ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.04.2023 Справа № 917/1268/22

За позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю НВП Промвпровадження, вул. Московська, буд. 41/8, кв. 92, м. Київ, 01015

до відповідача Акціонерного товариства Кременчуцьке кар`єроуправління Кварц, вул. Київська, буд. 85, м. Кременчук, Полтавська область, 39631

про стягнення 2 560 154,11 грн,

Суддя Ківшик О.В.

Секретар судового засідання Теницька С.В.

Представники згідно протоколу судового засідання від 04.04.2023 р.

ВСТАНОВИВ:

1. Короткий зміст позовних вимог та заперечень.

Товариство з обмеженою відповідальністю НВП Промвпровадження просить суд стягнути з Акціонерного товариства Кременчуцьке кар`єроуправління Кварц 2 560 154,11 грн. заборгованості, що виникла внаслідок неналежного виконання останнім умов укладеного 10.05.2018 року між сторонами Договору перевезення вантажу автомобільним транспортом № 10/05-1, з яких : 806048,00 грн основний борг, 794280,28 грн. пеня, 483287,98 грн 15% річних, 395933,05 грн. інфляційних втрат, 80604,80 грн штраф.

Викладені в позовній заяві вимоги позивач обґрунтовує тим, що відповідач не здійснив оплату за отримані послуги у визначені Договором строки, чим порушив умови господарського зобов`язання, встановлені зазначеним договором та законом.

Перелік доказів, якими позивач обґрунтовує наявність обставин, що є предметом доказування у даній справі: копією Договору перевезення № 10/05-1 від 10.05.2018; копією Акту виконаних робіт (наданих послуг) № 814 від 31.07.2018; копією Акту виконаних робіт (наданих послуг) № 894 від 14.08.2018; копією Акту виконаних робіт (наданих послуг) № 1162 від 21.09.2018; копією Акту виконаних робіт (наданих послуг) № 1169 від 28.09.2018; копією Акту виконаних робіт (наданих послуг) № 1240 від 31.10.2018; банківською випискою від 20.07.2020; копією Акту звірки від 31.08.2022; копією Вимоги № 2309-2 від 23.09.2022 про погашення заборгованості та докази її надсилання, копією Договору про надання адвокатських послуг від 20.09.2022; копією Додатку від 30.09.2022 до Договору про надання адвокатських послуг від 20.09.2022; копією свідоцтва на право зайняття адвокатською діяльністю та ін.

Відповідач у відзиві проти позову заперечує, посилаючись, зокрема, на те, що:

- не заперечує проти взятих на себе зобов`язань за Договором та підтверджених актами здачі-приймання робіт (надання послуг), проте заперечує проти розміру нарахованих штрафних санкцій позивачем, оскільки з розрахунку виключено періоди, менші за місяць. Загальна сума інфляційних нарахувань, на думку відповідача, становить 214 892,82 грн. Враховуючи викладене, відповідач за текстом відзиву просить суд обмежити розмір штрафних санкцій (штрафу та пені) та відмовити у стягненні відсотків річних за користування коштами і інфляційних нарахувань;

- з 24.02.2022 він звільнений від відповідальності за прострочення виконання зобов`язання у зв`язку з форс-мажорними обставинами (введенням на території України воєнного стану), які засвідчені Листом від 28.02.2022 Торгово-промисловою палатою України. При цьому, факт наявності форс-мажорних обставин у відповідача, підтверджується експертним висновком № 89/ю-3 від 22.06.2022 Кременчуцького відділення Полтавської ТПП, який виданий Акціонерному Товариству "Кременчуцьке кар`єроуправління "Кварц";

- сума судових витрат, понесених відповідачем під час розгляду цієї справи, складається з суми витрат на участь представника у справі в орієнтовному розмірі 10 000,00 гривень. Остаточна сума судових витрат буде обґрунтована у встановленому кодексом порядку.

Перелік доказів, якими відповідач обґрунтовує заперечення : копія експертного висновку № 89/ю-3 від 22.06.2022 Кременчуцького відділення Полтавської ТПП, витяг з Договору № 19-241122/г/С про надання правової допомоги від 24.11.2022, копія акту приймання-передачі наданих послуг № 1 від 21.11.2022, копію свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю № 1241 та копія ордеру на надання правничої допомоги № 1115155.

Позивач у відповіді на відзив за вх. № 10039 від 20.12.2022 зазначив, що доводи відповідача про звільнення його від сплати штрафних санкцій в зв`язку з форс-мажорними обставинами є помилковими, оскільки сама лише довідка Торгово-промислової палати України не може бути доказом існування форс-мажорних обставин; що обов`язок відповідача з оплати послуги за Договором перевезення виник в 2018 році, задовго до запровадження воєнного стану в Україні (настання надзвичайних обставин); відсутність у боржника необхідних коштів не вважається підставою для звільнення від відповідальності; на думку позивача, відповідач зловживає своїм правом стосовно позивача, оскільки прострочення оплати за Договором є істотним та становить більше чотирьох років.

У додаткових поясненнях вх. № 2767 від 03.03.2023 позивач спростовує доводи відповідача та зазначає про відсутність підстав для зменшення чи скасування відповідачу розміру пені, штрафу, відсотків, річних чи інфляційних витрат як відповідальності за час прострочення грошового зобов`язання. В обґрунтування своєї позиції позивач, зокрема, зазначає, що:

- не розраховуючись за отримані послуги, відповідач вів господарську діяльність за рахунок коштів позивача;

- нестача обігових коштів змусила позивача брати гроші в позику, при цьому на позивача було покладено додатковий фінансовий тягар у вигляді сплати 45% річних за обслуговування позики;

- додаткові фінансові витрати позивача були спричинені штрафними санкціями з боку контрагентів;

- обов`язок відповідача оплатити послуги виник до впровадження воєнного стану;

- має місце значне та довготривале прострочення виконання умов договору (понад 4 роки).

До додаткових пояснень позивач залучає копії : Договору позики № 1017/01 від 17.10.2019 року; Оборотно-сальдової відомості по рахунку 6851 (тіло позики) та рахунку 684 (відсотки за користування позикою); Листа № 36 від 09.05.2019 року; Листа «Щодо оплати» № 251 від 31.01.2019 року; Претензії № 201 від 21.11.2019 року; Претензії № 101 від 23.01.2020 року; Претензії № б/н від 01.09.2022 року з актом звірки за період: червень 2020 року - серпень 2022 року.

Інших заяв по суті спору не надходило.

2. Процесуальні питання, вирішені судом.

12.10.2022 року до Господарського суду Полтавської області надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю НВП Промвпровадження до відповідача Акціонерного товариства Кременчуцьке кар`єроуправління Кварц про стягнення 2560154,11 грн. заборгованості, що виникла внаслідок неналежного виконання останнім умов укладеного 10.05.2018 року між сторонами Договору перевезення вантажу автомобільним транспортом № 10/05-1, з яких : 806048,00 грн основний борг, 794280,28 грн. пеня, 483287,98 грн 15% річних, 395933,05 грн. інфляційних втрат, 80604,80 грн штраф.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12.10.2022 справу № 917/1268/22 розподілено судді Ківшик О.В.

Господарський суд Полтавської області ухвалою від 17.10.2022 року прийняв позовну заяву до розгляду, відкрив провадження у справі у порядку загального позовного провадження та призначив підготовче засідання у справі на 17.11.2022 року на 11:00 год.

У зв`язку з перебуванням судді Ківшик О.В. у відпустці засідання суду 17.11.2022 не відбулося.

Суд ухвалою від 18.01.2023 призначив підготовче засідання у справі на 15.02.2023 року на 09:00 год.

Суд ухвалою від 25.01.2023 задовольнив клопотання позивача про участь в судовому засіданні 15.02.2023 року по справі №917/1268/22 в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду.

Суд ухвалою від 02.02.2023 задовольнив клопотання відповідача про участь в судовому засіданні 15.02.2023 року по справі №917/1268/22 в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду.

Суд ухвалою від 15.02.2023 закрив підготовче провадження у справі 917/1268/22, призначив справу до судового розгляду по суті в засіданні суду на 06.03.2023 о 09:30.

Судове засідання, призначене на 06.03.2023 року на 09:30 год, не відбулося з огляду на оголошену повітряну тривогу. Суд ухвалою від 06.03.2023 призначив дату судового засідання на 15.03.2023 року на 09:00.

З огляду на задоволене судом клопотання відповідача про відкладення розгляду даної справи, суд ухвалою від 15.03.2023 призначив справу до судового розгляду по суті в засіданні суду на 04.04.2023 року

Під час розгляду справи по суті судом були досліджені всі письмові докази, що містяться в матеріалах справи.

У судовому засіданні 04.04.2023 представник позивача підтримав позовні вимоги та наполягав на їх задоволенні.

Відповідач представництво в судове засідання не забезпечив, останній належним чином повідомлений про дату і час судового засідання, що підтверджується довідкою від 15.03.2023 про доставку ухвали від 15.03.2023 по системі Електронний суд представнику відповідача (а.с.161).

04.04.2023 у судовому засіданні відповідно до ст. 240 ГПК України оголошено вступну та резолютивну частину рішення та повідомлено про термін виготовлення повного тексту судового рішення.

Відповідно до ч. 2 ст. 233 ГПК України дане рішення прийнято, складено та підписано в нарадчій кімнаті.

3. Обставини, встановлені судом під час розгляду справи.

10.05.2018 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Науково-виробниче об`єднання «Промвпровадження» (далі - позивач, перевізник) та Акціонерного товариства «Кременчуцьке кар`єроуправління «Кварц» (далі - відповідач, замовник) було укладено Договір перевезення вантажу автомобільним транспортом № 05.2018 (далі - Договір перевезення, а.с. 11-13), відповідно до умов якого перевізник зобов`язався приймати і доставляти до пунктів призначення за маршрутом, визначеним замовником, вантаж, який останній надає перевізнику до перевезення, а замовник зобов`язується сплачувати перевізнику провізну плату у розмірі та порядку, визначеному даним Договором.

Сторони у Договорі перевезення узгодили, зокрема, такі умови :

- перевізник здійснює перевезення на підставі погоджених сторонами заявок, які замовник надсилає перевізнику поштою, електронною поштою, факсом тощо або узгоджує усно за допомогою телефонного зв`язку. Заявка повинна містити пункт завантаження вантажу, пункт призначення вантажу, строк надання транспортних засобів під завантаження, строк доставки вантажу (п. 1. 2. Договору перевезення);

- сторони домовились, що всі послуги по перевезенню вантажу автомобільним транспортом, отримані замовником від перевізника, вважаються отриманими на виконання цього договору (п. 1. 3. Договору перевезення);

- загальна вартість послуг (провізної плати) за кожною заявкою зазначається в акті виконаних робіт (наданих послуг), який підписується повноважними представниками сторін у день виконання перевізником зобов`язання з перевезення вантажу. У разі систематичних перевезень загальна вартість послуг (провізної плати) за кожну декаду зазначається в акті виконаних робіт (наданих послуг), який підписується повноважними представниками сторін в останній день відповідної декади (п. 2.4 Договору перевезення);

- розрахунки між сторонами здійснюються шляхом перерахування на поточний рахунок перевізника оплати вартості послуг (провізної плати) протягом 10 після закінчення розрахункового періоду (календарного місяця). Сторони можуть передбачити інший порядок розрахунків, про що укладається і підписується сторонами додаткова угода до цього договору (п. 2.8 Договору перевезення).

- перевізник має право не очікуючи надходження на свій поточний рахунок оплати повної вартості послуг надати їх замовнику. У такому випадку замовник повинен оплатити повну вартість наданих послуг (провізну плату) протягом 3 (трьох) банківських днів з моменту підписання акта виконаних робіт (наданих послуг) (п. 2.9 Договору перевезення);

- зараховані на поточний рахунок перевізника кошти незалежно від призначення платежу, зазначеного в платіжних документах замовника, розподіляються у наступній черговості: 1) погашення існуючої заборгованості за надані послуги згідно Договору; 2) оплата послуг за звітний період; 3) оплата послуг, що надаються у період зарахування коштів; 4) аванс (п. 2. 11 Договору перевезення);

- у випадку несвоєчасної сплати грошових коштів за цим договором замовнику нараховується пеня у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня. Розмір пені обчислюється від суми заборгованості за кожен день прострочення (включаючи день оплати) до повного розрахунку. У разі прострочення оплати понад 30 (тридцять) календарних днів замовник додатково сплачує перевізнику штраф у розмірі 10 (десяти) % від суми заборгованості (п. 5.7 Договору перевезення);

- замовник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, штраф, пеню, а також 15 (п`ятнадцять) процентів річних від простроченої суми. У відповідності до ст. 625 Цивільного кодексу України розмір процентів річних встановлений сторонами у Договорі (п. 5.8 Договору перевезення);

- даний Договір набирає чинності з моменту його підписання та скріплення печатками сторін і діє протягом 12 місяців, а в частині грошових зобов`язань до їх повного виконання сторонами (п. 6.1 Договору перевезення).

На виконання умов Договору, протягом липня - жовтня 2018 року позивач надав відповідачу послуги з перевезення на загальну суму 844 548,00 грн, що підтверджується актами виконаних робіт (надання послуг), підписаними уповноваженими представниками сторін та засвідченими печатками :

копією Акту виконаних робіт (наданих послуг) № 814 від 31.07.2018;

копією Акту виконаних робіт (наданих послуг) № 894 від 14.08.2018;

копією Акту виконаних робіт (наданих послуг) № 1162 від 21.09.2018;

копією Акту виконаних робіт (наданих послуг) № 1169 від 28.09.2018;

копією Акту виконаних робіт (наданих послуг) № 1240 від 31.10.2018.

Акти свідчать, що жодних претензій по об`єму, якості та строках виконання робіт (надання послуг) замовник до перевізника не має.

Виходячи з умов п. 2.9 Договору строк оплати за отримані послуги є таким, що настав.

Письмові заявки відповідача на перевезення в матеріалах справи відсутні, проте замовник визнає факт виконання обов`язків перевізником, про що свідчить часткова сплата вартості отриманих послуг з перевезення, проведення звірок розрахунків між сторонами. У відзиві на позов відповідач зазначив, що не заперечує проти взятих на себе зобов`язань за Договором, підтверджених актами виконаних робіт, в розмірі основного зобов`язання.

В порушення умов Договору відповідач здійснив часткову оплату вартості наданих послуг у сумі 38 500,00 грн, що підтверджується копією банківської виписки (а.с.19).

В подальшому між позивачем та відповідачем було проведено звірку взаємних розрахунків за період з 01.01.2018 - 31.08.2022, за результатами якої сторонами було складено акт (а.с. 20). Даним актом зафіксовано, що заборгованість відповідача перед позивачем станом на 31.08.2022 складає 806 048,00 грн.

На адресу відповідача рекомендованим листом № 806 позивач надсилав вимогу № 2309-2 від 23.09.2022 про оплату заборгованості в сумі 806 048,00 грн та 80 604,80 грн штрафу (а.с.21-22).

Позивач у позові вказує, що Акціонерне товариство "Кременчуцьке кар"єроуправління "Кварц" не сплатило заборгованість.

Вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача 2 560 154,11 грн. заборгованості, що виникла внаслідок неналежного виконання останнім умов укладеного 10.05.2018 року між сторонами Договору перевезення вантажу автомобільним транспортом № 10/05-1, з яких : 806 048,00 грн основний борг, 794 280,28 грн. пеня, 483 287,98 грн 15% річних, 395 933,05 грн. інфляційних втрат, 80 604,80 грн штраф.

4. Норми права, з яких виходить господарський суд при прийнятті рішення, та висновки господарського суду за результатами вирішення спору.

Статтею 173 Господарського кодексу України (далі - ГК України) передбачено, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Господарські зобов`язання можуть виникати : з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (стаття 174 ГК України).

У відповідності до п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є : договори та інші правочини.

Згідно із ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Приписами ст. 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно зі ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Дослідивши зміст укладеного між позивачем та відповідачем Договору, суд прийшов до висновку, що даний правочин за своєю правовою природою є договором транспортного експедирування.

Згідно частини 1 статті 929 ЦК України за договором транспортного експедирування одна сторона (експедитор) зобов`язується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов`язаних з перевезенням вантажу.

Договором транспортного експедирування може бути встановлено обов`язок експедитора організувати перевезення вантажу транспортом і за маршрутом, вибраним експедитором або клієнтом, зобов`язання експедитора укласти від свого імені або від імені клієнта договір перевезення вантажу, забезпечити відправку і одержання вантажу, а також інші зобов`язання, пов`язані з перевезенням.

Договором транспортного експедирування може бути передбачено надання додаткових послуг, необхідних для доставки вантажу (перевірка кількості та стану вантажу, його завантаження та вивантаження, сплата мита, зборів і витрат, покладених на клієнта, зберігання вантажу до його одержання у пункті призначення, одержання необхідних для експорту та імпорту документів, виконання митних формальностей тощо).

Статтею 931 ЦК України передбачено, що розмір плати експедиторові встановлюється договором транспортного експедирування, якщо інше не встановлено законом. Якщо розмір плати не встановлений, клієнт повинен виплатити експедитору розумну плату.

Статтею 1 Закону України «Про транспортно-експедиторську діяльність» передбачено, що транспортно-експедиторська діяльність - це підприємницька діяльність із надання транспортно-експедиторських послуг з організації та забезпечення перевезень експортних, імпортних, транзитних або інших вантажів. Згідно статті 9 Закону України «Про транспортно-експедиторську діяльність», за договором транспортного експедирування одна сторона (експедитор) зобов`язується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов`язаних з перевезенням вантажу.

Статтею 12 Закону України «Про транспортно-експедиторську діяльність» визначено обов`язок сплатити належну плату експедитору, а також відшкодувати документально підтверджені витрати, понесені експедитором в інтересах клієнта в цілях виконання договору транспортного експедирування.

Відповідно до ст. 316 ГК України за договором транспортного експедирування одна сторона (експедитор) зобов`язується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов`язаних з перевезенням вантажу.

Відповідно до ст. 530 ЦК України якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідач доказів сплати основного боргу суду не надав, існування заборгованості у відзиві не заперечує.

У ст. 610 ЦК України вказується, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Факт наявності заборгованості у відповідача перед позивачем належним чином доведений, документально підтверджений, відповідачем визнається, відтак, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідача основної заборгованості за Договором перевезення в сумі 806 048,00 грн є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню повністю.

Судом відхиляються викладені у відзиві доводи відповідача стосовно звільнення від виконання зобов`язань за Договором з посиланням на наявність наявності форс-мажорних обставин.

Так, відповідно до ст. 617 Цивільного Кодексу України особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" № 64/2022 від 24.02.2022 було введено воєнний стан.

Загальним офіційним листом № 2024/02.0-7.1 від 28.02.2022 Торгово-промислова палата України на підставі ст. 14, 14-1 ЗУ "Про торгово-промислові палати в Україні", Статуту ТПП України, засвідчила форс-мажорні обставини (обставин непереборної сили): військову агресію Російської Федерації проти України, що стало підставою введення воєнного стану, підтвердивши, що зазначені обставини з 24.02.2022 до їх офіційного закінчення є надзвичайними, невідворотними та об`єктивними обставинами для суб`єктів господарської діяльності та/або фізичних осіб по договору, окремим податковим та/чи іншим зобов`язанням/обов`язком, виконання яких/-го настало згідно з умовами договору, контракту, угоди, законодавчих чи інших нормативних актів і виконання відповідно яких/-го стало неможливим у встановлений термін внаслідок настання таких форс-мажорних обставин.

У постановах Верховного Суду від 15.06.2018 у справі №915/531/17, від 26.05.2020 у справі №918/289/19, від 17.12.2020 у справі №913/785/17 наведено висновок щодо застосування ст.14-1 Закону "Про торгово-промислові палати в Україні", відповідно до якого:

- ст. 14-1 цього Закону визначено, що засвідчення дії непереборної сили шляхом видачі сертифікату про форс-мажорні обставини покладено на ТПП та уповноважені нею регіональні ТПП;

- форс-мажорні обставини не мають преюдиціального характеру, і при їх виникненні сторона, яка посилається на них як на підставу неможливості виконання зобов`язання, повинна довести наявність таких обставин не тільки самих по собі, але й те, що ці обставини були форс-мажорними саме для даного конкретного випадку виконання господарського зобов`язання;

- доведення наявності непереборної сили покладається на особу, яка порушила зобов`язання; саме вона має подавати відповідні докази в разі виникнення спору.

Судом під час розгляду даної справи встановлено, що заборгованість відповідача виникла до настання форс-мажорних обставин (у 2018 році), на які посилається відповідач, що дає підстави для висновку про недоведеність твердження відповідача про те, що невиконання ним зобов`язання спричинено введенням військового стану.

Частиною 1 статті 230 ГК України встановлено, що штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Поряд з цим ст. 549 ЦК України унормовано, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, а пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Крім того, частиною 2 статті 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Пунктом 5.7. Договору перевезення сторонами передбачено, що у випадку несвоєчасної сплати грошових коштів за цим договором замовнику нараховується пеня у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня. Розмір пені обчислюється від суми заборгованості за кожен день прострочення (включаючи день оплати) до повного розрахунку. У разі прострочення оплати понад 30 (тридцять) календарних днів замовник додатково сплачує перевізнику штраф у розмірі 10 (десяти) % від суми заборгованості.

В п. 5.8. Договору перевезення сторонами узгоджено, що замовник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, штраф, пеню, а також 15 (п`ятнадцять) процентів річних від простроченої суми. У відповідності до ст. 625 Цивільного кодексу України розмір процентів річних встановлений сторонами у Договорі.

Керуючись ч. 6 ст. 232 ГК України, сторони погодили, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання припиняється через 5 (п`ять) років від дня, коли зобов`язання мало бути виконане (п. 5.10. Договору перевезення).

Оскільки відповідач не виконав своє грошове зобов`язання у встановлений Договором перевезення строк, позивачем заявлено вимоги про стягнення:

- 794 280,28 грн пені за загальний період з 27.09.2018 до 30.09.2022;

- 483 287,98 грн 15% річних за загальний період з 27.09.2018 до 30.09.2022;

- 395 933,05 грн інфляційних втрат за загальний період з 27.09.2018 до 30.09.2022;

- 80 604,80 грн - 10% штрафу за прострочення оплати послуг з перевезення понад 30 календарних днів.

Щодо вимог про стягнення пені судом приймається до уваги наступне.

Згідно з частиною 6 статті 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Як було встановлено судом, в п. 5.10. Договору сторони узгодили, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання припиняється через 5 (п`ять) років від дня коли зобов`язання мало бути виконане.

З урахуванням зазначеного положення договору позивач вправі нараховувати пеню понад строки, визначені частиною 6 статті 232 Господарського кодексу України.

Перевіривши розрахунок пені позивача, суд погоджується з правильністю такого, оскільки позивачем враховано дати, з яких у відповідача виникає зобовязання з оплати отриманих послуг, по кожному окремому акту; розрахунок позивача є математично правильним.

Проте, як вже було зазначено судом у описовій частині даного рішення, в матеріалах справи наявний наданий відповідачем Експертний висновок № 89/ю-3 від 22.06.2022 Кременчуцького відділення Полтавської ТПП. У даному висновку встановлено наявність обставин, незалежних від господарської діяльності АТ «Кременчуцьке кар`єроуправління «Кварц» у лютому-червні 2022 року, що зумовлені військовою агресією Російської Федерації проти України та введенням воєнного стану в Україні з 24.02.2022.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст. 617 ЦК України, суд приходить до висновку, що позовні вимоги щодо стягнення з відповідача пені є правомірними частково, а саме : в частині стягнення з відповідача 618 361,49 грн пені за період з 27.09.2018 до 24.02.2022 (з урахуванням моменту виникнення у відповідача обов`язку з оплати отриманих послуг по кожному окремому акту). В частині стягнення з відповідача пені у розмірі 175 918,79 грн за період з 25.02.2022 по 30.09.2022 позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Штраф у розмірі 80 604,80 грн, що складає 10% від суми заборгованості за прострочення оплати понад 30 календарних днів, який передбачений п. 5.7 Договору перевезення, розрахований позивачем також правильно.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду, викладеної в постанові Верховного Суду від 19.09.2019 №904/5770/18, одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання за договором, штрафу та пені не суперечить статті 61 Конституції України, оскільки згідно зі статтею 549 ЦК України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до статті 230 ГК України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про правомірність заявленої до стягнення суми штрафу у розмірі 80 604,80 грн.

Щодо стягнення інфляційних втрат та 15 % річних суд зазначає наступне.

Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання (ч. 1 ст. 625 ЦК України).

Частиною 2 ст. 625 ЦК України передбачає обов`язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом.

Інфляційні витрати та річні є невід`ємною частиною боргу, вимоги про сплату яких кредитор вправі заявити з моменту виникнення права на позов про повернення боргу.

Наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та процентів річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утриманими ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Тобто, відсотки річних та інфляційні втрати підлягають стягненню на підставі закону як вид відшкодування за завдані втрати та не є штрафними санкціями, право на нарахування яких виникає у зв`язку з невиконанням або несвоєчасним виконанням зобов`язань за договором.

Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у п. 27, 28 постанови від 12.02.2020 по справі № 917/1421/18 зробив висновок про те, що інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною 2 статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а становлять спосіб захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Отже, за змістом наведеної норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу належить до складу грошового зобов`язання і вважається особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та в отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ними утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

За таких обставин, річні та інфляційні втрати є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення виконання ним грошового зобов`язання, яка має компенсаційний, а не штрафний характер.

Здійснивши перевірку розрахунків 15 % річних (розмір який був узгоджений сторонами в п. 5.8 Договору) та інфляційних втрат позивача, суд визнає обґрунтованими вимоги про стягнення 483 287,98 грн 15% річних за загальний період з 27.09.2018 до 30.09.2022 та 395 933,05 грн інфляційних втрат за загальний період з 27.09.2018 до 30.09.2022.

З приводу клопотання відповідача у відзиві на позов про зменшення пені суд зазначає наступне.

Згідно з частиною 1 статті 11 ГПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Відтак застосування неустойки має здійснюватися із дотриманням принципу розумності та справедливості.

Відповідно до статті 233 ГК України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції (неустойка, штраф, пеня) надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Частиною 3 статті 551 ЦК України передбачено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Велика Палата Верховного суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 902/417/18 зробила наступний правовий висновок: «для того щоб неустойка не набула ознак каральної санкції, діє правило частини третьої статті 551 ЦК України про те, що суд вправі зменшити розмір неустойки, якщо він є завеликим порівняно зі збитками, які розумно можна було б передбачити. Якщо неустойка стягується понад збитки (частина перша статті 624 ЦК України), то вона також не є каральною санкцією, а має саме компенсаційний характер. Така неустойка стягується не понад дійсні збитки, а лише понад збитки у доведеному розмірі, які, як правило, є меншими за дійсні збитки. Для запобігання перетворенню неустойки на каральну санкцію суд має застосовувати право на її зменшення. Тож право суду на зменшення неустойки є проявом принципу пропорційності у цивільному праві (п.8.24 Постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 902/417/18).

Якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо боржника, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання боржником певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати своїм працівникам та іншим кредиторам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Тобто, має бути дотриманий розумний баланс між інтересами боржника та кредитора. (п. 8.33. Постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 902/417/18).

Відповідно до усталеної практики Верховного Суду, право суду зменшити заявлені до стягнення суми штрафних санкцій пов`язане з наявністю виняткових обставин, встановлення яких вимагає надання оцінки судом поданим учасниками справи доказам та обставинам, якими учасники справи обґрунтовують наявність підстав для зменшення штрафних санкцій, так і заперечення інших учасників щодо такого зменшення.

При цьому обов`язок доведення існування обставин, які можуть бути підставою для зменшення розміру заявленої до стягнення суми пені, покладається на особу, яка заявляє відповідне клопотання.

В обґрунтування поданого клопотання відповідач послався на неспівмірність заявлених до стягнення санкцій у вигляді штрафу, пені, процентів річних, інфляційних втрат з розміром простроченого зобов`язання, на введення воєнного стану в Україні, та повідомив, що заборгованість виникла по незалежним від нього обставинам. Разом з тим, відповідачем у відзиві не зазначені конкретні обставини, які перешкоджали йому виконати свої грошові зобов`язання перед позивачем на протязі більше ніж чотирьох років.

Суд звертає увагу, що відповідачем не надано суду будь-яких доказів в підтвердження власного майнового стану в період прострочення грошового зобов`язання перед позивачем (2018-2023 роки).

Разом з цим, позивач заперечив проти клопотання відповідача та вказав, що не розраховуючись за отримані послуги, відповідач вів господарську діяльність за рахунок коштів позивача; нестача обігових коштів змусила позивача брати гроші в позику, при цьому на позивача було покладено додатковий фінансовий тягар у вигляді 45% за обслуговування позики; додаткові фінансові витрати позивача були спричинені штрафними санкціями з боку контрагентів; обов`язок відповідача оплатити послуги виник до впровадження воєнного стану; прострочення відповідача виникло до впровадження воєнного стану та триває значний час - понад чотири роки.

Здійснивши аналіз конкретної ситуації, суд не вбачає підстав для зменшення розміру штрафних санкцій.

Згідно із ч. 2-3 ст.13 ГПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ч.1 ст.73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За приписами ч.1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За приписами ч. 1 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до частини 5 статті 236 ГПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно із статтею 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України від 28.10.2010 №4241/03 Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін.

Відповідно до частини 23 рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006 у справі Проніна проти України за заявою №63566/00 суд нагадує, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення.

Судом досліджено всі докази, наявні у матеріалах справи.

Допустимих доказів в спростування зазначеного чи будь-яких інших обґрунтованих заперечень по суті спору відповідач суду не надав.

Враховуючи вищевикладене, приймаючи до уваги, що матеріалами справи підтверджується факт невиконання відповідачем зобов`язань в частині оплати отриманих послуг, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог позивача. З урахуванням встановлених судом обставин, позовні вимоги про стягнення пені слід задовольнити частково.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат позивача, зокрема, витрат на професійну правничу допомогу, про які заявлено позивачем, суд виходив із наступного.

Положеннями статті 59 Конституції України встановлено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Право особи на отримання правової допомоги під час розгляду справи господарськими судами гарантоване статтею 1312 Конституції України, статтею 16 Господарського процесуального кодексу України, відповідними положеннями Закону «Про адвокатуру та адвокатську діяльність».

Однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини 3 статті 2 Господарського процесуального кодексу України).

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Відповідно до ст. 123 ГПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу.

Відповідно до статті 124 ГПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат, суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.

Як свідчить судова практика Верховного Суду, вирішуючи питання про види витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають відшкодуванню, суд керується, зокрема, положеннями частини другої статті 126 ГПК України і статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність».

Відповідно до ст. 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Таким чином розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань, з урахуванням складності справи, кваліфікації, досвіду і завантаженості адвоката та інших обставин. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. У разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу й обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю.

При цьому, адвокатський гонорар може існувати в двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплати гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката у залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв (аналогічну правову позицію викладено у постанові Верховного Суду від 07.09.2020 у справі № 910/4201/19).

Отже діяльність адвоката є оплачуваною працею і така оплата у вигляді гонорару здійснюється на підставі укладеного між адвокатом та його клієнтом договору про надання правової допомоги.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до ч. 3 ст. 126 ГПК України для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

При цьому, як зазначено у постанові Об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 03.10.2019 р. у справі № 922/445/19, за змістом пункту 1 частини 2 статті 126, частини 8 статті 129 Господарського процесуального кодексу України. розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.

Згідно з частиною першою статті 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.

Відповідно до частини третьої статті 26 зазначеного Закону повноваження адвоката як захисника або представника в господарському, цивільному, адміністративному судочинстві, кримінальному провадженні, розгляді справ про адміністративні правопорушення, а також як уповноваженого за дорученням у конституційному судочинстві підтверджуються в порядку, встановленому законом.

Частиною четвертою статті 60 ГПК України встановлено, що повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність".

В позовній заяві позивач заявив про стягнення з відповідача 38 402,31 грн витрат на професійну правничу допомогу на підставі Договору про надання адвокатських послуг від 20.09.2022 Між Позивачем та адвокатом Черниш М.В. було укладено Договір про надання адвокатських послуг від 20.09.2022, відповідно до якого замовник (позивач) доручає, а адвокат (Черниш М.В., свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю серіяЖТ№001241 від 15.06.2021) бере на себе обов`язок надати правову допомогу, адвокатські послуги та виконати роботи в обсязі та на умовах передбачених цим договором.

Додатком від 30.09.2022 до договору про надання адвокатських послуг визначено конкретне доручення замовника та вартість послуг адвоката, а саме вартість послуг за аналіз, підготовку процесуальних документів, збір доказів та супроводження господарської справи за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «НВО «Промвпровадження», до АТ «ККУ «Кварц» про стягнення заборгованості у розмірі 2 560 154,11 грн встановлюється у вигляді гонорару у розмірі 1,5% від ціни позову, що становить 38 402,31 грн. Оплата здійснюється після набрання рішенням суду першої інстанції законної сили.

Відповідно до ч. 2 ст. 126 ГПК України, за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України, у спорах, що виникають при укладенні договорів та з інших підстав, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Судом приймається до уваги, що позивачем було доведено на 92% обґрунтованість позовних вимог на момент подання позову.

Враховуючи викладене, адвокатські витрати, які мають бути понесені позивачем, а також витрати по сплаті судового збору за розгляд позову, відповідно до вимог п. 9 ст. 129 ГПК України, покладаються на відповідача повністю, оскільки спір виник внаслідок неправильних дій відповідача з його вини.

Керуючись статтями 129, 232-233, 236-238, 240, 252 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Акціонерного товариства Кременчуцьке кар`єроуправління Кварц (вул. Київська, буд. 85, м. Кременчук, Полтавська область, 39631, ідентифікаційний код юридичної особи за ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю НВП Промвпровадження (вул. Московська, буд. 41/8, кв. 92, м. Київ, 01015, ідентифікаційний код юридичної особи за ) 806 048,00 грн основного боргу, 618 361,49 грн пені, 483 287,98 грн 15% річних, 395 933,05 грн. інфляційних втрат, 80 604,80 грн штрафу та 38 402,31 грн витрат по сплаті судового збору, 38 402,31 грн витрат на правову допомогу.

Видати наказ із набранням рішенням законної сили.

3. В частині позовних вимог щодо стягнення з відповідача 175 918,79 грн. пені відмовити.

Рішення підписане 14.04.2023 року.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції (ст. 257 ГПК України).

Суддя О.В.Ківшик