ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД СУМСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

06.04.2023м. СумиСправа № 920/996/22

Господарський суд Сумської області у складі судді Джепи Ю.А. за участю секретаря судового засідання Гордієнко Ж.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Господарського суду Сумської області матеріали справи №920/996/22 в порядку загального позовного провадження

за позовом: Липоводолинської селищної ради (вул. Полтавська, буд. 32, смт Липова Долина, Сумська область, 42500, ідентифікаційний код 04390972)

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю «Агропартнери-2009» (вул. Полтавська, буд. 17, смт Липова Долина, Сумська область, 42500, ідентифікаційний код 36278399)

про визнання укладеною додаткової угоди до договору оренди землі

за участю представників сторін:

позивача не з`явився

відповідача не з`явився

УСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовною заявою, у якій просить суд: визнати укладеною додаткову угоду до договору оренди землі від 15.08.2017, укладеного між Липоводолинською селищною радою та Товариством з обмеженою відповідальністю «Агропартнери-2009» щодо земельної ділянки загальною площею 3,5574 га з кадастровим номером :05:006:0123, розташованої за адресою: Сумська область, Роменський район, смт Липова Долина, вул. Роменська, 51; а також вирішити питання щодо розподілу судових витрат.

Обгрунтовуючи позовні вимоги позивач вказує на те, що на виконання пункту 5 рішення III сесії VIII скликання Липоводолинської селищної ряди «Про затвердження розмірів орендної плати за використання земельних ділянок сільськогосподарського та несільськогосподарського призначення» від 03.06.2021, яким затверджено розмір орендної плати за використання земель промисловості (код КВЦПЗ-11) на території Липоводолинської селищної територіальної громади-не менше 7 (сім) відсотків від нормативної грошової оцінки земельної ділянки за рік, Липоводолинською селищною радою підготовлено проект додаткової угоди до договору оренди землі від 15.08.2017 що внесення змін до договору оренди землі та неодноразово відправлено на адресу відповідача листи-повідомлення з пропозицією щодо укладення додаткової угоди про внесення змін до договору оренди землі від 15.08.2017, що підтверджується квитанціями про відправлення від 18.06.2021 та 04.01.2022. Зазначені листи отримані відповідачем 25.06.2021 та 11.01.2022 відповідно, що підтверджується повідомленнями про вручення поштового відправлення, проте відповіді щодо укладення даної угоди на адресу позивача не надходило, що свідчить про відсутність заперечень з боку орендаря щодо умов запропонованої додаткової угоди та його цілковиту згоду із запропонованими умовами.

Стислий виклад позицій сторін по справі. Заяви, які подавались сторонами. Процесуальні дії, які вчинялись судом.

Ухвалою Господарського суду Сумської області від 30.11.2022 позовну заяву у справі № 920/996/22 залишено без руху.

16.12.2020 на виконання вищезазначеної ухвали позивач подав суду заяву №02-25/1581 від 09.12.2022 з доказами усунутих недоліків.

Ухвалою від 19.12.2022 судом постановлено відкрити провадження у справі №920/996/22 за правилами загального позовного провадження та призначити підготовче засідання на 08.02.2023, 11:30.

16.01.2023 відповідачем надіслано до суду відзив від 09.01.2023 б/н (вх. № 279 від 16.01.2023), де відповідач проти позову заперечує та просить суд відмовити у його задоволенні.

У відзиві відповідач зазначає, що договором оренди землі від 15.08.2017 не передбачено такої підстави для внесення змін до договору щодо розміру (ставки) орендної плати, як прийняття відповідного рішення орендодавцем, який є органом місцевого самоврядування. Велика Палата Верховного Суду від 09.11.2021 у справі №635/4233/19, постановила, що рішення органу місцевого самоврядування, не може вважатися законодавчою підставою для внесення змін до договору оренди землі в частині зміни розміру (ставки) орендної плати, оскільки орган місцевого самоврядування не наділений повноваженнями встановлювати граничні (мінімальний та максимальний) розмір орендної плати за земельні ділянки комунальної власності, бо такі ставки встановлюються, з урахуванням правової природи орендної плати як загальнодержавного податку, у ПК України. Такі рішення селищної ради можуть бути підставою для внесення змін до договору оренди землі, якщо сторони договору оренди безпосередньо в самому договорі передбачили таку підставу для зміни розміру орендної плати, що узгоджується з принципом свободи договору.

Відповідач також зазначає, що про те, що рішення органів місцевого самоврядування щодо перегляду розміру орендної плати не мають обов`язкового характеру за відсутності в договорах оренди землі погодженої сторонами підстави для такого перегляду, висловлено і в постановах Верховного Суду від 16.04.2018 у справі № 910/7905/17, від 21.11.2018 у справі № 911/3627/17, від 27.11.2018 у справі №910/21685/17, від 19.02.2019 у справі № 910/21590/17, від 13.06.2019 у справі №910/11764/17, від 20.11.2019 у справі № 916/2769/18, від 16.01.2020 у справі №904/1912/19 та від 04.02.2020 у справі № 922/378/19.

Ухвалою від 08.02.2023 у справі № 920/996/22 суд постановив продовжити строк підготовчого провадження у справі № 920/996/22 на тридцять днів; відкласти підготовче судове засідання на 09.03.2023, 12:30; попередити позивача - Липоводолинську селищну раду (вул. Полтавська, буд. 32, смт Липова Долина, Сумська область, 42500, ідентифікаційний код 04390972) про зміст імперативної норми, яка вміщена у п. 4 ч. 1 ст. 226 ГПК України, відповідно до якої суд залишає позов без розгляду, якщо позивач без поважних причин не подав витребувані судом докази, необхідні для вирішення спору, або позивач (його представник) не з`явився у судове засідання або не повідомив про причини неявки, крім випадку, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності і його нез`явлення не перешкоджає вирішенню спору.

09.03.2023 через систему «Електронний суд» представником позивача надіслано до суду клопотання про розгляд справи без участі учасника судового процесу від 08.03.2023 б/н (вх. № 193), де останній у зв`язку з лікарняним начальника юридичного відділу позивача просить суд здійснювати розгляд справи без участі представника позивача за наявними у справі матеріалами.

Кім наведеного позивачем подано до суду клопотання про розгляд справи без участі учасника судового процесу від 08.03.2023 № 02-05/540 (вх. № 1437/23), де останній у зв`язку з лікарняним начальника юридичного відділу позивача просить суд здійснювати розгляд справи без участі представника позивача за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до вимог частини другої статті 185 ГПК України, за результатами підготовчого засідання суд постановляє ухвалу, зокрема, про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті.

Ухвалою від 09.03.2023 у справі № 920/996/22 постановлено закрити підготовче провадження та призначити справу до судового розгляду по суті в судове засідання на 06.04.2023, 11:00.

Представники учасників справи у судове засідання по суті не з`явилися, про дату, час і місце судового засідання повідомлені судом належним чином.

03.04.2023 через систему «Електронний суд» представником позивача надіслано до суду клопотання про розгляд справи без участі учасника судового процесу від 03.04.2023 б/н (вх. № 261), де останній просить суд здійснювати розгляд справи без участі представника позивача за наявними у справі матеріалами. Також представник позивача зазначив, що підтримує позовні вимоги у повному обсязі та просить суд їх задовольнити.

Предстаником відповідача подано до суду клопотання від 06.04.2023 б/н (вх. № 2127), де останній просить суд здійснювати розгляд цієї справи без його участі, проти позовних вимог заперечує та просить суд відмовити у їх задоволенні.

Згідно зі статтею 194 ГПК України завданням розгляду справи по суті є розгляд та вирішення спору на підставі зібраних у підготовчому провадженні матеріалів, а також розподіл судових витрат.

Згідно статті 114 ГПК України суд має встановлювати розумні строки для вчинення процесуальних дій. Строк є розумним, якщо він передбачає час, достатній, з урахуванням обставин справи, для вчинення процесуальної дії, та відповідає завданню господарського судочинства.

За змістом статті 9 Конституції України передбачено, Чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Укладення міжнародних договорів, які суперечать Конституції України, можливе лише після внесення відповідних змін до Конституції України.

Відповідно до статті 11 ГПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

В силу вимог частини першої статті 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Розумність тривалості провадження повинна визначитися з огляду на обставини справи та з урахуванням таких критеріїв: складність справи, поведінка заявника та відповідних органів влади, а також ступінь важливості предмета спору для заявника (рішення Європейського Суду з прав людини у справах Савченко проти України, no. 4469/07, від 02.05.2013, Папазова та інші проти України, no. 32849/05, 20796/06, 14347/07 та 40760/07, від 15.03.2012).

Враховуючи достатність часу, наданого учасникам справи для підготовки до судового засідання та подання витребуваних судом документів, приймаючи до уваги принципи змагальності та диспозитивність господарського процесу, закріплені пунктом 4 частини третьої статті 129 Конституції України, статтями 13, 14, 74 Господарського процесуального кодексу України, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, сторонам створені усі належні умови для надання доказів у справі та є підстави для розгляду справи по суті за наявними в ній матеріалами.

Відповідно до частини третьої статті 222 ГПК України фіксування судового процесу за допомогою технічного засобу не здійснюється.

Згідно із статтею 233 ГПК України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих учасниками справи.

На підставі частини четвертої статті 240 ГПК України у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.

15.08.2017 між Липоводолинською селищною радою та ТОВ «Агропартнери-2009» укладений договір оренди земельної ділянки (зареєстрований Липоводолинською селищною радою Липоводолинського району Сумської області 15.08.2017 за №21933364) (далі договір), відповідно до умов якого відповідачу передано в тимчасове користування на умовах оренди земельну ділянку площею 3,5574 га, кадастровий номер - :05:006:0123, строком на 49 (сорок дев`ять) років для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості в смт Липова Долина, вул. Роменська, 51, Липоводолинський район, Сумська область.

Пунктом 5 договору передбачено, що нормативна грошова оцінка земельної ділянки станом на 01.07.2017 становить 6 352 502,57 грн, з них: 178,57 грн за 1 кв.м., також пунктом 9 договору зазначається, що орендна плата вноситься орендарем виключно у грошовій формі у розмірі 3 % від нормативної грошової оцінки земельної ділянки, що становить 190 575,08 грн (5,36 грн за 1 кв.м.) на рік.

03.06.2021 прийнято рішення III сесії VIII скликання Липоводолинської селищної ряди «Про затвердження розмірів орендної плати за використання земельних ділянок сільськогосподарського та несільськогосподарського призначення», яким затверджено розмір орендної плати за використання земель промисловості (код КВЦПЗ-11) на території Липоводолинської селищної територіальної громади-не менше 7 (сім) відсотків від нормативної грошової оцінки земельної ділянки за рік. Окрім цього п. 5 рішення зобов`язано відділ земельних відносин селищної ради спільно із юридичним відділом селищної ради переглянути договори оренди земельних ділянок щодо встановлення розміру орендної плати відповідно до цього рішення.

Відповідно до пункту 12 договору розмір орендної плати переглядається один раз на рік у випадках, передбачених законом (а саме внаслідок зміни нормативної грошової оцінки земельної ділянки).

У зв`язку з наведеним Липоводолинською селищною радою розроблено проект додаткової угоди до договору оренди землі, укладеного з ТОВ «Агропартнери-2009» від 15.08.2017, відповідно до якого передбачалося внесення змін до договору оренди землі, виклавши його у такій редакції:

Пункт 5. Встановити нормативну грошову оцінку земельної ділянки згідно витягу із технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки у розмірі 5 717 252,31 грн.

Пункт 8. Встановити термін дії договору оренди землі 49 років 3 місяці (з 15.08.2017 по 15.11.2066). Після закінчення строку дії договору оренди землі орендар має переважне право поновлення його на новий строк. У цьому разі орендар повинен не пізніше ніж за 30 днів до закінчення строку дії договору оренди землі повідомити письмово орендодавця про намір продовжити його дію.

Пункт 9. Встановити орендну плату за використання земельної ділянки в розмірі 7 (сім) % від нормативної грошової оцінки земельної ділянки, що становить 400 207,66 грн в рік.

Пункт 11. Орендна плата вноситься в такі строки щомісячно у розмірі 33 350,64 грн до 20 числа першого за звітним місяцем.

Позивач у позові зазначає, що ним неодноразово відправлено на адресу відповідача листи-повідомлення з пропозицією щодо укладення додаткової угоди про внесення змін до договору оренди землі від 15.08.2017, що підтверджується квитанціями про відправлення від 18.06.2021 та 04.01.2022. Зазначені листи отримані відповідачем 25.06.2021 та 11.01.2022 відповідно, що підтверджується повідомленнями про вручення поштового відправлення, проте відповіді щодо укладення даної угоди на адресу Липоводолинської селищної ради не надходило, що свідчить про відсутність заперечень з боку орендаря щодо умов запропонованої додаткової угоди та його цілковиту згоду із запропонованими умовами, оскільки зміна умов договору має місце, якщо зі змісту документів можливо встановити виражений намір особи укласти додаткову угоду про внесення змін до договору оренди землі та розуміння цією особою своїх зобов`язань у разі прийняття її пропозиції іншою особою; умови, які підлягають зміні; адресата відповідної пропозиції; прийняття пропозиції на запропонованих умовах другою стороною (в тому числі шляхом мовчазного погодження).

Отже, як вважає позивач, факт наявності відповідного листа-повідомлення Липоводолинської селищної ради та доказів його належного надсилання ТОВ «Агропартнери-2009» свідчить про добросовісне звернення орендодавця до орендаря, а відтак і про погодження зміни умов договору між сторонами відповідно до приписів чинного законодавства.

На думку позивача, такі дії відповідача завдають збитків територіальній громаді у вигляді неодержаного доходу за користування земельною ділянкою комунальної власності, так як станом на 01.12.2021 нормативна грошова оцінка земельної ділянки (витяг із технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки від 26.11.2021) становить 5 717 252,31 грн, згідно з розрахунку Липоводолинської селищної ради недоотриманого доходу за користування земельною ділянкою, внаслідок невиконання відповідачем рішення сесії Липоводолинської селищної ради «Про затвердження розмірів орендної плати за використання земельних ділянок сільськогосподарського та несільськогосподарського призначення» від 03.06.2021 до місцевого бюджету упродовж грудня 2021 року по вересень 2022 року становить 157 224, 42 грн.

Відповідач проти позову заперечує, просить суд відмовити у його задоволенні та зазначає, що рішення органів місцевого самоврядування щодо перегляду розміру орендної плати не мають обов`язкового характеру за відсутності в договорах оренди землі погодженої сторонами підстави для такого перегляду.

Оцінка суду, висновки суду та законодавство, що підлягає застосуванню.

Позивач зазначає у своїй позовній заяві про те, що Липоводолинською селищною радою неодноразово відправлено на адресу ТОВ «Агропартнери-2009» лист- повідомлення з пропозицією щодо укладення додаткової угоди про внесення змін до договору оренди землі від 15.08.2017.

Відповідно до листа-повідомлення Липоводолинської селищної ради від 17.06.2021 № 02-25/150 позивач просить відповідача терміново звернутися до Липоводолинської селищної ради з метою перегляду умов договорів оренди землі під господарськими дворами, які перебувають у його користуванні на території Липоводолинської територіальної громади.

Суд зазначає, що у цьому листі позивачем неконкретизовано, саме про яку земельну ділянку йде мова відносно заявленого предмету позовних вимог (йде мова про всі господарські двори, які орендовані відповідачем). Цим листом не передбачено переліку додатків, а тому позивачем, зокрема й будь-якими іншими доказами, не доведено, що ним направлявся проект додаткової угоди про внесення змін до договору оренди землі.

Відповідно до листа-повідомлення Липоводолинської селищної ради від 04.01.2022 № 02-25/18 позивач повторно просить відповідача звернутися до Липоводолинської селищної ради з метою перегляду умов, договорів оренди землі під господарськими дворами, які перебувають у його користуванні на території Липоводолинської територіальної громади. Ніяких додатків до даного листа позивачем також не долучається.

Як доказ направлення вказаних листів позивач долучає до позовної заяви форми 119 про вручення поштового відправлення від 23.06.2021 та від 10.01.2022, проте відсутні форми 10 опис вкладення до цінних листів, які перевіряє працівник поштового відділення та один примірник вкладає до листів отримувачів, а інший віддає відправнику.

Відповідач не заперечує про те, що отримував дані листи, але зазначає, що проекти додаткових угод до них позивачем не додавалися. Доказів протилежного матеріали справи не містять, тому посилання позивача на "мовчазну згоду" відповідача щодо запропонованих умов договору оренди суд не покладає в основу висновків у справі за недоведеністю.

Частиною першою статті 3 Земельного кодексу України визначено, що земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Відповідно до частини дев`ятої статті 93 ЗК України відносини, пов`язані з орендою землі, регулюються законом.

Згідно зі статтею 2 Закону України «Про оренду землі» відносини, пов`язані з орендою землі, регулюються ЗК України, ЦК України, цим Законом, законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі.

Відповідно пункту 1 частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.

У пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України закріплено, що загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, свобода договору.

Частиною першою статті 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з положеннями частини першої статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Стаття 629 ЦК України наголошує, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно зі статтею 632 ЦК України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. У випадках, встановлених законом, застосовуються ціни (тарифи, ставки тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування. Зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом. Зміна ціни в договорі після його виконання не допускається.

Відповідно до статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

За статтею 648 ЦК України зміст договору, укладеного на підставі правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, обов`язкового для сторін (сторони) договору, має відповідати цьому акту. Особливості укладення договору на підставі правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування встановлюються актами цивільного законодавства.

Відповідно до статті 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

За змістом частин першої, другої, четвертої статті 652 ЦК України у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов`язання. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах.

Якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний, а з підстав, встановлених частиною четвертою цієї статті, - змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов: 1) в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане; 2) зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися; 3) виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору; 4) із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона.

Зміна договору у зв`язку з істотною зміною обставин допускається за рішенням суду у виняткових випадках, коли розірвання договору суперечить суспільним інтересам або потягне для сторін шкоду, яка значно перевищує затрати, необхідні для виконання договору на умовах, змінених судом.

За загальними правилами договори укладаються сторонами цивільних правовідносин, різновидами яких є правовідносини, які виникають з договорів оренди землі, на принципах рівності сторін, свободи договору та урахування обов`язкових вимог щодо такого виду договорів та зазначенням його істотних умов і у відповідній формі.

Визначення договору оренди землі містить стаття 792 ЦК України, відповідно до якої за договором найму (оренди) земельної ділянки наймодавець зобов`язується передати наймачеві земельну ділянку на встановлений договором строк у володіння та користування за плату.

Статтею 13 Закону України «Про оренду землі» визначено, що договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

За змістом статті 15 цього ж Закону істотними умовами договору оренди землі є, зокрема, орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату.

У частині першій статті 30 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що зміна умов договору оренди землі здійснюється за взаємною згодою сторін. У разі недосягнення згоди щодо зміни умов договору оренди землі спір вирішується в судовому порядку.

Орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди землі. Розмір, умови і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Податкового кодексу України.

Обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексів інфляції, якщо інше не передбачено договором оренди (частини перша - третя статті 21 Закону України «Про оренду землі»).

Разом з тим згідно із підпунктом 14.1.136 пункту 14.1 статті 14 ПК України орендна плата за земельні ділянки державної та комунальної власності - обов`язковий платіж, що його орендар вносить орендодавцю за користування земельною ділянкою.

Відповідно до підпункту 14.1.147 пункту 14.1 статті 14 ПК України плата за землю - це загальнодержавний податок, який справляється у формі земельного податку й орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності.

Отже орендна плата за користування землею комунальної власності за своїм правовим статусом є обов`язковим платежем, який орендар вносить орендодавцю, а також це і загальнодержавний податок, який справляється у формі земельного податку.

За змістом статті 1 Закону України «Про оцінку земель» нормативна грошова оцінка земельних ділянок - це капіталізований рентний дохід із земельної ділянки, визначений за встановленими і затвердженими нормативами.

Згідно з підпунктом 14.1.125 статті 14 ПК України нормативна грошова оцінка земельних ділянок для цілей розділу XII, глави 1 розділу XIV цього Кодексу - капіталізований рентний дохід із земельної ділянки, визначений відповідно до законодавства центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.

За правилами частини п`ятої статті 5 Закону України «Про оцінку земель» нормативна грошова оцінка земельних ділянок використовується, зокрема, для визначення розміру земельного податку та орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності.

Відповідно до частини третьої статті 18 Закону України «Про оцінку земель» нормативна грошова оцінка земельних ділянок проводиться юридичними особами, які є розробниками документації із землеустрою відповідно до Закону України «Про землеустрій».

Частинами першою, другою статті 20 цього Закону визначено, що за результатами нормативної грошової оцінки земельних ділянок складається технічна документація; дані про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки оформляються як витяг з технічної документації з нормативної грошової оцінки земель.

Порядок затвердження технічної документації з оцінки земель визначений статтею 23 Закону України «Про оцінку земель». Згідно із частиною першою цієї статті технічна документація з нормативної грошової оцінки земельних ділянок затверджується відповідною сільською, селищною, міською радою; протягом місяця з дня надходження технічної документації відповідна сільська, селищна, міська рада розглядає та приймає рішення про затвердження або відмову в затвердженні такої технічної документації. Відповідно до частини третьої цієї статті витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки видається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин. Частиною четвертою вказаної статті врегульовано, що рішення рад, зазначених у цій статті, щодо технічної документації з нормативної грошової оцінки земельних ділянок набирають чинності у строки, встановлені відповідно до пункту 271.2 статті 271 ПК України.

Плата за землю справляється на підставі положень розділу XII ПК України.

Відповідно пункту 269.1 статті 269 ПК України платниками земельного податку є власники земельних ділянок, земельних часток (паїв) та землекористувачі.

Згідно з підпунктом 270.1.1 пункту 270.1 статті 270 ПК України об`єктами оподаткування земельним податком є земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні.

Пунктом 271.1 статті 271 ПК України визначено, що базою оподаткування плати за землю є нормативна грошова оцінка земельних ділянок з урахуванням коефіцієнта індексації, визначеного відповідно до порядку, встановленого розділом XII ПК України, а у разі якщо нормативну грошову оцінку не проведено - площа земельних ділянок.

У пункті 288.1 статті 288 ПК України передбачено, що підставою для нарахування орендної плати за земельну ділянку є договір оренди такої земельної ділянки.

Обчислення розміру орендної плати за земельні ділянки державної або комунальної власності здійснюється з урахуванням їх цільового призначення та коефіцієнтів індексації, визначених законодавством, за затвердженими Кабінетом Міністрів України формами, що заповнюються під час укладання або зміни умов договору оренди чи продовження його дії.

Платником орендної плати є орендар земельної ділянки, об`єктом оподаткування - земельна ділянка, надана в оренду (пункт 288.2 статті 288 ПК України).

У пункті 288.4 статті 288 ПК України вказано, що розмір та умови внесення орендної плати встановлюються у договорі оренди між орендодавцем (власником) і орендарем.

Згідно із положеннями підпункту 288.5.1 пункту 288.5 статті 288 ПК України розмір орендної плати встановлюється у договорі оренди, але річна сума платежу не може бути меншою за розмір земельного податку: для земельних ділянок, нормативну грошову оцінку яких проведено, - у розмірі не більше 3 відсотків їх нормативної грошової оцінки, для земель загального користування - не більше 1 відсотка їх нормативної грошової оцінки, для сільськогосподарських угідь - не менше 0,3 відсотка та не більше 1 відсотка їх нормативної грошової оцінки. Для земельних ділянок, нормативну грошову оцінку яких не проведено, - у розмірі не більше 5 відсотків нормативної грошової оцінки одиниці площі ріллі по Автономній Республіці Крим або по області, для сільськогосподарських угідь - не менше 0,3 відсотка та не більше 5 відсотків нормативної грошової оцінки одиниці площі ріллі по Автономній Республіці Крим або по області.

У підпункті 288.5.2 пункту 288.5 статті 288 ПК України передбачено, що річна сума орендної плати не може перевищувати 12 відсотків нормативної грошової оцінки.

При визначенні розміру орендної плати, у випадку передачі в оренду земель комунальної власності, має враховуватися нормативна грошова оцінка земельних ділянок з урахуванням коефіцієнта індексації, визначеного відповідно до законодавства, а річна сума платежу не може бути меншою розміру земельного податку, встановленого для відповідної категорії земельних ділянок на відповідній території, однак і не може перевищувати 12 % нормативної грошової оцінки.

03 червня 2021 року року рішенням III сесії VIII скликання Липоводолинської селищної ради «Про затвердження розмірів орендної плати за використання земельних ділянок сільськогосподарського та несільськогосподарського призначення» встановлено розмір орендної плати за землю промисловості в розмірі 7 % від нормативної грошової оцінки землі для фізичних та юридичних осіб (без винятку).

За змістом статей 632, 651 ЦК України та статті 30 Закону України «Про оренду землі» зміна умов договору, в тому числі у частині розміру орендної плати, здійснюється за взаємною згодою сторін, а за відсутності такої згоди договір може бути змінено за рішенням суду лише у випадках, передбачених за умовами договору або в силу закону.

Тобто визначення розміру орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності вирішується за згодою сторін договору оренди земельної ділянки із закріпленням такого розміру орендної плати в договорі оренди.

У пункті 12 договору оренди землі від 15.08.2017 сторони визначили, що розмір орендної плати переглядається один раз на рік у разі: зміни умов господарювання, передбачених договором; зміни розмірів земельного податку, підвищення цін, тарифів, визначених законодавством; погіршення стану земельної ділянки не з вини орендаря, що підтверджено документами; в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до пункту 30 договору оренди землі зміна умов договору здійснюється в письмовій формі за взаємною згодою сторін. У разі недосягнення згоди щодо зміни умов договору спір розв`язується в судовому порядку.

З огляду на те, що за змістом пункту 288.5 статті 288 ПК України та статті 21 Закону України «Про оренду землі» орендна плата за земельні ділянки державної та комунальної власності є регульованою ціною, то з урахуванням умов договору оренди, укладеного сторонами спору, підставою для перегляду розміру (ставки) орендної плати має бути саме законодавча зміна граничного (мінімального чи максимального) розміру такої плати або зміна розміру земельного податку, а не рішення органів місцевого самоврядування.

Такий висновок підтверджується і такими вимогами законів.

Єдиним органом законодавчої влади в Україні є парламент - Верховна Рада України (стаття 75 Конституції України).

Виключно законами України встановлюються система оподаткування, податки і збори (пункт 1 частини другої статті 92 Конституції України).

У статті 144 Конституції України передбачено, що органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території.

Згідно із частиною першою статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень.

За змістом пункту 34 частини першої статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються відповідно до закону питання регулювання земельних відносин.

Підпунктом 1 пункту а) частини першої статті 33 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначено, що до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать власні (самоврядні) повноваження, зокрема, щодо підготовки і внесення на розгляд ради пропозицій щодо встановлення ставки земельного податку, розмірів плати за користування природними ресурсами, вилучення (викупу), а також надання під забудову та для інших потреб земель, що перебувають у власності територіальних громад; визначення в установленому порядку розмірів відшкодувань підприємствами, установами та організаціями незалежно від форм власності за забруднення довкілля та інші екологічні збитки; встановлення платежів за користування комунальними та санітарними мережами відповідних населених пунктів.

До переліку повноважень селищних рад у галузі земельних відносин, визначеного у статті 12 ЗК України, не належить законодавче встановлення або зміна граничного (мінімального та максимального) розміру орендної плати за земельні ділянки комунальної власності, оскільки такі повноваження з огляду на положення статті 288 ПК України належать Верховній Раді України - єдиному органу законодавчої влади в Україні.

Тобто орган місцевого самоврядування має діяти відповідно до закону при вирішенні питань регулювання земельних відносин, у тому числі і щодо встановлення ставки земельного податку, мінімальний та максимальний розмір якого встановлюється у ІІК України. А порядок зміни умов договору врегульовано як у законах України, так і в конкретному договорі, укладеному між сторонами спору.

У цьому випадку рішення Липоводолинської селищної ради «Про затвердження розмірів орендної плати за використання земельних ділянок сільськогосподарського та несільськогосподарського призначення» про встановлення ставки орендної плати для відповідача в розмірі 7 % від нормативної грошової оцінки земельної ділянки не є законодавчою зміною орендної плати.

Договором оренди землі від 15.08.2017 не передбачено такої підстави для внесення змін до договору щодо розміру (ставки) орендної плати, як прийняття відповідного рішення орендодавцем, який є органом місцевого самоврядування.

Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 09.11.2021 у справі № 635/4233/19 заначено, що рішення органу місцевого самоврядування, не може вважатися законодавчою підставою для внесення змін до договору оренди землі в частині зміни розміру (ставки) орендної плати, оскільки орган місцевого самоврядування не наділений повноваженнями встановлювати граничні (мінімальний та максимальний) розмір орендної плати за земельні ділянки комунальної власності, бо такі ставки встановлюються, з урахуванням правової природи орендної плати як загальнодержавного податку, у ПК України.

Такі рішення селищної ради можуть бути підставою для внесення змін до договору оренди землі, якщо сторони договору оренди безпосередньо в самому договорі передбачили таку підставу для зміни розміру орендної плати, що узгоджується з принципом свободи договору.

Аналогічні правові висновки про те, що рішення органів місцевого самоврядування щодо перегляду розміру орендної плати не мають обов`язкового характеру за відсутності в договорах оренди землі погодженої сторонами підстави для такого перегляду, висловлено і в постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 16.04.2018 у справі № 910/7905/17, від 21.11.2018 у справі № 911/3627/17, від 27.11.2018 у справі №910/21685/17, від 19.02.2019 у справі № 910/21590/17, від 13.06.2019 у справі №910/11764/17, від 20.11.2019 у справі № 916/2769/18, від 16.01.2020 у справі №904/1912/19 та від 04.02.2020 у справі № 922/378/19.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог за їх безпідставністю та необгрунтованістю.

Частиною третьою статті 2 ГПК України визначено, що основними засадами (принципами) господарського судочинства, зокрема є: верховенство права; рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; змагальність сторін; диспозитивність; пропорційність; обов`язковість судового рішення; розумність строків розгляду справи судом; відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Відповідно до частини першої, третьої статті 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до частини першої статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставини, які мають значення для вирішення справи.

Згідно частин першої, третьої статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Статтею 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Частиною першою статті 77 ГПК України передбачено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

У відповідності до статті 78 ГПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. (стаття 79 ГПК України).

Зазначені вище норми процесуального закону спрямовані на реалізацію статті 13 ГПК України. Згідно з положеннями цієї статті судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до частини п`ятої статті 236 ГПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів сторін та їх відображення у судовому рішенні, суд спирається на висновки, яких дійшов Європейський суд з прав людини у рішенні від 18.07.2006 у справі Проніна проти України, в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Поряд з цим, за змістом пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень та висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішеннях у справах Трофимчук проти України, Серявін та інші проти України обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент на підтримку кожної підстави. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Судом були досліджені всі документи, які надані сторонами у справі, аргументи сторін та надана їм правова оцінка. Стосовно інших доводів сторін, які детально не зазначені в рішенні, то вони не підлягають врахуванню, оскільки суперечать встановленим судом фактичним обставинам справи та не стосуються предмета доказування по даній справі.

Розподіл судових витрат між сторонам.

Статтею 123 ГПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до статті 129 ГПК України судовий збір покладається: 1) у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін; 2) у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Судовий збір, від сплати якого позивач у встановленому порядку звільнений, стягується з відповідача в дохід бюджету пропорційно розміру задоволених вимог, якщо відповідач не звільнений від сплати судового збору. Якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судового збору, судовий збір, сплачений відповідачем, компенсується за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до вимог статті 129 ГПК України судові витрати покладається на позивача у зв`язку з відмовою в задоволенні його позовних вимог.

Керуючись статтями 123, 129, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

1. Відмовити у задоволенні позову.

Згідно із частинами першою, другою статті 241 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до частини першої статті 256 та статті 257 ГПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: 1) рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду; 2) ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом десяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 261 цього Кодексу.

Суд звертає увагу учасників справи, що відповідно до частини сьомої статті 6 ГПК України особам, які зареєстрували офіційні електронні адреси в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі, суд вручає будь-які документи у справах, в яких такі особи беруть участь, виключно в електронній формі шляхом їх направлення на офіційні електронні адреси таких осіб, що не позбавляє їх права отримати копію судового рішення у паперовій формі за окремою заявою.

Повний текст рішення складено та підписано суддею 17 квітня 2023 року.

Суддя Ю.А. Джепа