/1605/18, від 14.01.2019 у справі № 909/526/18, від 21.01.2019 у справі № 916/1278/18, від 25.01.2019 у справі № 925/288/17, від 26.09.2019 у справі № 904/1417/19.

7.4. У вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд оцінює обґрунтованість доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується господарським судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається.

Заходи до забезпечення позову повинні бути співмірними з заявленими позивачем вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення господарським судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду та наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Також передумовою забезпечення позову є обрання належного, відповідного предмету спору заходу забезпечення позову, що гарантує дотримання принципу співвіднесення виду заходу забезпечення позову заявленим позивачем вимогам, що зрештою дає змогу досягти балансу інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору, сприяє фактичному виконанню судового рішення в разі задоволення позову та, як наслідок, забезпечує ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача (заявника).

У цих висновках Суд звертається до правової позиції Верховного Суду, викладеної в постанові від 21.12.2021 у справі № 910/10598/21.

7.5. Обґрунтування необхідності забезпечення позову полягає у доказуванні обставин, з якими пов`язано вирішення питання про забезпечення позову.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову.

Отже, вирішуючи питання про забезпечення позову та виходячи з приписів статей 13, 15, 74 ГПК України (змагальність сторін та пропорційність у господарському судочинстві, обов`язок доказування і подання доказів), господарський суд також має здійснити оцінку обґрунтованості доводів протилежної сторони (відповідача) щодо відсутності підстав та необхідності вжиття відповідних заходів забезпечення позову з урахуванням, зокрема, того, чи порушує вжиття відповідних заходів забезпечення позову права цього учасника (відповідача), а відповідно, чи порушується при цьому баланс інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу та яким чином; чи спроможний відповідач фактично (реально) виконати судове рішення в разі задоволення позову у випадку, якщо захід забезпечення позову не буде вжито судом (такий правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 16.06.2020 у справі № 904/5876/19, від 10.11.2020 у справі № 910/1200/20).

7.6. Якщо позивач звернувся до суду з позовними вимогами немайнового характеру, має застосовуватись та досліджуватись така підстава вжиття заходів забезпечення позову як достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду. Має також досліджуватись, чи не призведе невжиття заявленого заходу забезпечення позову до порушення вимоги щодо справедливого та ефективного захисту порушених прав, зокрема, чи зможе позивач їх захистити в межах одного цього судового провадження за його позовом без нових звернень до суду.

Суд констатує, що заходи щодо забезпечення позову можуть бути вжиті судом лише в межах предмета позову та не повинні порушувати прав інших учасників (акціонерів) юридичної особи.

Під час вирішення питання про вжиття заходів щодо забезпечення позову господарським судам слід враховувати, що такими заходами не повинні блокуватися господарська діяльність юридичної особи, порушуватися права осіб, що не є учасниками судового процесу, застосовуватися обмеження, не пов`язані з предметом спору.

У цих висновках Суд звертається до правової позиції Верховного Суду, викладеної в постановах від 13.01.2021 у справі № 910/9855/20, від 19.01.2021 у справі № 902/774/20, від 25.01.202Г у справі № 902/775/20, від 31.08.2021 у справі № 910/5116/21, від 07.09.2021 у справі № 910/6481/21, від 08.12.2021 у справі № 927/481/21, від 21.12.2021 у справі № 910/10598/21, від 11.02.2022 у справі № 927/893/21, від 15.04.2022 у справі № 904/7930/21.

7.7. Відповідно до пунктів 1, 4 частини першої статті 137 ГПК України позов забезпечується: накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать відповідачу або підлягають передачі або сплаті і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві, або виконувати щодо нього інші зобов`язання.

7.8. Щодо арешту майна та/або грошових коштів Суд зазначає про таке.

Спір у справі по суті стосується нерухомого майна, яке відчужене за оспорюваним договором купівлі-продажу.

За своєю суттю арешт майна - це тимчасовий захід, який має наслідком накладання заборони на право розпоряджатися майном з метою його збереження та який триває до визначення подальшої долі відповідного майна. При вжитті такого заходу власник майна не обмежується у правах володіння та користування своїм майном, та не позбавляється їх. Отже накладення арешту на майно не завдасть шкоди та збитків Відповідачу-2, не позбавить його конституційних прав на володіння та користування вказаним нерухомим майном, здійснення господарської діяльності, отримання доходів, сплату податків тощо, а лише тимчасово обмежить право відповідача реалізувати вказане майно третім особам.

Подібні за своїм змістом висновки щодо застосування, зокрема, статті 137 ГПК України викладені у постановах Верховного Суду від 15.10.2020 у справі № 915/373/20 та від 03.12.2021 у справі № 910/4777/21, а також від 08.10.2020 у справі № 465/4985/18 і від 15.06.2021 у справі № 757/48375/20 (щодо аналогічних за змістом положень Цивільного процесуального кодексу України).

А тому, враховуючи, що наслідки недійсності оспорюваного Договору, окрім тих, що окремо заявлені Позивачем у цій справі, також встановлені законом (частиною першою статті 216 Цивільного кодексу України - обов`язок кожної і сторін правочину повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину), Суд вважає, що накладення арешту на Об`єкт, який є предметом оспорюваного договору, по суті спрямоване на збереження цього об`єкта нерухомого майна, яке, за твердженням Позивача, Відповідач-2 набула незаконно та безпідставно, а встановлена судами обставина щодо публікації в мережі Інтернет оголошення про продаж Об`єкта (пункт 4.1) вказує на дії щодо подальшого продажу цього майна, у зв`язку з чим Позивач і звернувся із заявою про забезпечення позову у цій справі.

У цих висновках Суд звертається до правової позиції Верховного Суду, викладеної в постанові від 11.04.2022 у справі № 910/11069/21.

Крім цього ЄСПЛ у низці своїх рішень нагадував, що вилучення власності в інтересах судочинства, яке не позбавляє власника його майна, а тільки тимчасово припиняє його можливості користуватися та розпоряджатися цим майном, зазвичай пов`язане із здійсненням контролю за використанням власності, що охоплюється сферою застосування другого абзацу ст. 1 Першого протоколу до Конвенції (рішення від 22.02.1994 у справі "Раймондо проти Італії", ухвала щодо прийнятності від 07.11.2006 у справі "Адамчик проти Польщі", рішення у справах "Карамітров та інші проти Болгарії" від 10.01.2008 та "Боржонов проти Росії" від 22.01.2009).

Отже, допускається накладення судами арешту або інших обмежень щодо розпорядження майном особи, за умови дотримання таких вищенаведених вимог, встановлених статтею 1 Першого протоколу до Конвенції як законність, пропорційність та загальний інтерес.

У цих висновках Суд звертається до правової позиції Верховного Суду, викладеної в 16.09.2020 у справі № 910/13208/19.

Відтак, накладення арешту, як спосіб забезпечення, не порушує права власності особи, в даному випадку Відповідача-2, як власника відчуженого за оспорюваним правочином Об`єкта.

7.9. Щодо такого виду забезпечення як заборона вчинення реєстраційних дій щодо нерухомого майна, то Суд зазначає про таке.

Частиною першою статті 25 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" передбачено, що проведення реєстраційних дій (щодо реєстрації прав/обтяжень прав) зупиняється, зокрема на підставі судового рішення про заборону вчинення реєстраційних дій, що набрало законної сили.

При цьому згідно із частиною другою цієї статті Закону судове рішення або заява власника об`єкта нерухомого майна про заборону вчинення реєстраційних дій реєструється у Державному реєстрі прав.

Відповідно до частини третьої статті 25 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" Державний реєстратор приймає рішення про відновлення реєстраційних дій на підставі судового рішення про скасування судового рішення, що було підставою для прийняття рішення про зупинення проведення реєстраційних дій та/або судового рішення про скасування заборони вчинення реєстраційних дій, або на підставі заяви власника об`єкта нерухомого майна про відкликання власної заяви про заборону вчинення реєстраційних дій, зареєстрованих у Державному реєстрі прав.

Отже, заборона вчинення реєстраційних дій є одним із заходів забезпечення позову, який передбачений, зокрема, Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

7.10. А тому, оскільки предметом позову є договір купівлі-продажу нерухомого майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації (стаття 182 Цивільного кодексу України), запис про право власності на Об`єкт та рішення про державну реєстрацію прав і припинення в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно права власності, тому є доцільною заборона вчиняти щодо спірного нерухомого майна будь-які дії, пов`язані з його державною реєстрацією, крім як на виконання судових рішень, які набрали законної сили щодо цього майна.

Слід також зазначити, що подальший продаж нерухомого майна, яке є предметом спірного договору купівлі-продажу, і право власності на яке підлягає державній реєстрації, унеможливить, у разі задоволення позову, державну реєстрацію припинення права власності Відповідача-2 на це нерухоме майно.

У цих висновках Суд звертається до правової позиції Верховного Суду, викладеної в постанові від 11.04.2022 у справі № 910/11069/21.

При цьому Суд наголошує, що заборона державним реєстраторам вносити відповідні зміни до реєстру є тимчасовою і так само як і арешт нерухомого майна не має своїм наслідком будь-якого перешкоджання господарській діяльності власника цього майна (висновки в постанові Верховного Суду від 10.09.2021 у справі № 910/18567/20).

Тобто вжиття спірних заходів забезпечення позову спрямоване на запобігання імовірним порушенням корпоративних прав позивача, забезпечуючи збалансованість інтересів сторін.

7.11. Крім викладеного Суд зазначає, що заявлення Позивачем у позові також вимог про застосування наслідків недійсності Договору свідчить про наявність реальної загрози, що невжиття заходів забезпечення позову (шляхом накладення арешту на майно та заборону вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо такого майна) може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених прав Позивача (у разі задоволення позову), за захистом яких він звернувся до суду з даним позовом. Тоді як сама лише можливість відчуження майна власниками майна, а саме оголошення про продаж спірних об`єктів нерухомості, розміщені в мережі Інтернет, можуть бути підставою для обґрунтованого припущення щодо можливості продажу чи відчуження цього майна будь-яким іншим способом і у разі, якщо достовірно встановити особу, яка розмістила це оголошення, не видається за можливе, а тому свідчить про необхідність вжиття заходів забезпечення позову у даному конкретному випадку, беззаперечних доказів відсутності намірів відчуження скаржником не наведено та судами попередніх інстанцій не встановлено.

У цих висновках Суд звертається до правової позиції Верховного Суду, викладеної в постановах від 27.08.2019 у справі № 910/608/19 та від 16.09.2020 у справі № 910/13208/19.

7.12. Враховуючи викладене, Суд доходить висновку, що виправданим, адекватним та співмірним заходом забезпечення позову є накладення арешту та заборони на проведення реєстраційних дій щодо Об`єкта. Тоді як є помилковими висновки апеляційного суду та аргументи Відповідача-2 (пункт 6.1) про необхідність доведення факту розміщення саме Відповідачем-2 оголошення про продаж Об`єкта, та про блокування господарської діяльність Відповідача-2 з позбавленням можливості користування Об`єктом (можливості користування майном для отримання фінансової винагороди) через перебування його під арештом. Водночас протилежні висновки суду першої інстанції у зміненій у відповідній частині ухвалі суду першої інстанції є правомірними та обґрунтованими.

Суд також виходить з того, що заперечуючи в ході розгляду справи (у тому числі під час касаційного оскарження судових рішень про вжиття заходів забезпечення позову у цій справі), Відповідач-2 не спростував ні підстави для накладення арешту на Об`єкт, ні підстави для заборони на проведення реєстраційних дії щодо цього майна, а також висновки судів першої і апеляційної інстанцій у відповідній частині та не зазначив, яким чином вжиття наведених заходів до забезпечення позову у цій справі порушують його права, та не зазначив інших обставин, що в сукупності свідчать про можливість Позивача захистити свої права, за захистом яких він звернувся у цій справі, в межах одного цього судового провадження за його позовом без нових звернень до суду, якщо позов буде задоволено, але згадані заходи забезпечення позову у цій справі не будуть вжиті судом.

7.13. А тому рішення місцевого суду щодо застосованих за заявою Позивача обох заявлених ним заходів забезпечення позову: і щодо арешту Об`єкта, і щодо заборони третім особам (відповідним органам та особам)вчиняти реєстраційні дій стосовно вказаного майна із задоволенням відповідної заяви у відповідній частині є законним та обґрунтованим.

Дійшовши наведених висновків, Суд погоджується з аналогічними аргументами Позивача (пункт 6.2) та відхиляє протилежні аргументи Відповідача-2 (пункт 6.1).

7.14. Таким чином висновки в постанові апеляційного суду про відсутність підстав для застосування такого заходу забезпечення позову як арешт Об`єкта, відчуженого за оспорюваним Договором, зроблені з порушенням норм процесуального права - статей 136, 137 ГПК України та без урахування норм матеріального права, які встановлюють наслідки недійсності правочину з відчуження, зокрема, нерухомого майна, тому висновки в рішенні суду першої інстанції як в зміненій апеляційним судом частині - щодо накладення арешту на Об`єкт, так і в тій частині, що була залишена апеляційним судом без змін, зроблені з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права на підставі встановлених обставин справи.

7.15. У зв`язку з викладеним та з урахуванням положень пункту 4 частини першої статті 308 та статті 312 ГПК України оскаржувана постанова апеляційного суду в частині рішення про зміну ухвали суду першої інстанції (з виключенням з її резолютивної частини рішення про арешт Об`єкта) підлягає скасуванню, а змінене апеляційним судом в цій частині рішення суду першої інстанції -залишенню в силі; в іншій частині оскаржувані постанова апеляційного суду та ухвала суду першої інстанції підлягають залишенню без змін .

Керуючись статтями 129, 300, 301, 308, 312, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Суд

П О С Т А Н О В И В :

1. Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтер Вей Капітал" задовольнити, а касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

2. Постанову Північного апеляційного господарського суду від 17.01.2023 у справі № 910/15043/21 (910/10070/22) в частині рішення про зміну ухвали Господарського суду міста Києва від 05.10.2022 (з виключенням частини другої її резолютивної частини - щодо арешту об`єкту нерухомого майна) скасувати.

Ухвалу Господарського суду міста Києва від 05.10.2022 у справі № 910/15043/21 (910/10070/22) у відповідній частині залишити в силі.

3. В іншій частині постанову Північного апеляційного господарського суду від 17.01.2023 та ухвалу Господарського суду міста Києва від 05.10.2022 у справі № 910/15043/21 (910/10070/22) залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя О.В. Васьковський

Судді В.В. Білоус В.Я. Погребняк