РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

18.04.2023Справа № 910/2334/23
Господарський суд міста Києва у складі судді І.О. Андреїшиної, розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін господарську справу

За позовом Акціонерного товариства "Українська залізниця" (03680, м. Київ, вул. Єжи Гедройця, буд. 5, ) в особі Регіональної філії "Південна залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця" (61052, м. Харків, вул. Євгена Котляра, буд. 7)

до Приватного акціонерного товариства "Київський електротехнічний завод "Транссигнал" (01135, місто Київ, вул. Жилянська, 97, )

про стягнення 221 991,38 грн,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Акціонерне товариство «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Південна залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Приватного акціонерного товариства «Київський електротехнічний завод «Транссигнал» про стягнення штрафних санкцій за договором № П/Ш-21218/НЮ від 19.03.2021 про надання послуг з ремонту вагонних уповільнювачів РНЗ-2 у розмірі 221 991,38 грн, з яких: 138 744,61 грн штрафу 7 відсотків та 83 246,77 грн пені.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.02.2023 відкрито провадження у справі та постановлено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

08.03.2023 через відділ діловодства суду відповідачем подано відзив на позовну заяву, в якому останній, серед іншого, просить суд застосувати строки позовної давності до вимог щодо стягнення неустойки.

13.03.2023 через відділ діловодства суду позивачем подано відповідь на відзив.

20.03.2023 через відділ діловодства суду відповідачем подані заперечення на відповідь на відзив.

Згідно з ч. 4 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України, у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Відповідно до ч. 1 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у главі 10 розділу ІІІ Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до ч. 8 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України, при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву (ч. 2 ст. 161 Господарського процесуального кодексу України).

Судом також враховано, що в силу вимог частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 р. у справі "Смірнова проти України").

Відповідно до Листа Верховного Суду України головам апеляційних судів України №1-5/45 від 25 січня 2006, у цивільних, адміністративних і господарських справах перебіг провадження для цілей статті 6 Конвенції розпочинається з моменту подання позову і закінчується винесенням остаточного рішення у справі.

Критерії оцінювання "розумності" строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

19.03.2021 між Акціонерним товариством "Українська залізниця" в особі регіональної філії «Південна залізниця» (далі - позивач, замовник) та Приватним акціонерним товариством «Київський електротехнічний завод «Транссигнал» (далі - відповідач, виконавець) було укладено договір № П/Ш-21218/НЮ про надання послуг з ремонту вагонних уповільнювачів РНЗ-2 (далі - послуги) в кількості 13 одиниць, вагонного уповільнювача типу КВ-3 в кількості 1 одиниці, Згідно з специфікацією на надання послуг з ремонту вагонних уповільнювачів (додаток 1) і графіка подачі в ремонті випуску з ремонту вагонних уповільнювачів (додаток 2), та технологічного процесу на надання послуг з ремонту вагонного уповільнювача РНЗ-2 (додаток 6) та вагонного уповільнювача КВ-3 (додаток 7), які є невід`ємною частиною договору (п.1.1. договору).

Відповідно до пункту 5.1.2. договору здача вагонних уповільнювачів в ремонт здійснюється на території виконавця за участю представників замовника - виробничого підрозділу «Куп`янська дистанція сигналізації та зв`язку» філії «Південна залізниця» AT «Укрзалізниця» та виробничого підрозділі «Основ`янська дистанція сигналізації та зв`язку» філії «Південна залізниця» AT «Укрзалізниця». Фактичний стан вагонних уповільнювачів відображається в акті здачі в ремонт, підписаному уповноваженими представниками замовника та виконавця у двох примірниках. Дата підписання акту здачі в ремонт є датою початку ремонту. Виконавець повинен прийняти вагонні уповільнювачі в ремонт протягом 10 календарних днів після отримання письмової рознарядки від замовника про готовність передачі вагонних уповільнювачів в ремонт.

Пунктом 5.1.5 договору визначено, що дати підписання актів здачі в ремонт та видачі з ремонту є підставою для обрахування строків фактичного знаходження вагонних уповільнювачів в ремонті.

Відповідно до графіка подачі в ремонт та видачі з ремонту (додаток 2 до договору) дата видачі з ремонту - протягом 90 календарних днів після підписання акту здачі вагонного уповільнювача КВ-3 в ремонт.

Пунктом 7.3. договору встановлено, що за несвоєчасне виконання послуг з капітального ремонту уповільнювача згідно з умовами договору Виконавець сплачує Замовнику пеню в розмірі 0,1% від вартості послуг, з яких допущено прострочення виконання послуг з капітального ремонту уповільнювача - за кожен день прострочення, а за прострочення понад 30 днів виконавець додатково сплачує штраф у розмірі 7% від вказаної вартості.

Відповідно до специфікації на надання послуг з ремонту вагонних уповільнювачів (додаток 1 до договору) та калькуляції на надання послуг з ремонту вагонного уповільнювача КВ-3 (додаток 5 до договору) вартості послуг, з яких допущено прострочення виконання послуг з капітального ремонту уповільнювача КВ-3, становить 1 982 065,86 грн.

20.07.2021 вагонний уповільнювач КВ-3 був переданий виконавцю для здійснення ремонту, про що складений акт.

Таким чином, позивач у позовній заяві зазначає, що кінцевою датою видачі з ремонту після спливу 90 календарних днів мало бути 18.10.2021.

30.11.2021 після закінчення ремонту вагонного уповільнювача КВ-3 був підписаний акт приймання з ремонту.

Отже, за твердженнями позивача, прострочення строку виконання ремонту вагонного уповільнювача КВ-3 склало 42 дні.

19.01.2022 було пред`явлено претензію № НЮ-05-11/1 щодо сплати 221 991,38 грн, проте відповіді від відповідача на претензію позивачем не отримано. Докази надсилання містяться в матеріалах справи.

З огляду на неналежне виконання відповідачем зобов`язання за договором щодо оплати вартості товару, позивач звернувся до суду з цим позовом та просить стягнути з відповідача на свою користь 138 744,61 грн 7 % штрафу та 83 246,77 грн пені.

Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про наступне.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

За приписом статті 901 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання.

Отже, укладений сторонами договір за своєю правовою природою є договором надання послуг.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За приписами статті 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 629 ЦК України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно із статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

На виконання умов договору 20.07.2021 вагонний уповільнювач КВ-3 був переданий виконавцю для здійснення ремонту, про що складений акт здачі в ремонт вагонних уповільнювача КВ-3.

Пунктом 5.1.5 договору визначено, що дати підписання актів здачі в ремонт та видачі з ремонту є підставою для обрахування строків фактичного знаходження вагонних уповільнювачів в ремонті.

Відповідно до графіка подачі в ремонт та видачі з ремонту (додаток 2 до договору) дата видачі з ремонту - протягом 90 календарних днів після підписання акту здачі вагонного уповільнювача КВ-3 в ремонт.

Таким чином, судом встановлено, що кінцевою датою видачі з ремонту після спливу 90 календарних днів є 18.10.2021.

Тоді як, 30.11.2021 між сторонами після закінчення ремонту вагонного уповільнювача КВ-3 був підписаний акт здачі-приймання робіт.

Отже, за висновком суду, прострочення строку виконання ремонту вагонного уповільнювача КВ-3 склало 42 дні.

Відповідачем дана обставина не спростована.

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України та частини 1 статті 193 Господарського кодексу України зобов`язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог законодавства, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 629 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 525 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно частини 1 статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У зв`язку з порушенням відповідачем строків виконання зобов`язань за договором позивач нарахував та просить суд стягнути з відповідача 7% штрафу у розмірі 138 744,61 грн штрафу та 83 246,77 грн пені.

Відповідно до статті 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

В силу частини другої статті 230 Господарського кодексу України суб`єктами права застосування штрафних санкцій є учасники відносин у сфері господарювання, зазначені у статті 2 цього Кодексу, а саме: суб`єкти господарювання, споживачі, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, наділені господарською компетенцією, а також громадяни, громадські та інші організації, які виступають засновниками суб`єктів господарювання чи здійснюють щодо них організаційно-господарські повноваження на основі відносин власності.

Законом щодо окремих видів зобов`язань може бути визначений розмір штрафних санкцій, зміна якого за погодженням сторін не допускається (частина перша статті 231 Господарського кодексу України).

У разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг) (частина четверта статті 231 Господарського кодексу України).

Пунктом 7.3. договору встановлено, що за несвоєчасне виконання послуг з капітального ремонту уповільнювача згідно з умовами договору Виконавець сплачує Замовнику пеню в розмірі 0,1% від вартості послуг, з яких допущено прострочення виконання послуг з капітального ремонту уповільнювача- за кожен день прострочення, а за прострочення понад 30 днів Виконавець додатково сплачує штраф у розмірі 7% від вказаної вартості.

Відповідно до специфікації на надання послуг з ремонту вагонних уповільнювачів (додаток 1 до договору) та калькуляції на надання послуг з ремонту вагонного уповільнювача КВ-3 (додаток 5 до договору) вартості послуг, з яких допущено прострочення виконання послуг з капітального ремонту уповільнювача КВ-3, становить 1 982 065,86 грн.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок, суд визнає його арифметично вірним, а отже, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню штраф у розмірі 138 744,61 грн та 83 246,77 грн пені.

Суд критично оцінює твердження відповідача щодо порушення позивачем пункту 5.2 договору стосовно ненадання письмової рознарядки від замовника про готовність передачі вагонних уповільнювачів в ремонт, оскільки, згідно з зазначеним пунктом договору факт підписання акту здачі в ремонт 20.07.2021 є датою початку ремонту та з саме з цієї дати починається відлік часу (90 календарних днів).

Крім того, твердження відповідача про те, що підписання акту приймання робіт від 30.11.2021 без претензій свідчить про відсутність порушення строків виконання ремонту, суд визнає помилковим, оскільки підписання акту приймання робіт свідчить виключно про здійснення ремонту вагонних уповільнювачів та відсутності претензій виключно щодо технічної сторони договору.

Щодо клопотання відповідача про застосування строків позовної давності, суд зазначає наступне.

Згідно зі статтею 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до частини 1 статті 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

В свою чергу статтею 258 Цивільного кодексу України, визначено, що для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до статті 267 Цивільного кодексу України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Разом з тим, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, строки позовної давності розраховуються з урахуванням заходів щодо запобігання виникненню, поширенню і розповсюдженню епідемій, пандемій коронавірусної хвороби (COVID-19) відповідно до приписів Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" від 30.03.2020 № 540-ІХ.

Вказаним законом розділ "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України доповнено пунктом 12 такого змісту: "12. Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Постановою Кабінету Міністрів України "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" від 11.03.2020 № 211 (зі змінами та доповненнями) та Постановою КМУ "Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" від 09.12.2020 № 1236 (зі змінами та доповненнями) карантин встановлено з 12.03.2020 до 01.10.2021 на всій території України.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 22.09.2021 карантин продовжено до 31.12.2021.

Постановою Кабінету Міністрів України "Про внесення змін до розпорядження Кабінету Міністрів України від 25 березня 2020 р. № 338 і постанови Кабінету Міністрів України від 9 грудня 2020 р. № 1236" від 19.08.2022 № 928 було продовжено до 31.12.2022 на всій території України карантин через COVID-19 та режим надзвичайного стану.

З огляду на те, що позивач звернувся до суду із позовом 15.02.2023, враховуючи строки початку перебігу позовної давності та продовження законом строків позовної давності на строк дії карантину, суд дійшов до висновку, що звернення до суду з вимогами про стягнення з відповідача пені та штрафу (неустойки) відбулось в межах строку позовної давності та відповідно про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення неустойки в повному обсязі.

Отже вимоги позивача визнаються судом повністю обґрунтованими, а позов таким, що підлягає задоволенню.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно із ч.2-3 ст.13 Господарського процесуального кодексу України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ч. 1 ст.73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За приписами ч. 1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

За приписами ч. 1 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Будь-які подані учасниками процесу докази (в тому числі, зокрема, й стосовно інформації у мережі Інтернет) підлягають оцінці судом на предмет належності і допустимості. Вирішуючи питання щодо доказів, господарські суди повинні враховувати інститут допустимості засобів доказування, згідно з яким обставини справи, що відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Що ж до належності доказів, то нею є спроможність відповідних фактичних даних містити інформацію стосовно обставин, які входять до предмета доказування з даної справи.

Надаючи оцінку доводам учасників судового процесу судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч.5 ст.236 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994р. Європейського суду з прав людини у справі «Руїс Торіха проти Іспанії»). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006р. у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» (SERYAVINOTHERS v. UKRAINE) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018 Верховного Суду по справі № 910/13407/17.

За таких обставин, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог.

Відповідно до частини четвертої статті 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на відповідача.

На підставі викладеного та керуючись статтями 129, 233, 238, 240-241 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва,

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства "Київський електротехнічний завод "Транссигнал" (01135, місто Київ, вул. Жилянська, 97, ) на користь Акціонерного товариства "Українська залізниця" (03680, м. Київ, вул. Єжи Гедройця, буд. 5, ) в особі Регіональної філії "Південна залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця" (61052, м. Харків, вул. Євгена Котляра, буд. 7) пені у розмірі 83 246 (вісімдесят три тисячі двісті сорок шість) грн 77 коп., 7% штрафу у розмірі 138 744 (сто тридцять вісім тисяч сімсот сорок чотири) грн 61 коп. та судовий збір у розмірі 3 329 (три тисячі триста двадцять дев`ять) грн 87 коп.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене у строки та порядку, встановленому розділом IV ГПК України.

Повний текст рішення складено 18.04.2023

Суддя І.О. Андреїшина