ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 квітня 2023 року Справа № 902/870/22

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуюча суддя Коломис В.В., суддя Саврій В.А. , суддя Миханюк М.В.

розглянувши у порядку письмового провадження без виклику представників сторін апеляційну скаргу Фермерського господарства "Дубовий Гай" на рішення Господарського суду Вінницької області від 22 грудня 2022 року (повний текст складено 02.01.2023) у справі №902/870/22 (суддя Тварковський А.А.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Лімагрейн Україна"

до Фермерського господарства "Дубовий Гай"

про стягнення 238 233,34 грн

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Вінницької області від 22 грудня 2022 року у справі №902/870/22 позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Лімагрейн Україна" до Фермерського господарства "Дубовий Гай" про стягнення 238 233,34 грн задоволено повністю. Присуджено до стягнення з Фермерського господарства "Дубовий Гай" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Лімагрейн Україна" 98 853,84 грн - основного боргу; 32 573 грн - інфляційних втрат; 87 035,73 грн - 48% річних; 19 770,77 грн - штрафу; 3573,5 грн - витрат на сплату судового збору та 32 500 грн - витрат на професійну правничу допомогу.

Не погоджуючись з прийнятим судом першої інстанції рішенням, ФГ "Дубовий Гай" звернулося до Північно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення місцевого господарського суду в частині стягнення 87 035,73 грн - 48% річних; 18 770,77 грн - штрафу; 27 500 грн - витрат на професійну правничу допомогу скасувати та прийняти в цій частині нове судове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

Обгрунтовуючи свої вимоги апелянт посилається на порушення Господарським судом Вінницької області норм матеріального та процесуального права, а також на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 06.02.2023 у справі №902/870/22 апеляційну скаргу ФГ "Дубовий Гай" на рішення Господарського суду Вінницької області від 22.12.2022 - залишено без руху. Запропоновано скаржнику протягом 10 днів із дня вручення ухвали про залишення апеляційної скарги без руху усунути встановлені при поданні апеляційної скарги недоліки, а саме: надати суду докази сплати судового збору у встановленому порядку і розмірі.

20.02.2023 на адресу Північно-західного апеляційного господарського суду від представника апелянта надійшла заява про усунення недоліків апеляційної скарги.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 22.02.2023 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Фермерського господарства "Дубовий Гай" на рішення Господарського суду Вінницької області від 22 грудня 2022 року у справі №902/870/22. Встановлено позивачу строк для подання до суду відзиву на апеляційну скаргу та доказів надсилання (надання) апелянту копії відзиву та доданих до нього документів протягом 5 (п`яти) днів з дня вручення ухвали про відкриття апеляційного провадження. Роз`яснено учасникам справи, що розгляд апеляційної скарги відбудеться в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в порядку письмового провадження.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що відповідно до абз.1 ч.10 ст.270 ГПК України, апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

За приписами ч.13 ст.8 ГПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. З урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може розглянути такі апеляційні скарги у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи (абз.2 ч.10 ст.270 ГПК України).

Враховуючи те, що ціна позову у даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, колегія суддів вирішує розглядати справу №902/870/22 за правилами спрощеного позовного провадження за наявними у справі матеріалами в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Відповідач у відзиві на апеляційну скаргу вважає оскаржуване рішення місцевого господарського суду законним та обгрунтованим, а тому просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення. Крім того, просить стягнути з ФГ "Дубовий Гай" на користь ТОВ "Лімагрейн Україна" судові витрати на правову допомогу у суді апеляційної інстанції.

Відповідно до ч.1 ст.269 ГПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів, розглянувши апеляційну скаргу в межах вимог та доводів наведених в ній, дослідивши матеріали справи, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, вважає, що апеляційну скаргу слід задоволити частково, рішення місцевого господарського суду змінити в частині стягнення 48% річних, штрафу та судових витрат на професійну правничу допомогу.

При цьому колегія суддів виходила з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 18 грудня 2019 року між Фермерським господарством "Дубовий Гай" (покупець/відповідач) та Приватним підприємством "Бізон-Тех 2006" (постачальник/первісний кредитор) укладений договір поставки №ВН-68 (далі - договір поставки), відповідно до п.1.1. якого у порядку, строки та на умовах визначених цим договором поставки і специфікаціями до нього, постачальник зобов`язується поставити та передавати у власність докупця такий товар: насіння для сівби; пестициди в препаративних формах, що є засобами захисту рослин, регулятори росту рослин і мікродобрива; мінеральні добрива, а покупець зобов`язується приймати цей товар й оплачувати його.

Погоджені сторонами асортимент, кількість і ціна товару вказуються ними в Специфікаціях до договору поставки, що є невід`ємними його частинами (п.2.1. договору поставки).

Згідно із п.4.5. договору поставки підписання покупцем накладної або іншого документу про передачу йому товару засвідчує факт передачі йому разом із товаром усієї необхідної документації, що його стосується, у тому числі документів про якість товару, рекомендацій виробника щодо його використання, транспортування та зберігання. Датою поставки (передачі) товару є дата, що вказана в накладній.

На виконання умов договору поставки, відповідно до погоджених сторонами Специфікацій: №2 від 07.05.2020, №3 від 12.05.2020, №4 від 12.05.2020, №5 від 02.06.2020 ПП "Бізон-Тех 2006" поставило ФГ "Дубовий Гай" товар на загальну суму 172 453,84 грн, що підтверджується наявними в матеріалах справи видатковими накладними №20152 від 12.05.2020 на суму 10 052,58 грн, №20825 від 14.05.2020 на суму 35 026,32 грн, №20829 від 14.05.2020 на суму 22 954,08 грн, №20832 від 14.05.2020 на суму 100 833,7 грн, №24140 від 01.06.2020 на суму 1 072,2 грн, №24738 від 03.06.2020 на суму 2 514,96 грн.

Натомість, відповідач, в порушення умов договору та взятих на себе зобов`язань, оплату за отриманий товар здійснив частково, внаслідок чого останнім створена заборгованість в розмірі 98 853,84 грн, що підтверджується наявною у матеріалах справи довідкою ПП "Бізон-Тех 2006" від 09.11.2021 (т.1, а.с.62). При цьому, вказана заборгованість визнається відповідачем у відзиву на позовну заяву.

10 листопада 2021 року між Приватним підприємством "Бізон-Тех 2006" (первісний кредитор, цедент) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Лімагрейн Україна" (цесіонарій/позивач) укладений договір про відступлення права вимоги №53 (далі - договір про відступлення права вимоги), згідно умов якого цедент як первіний кредитор у зобов`язанні відступає цесіонару як новому кредитору права вимоги за договором поставки №ВН-68 від 18.12.2019 з усіма додатковими договорами, угодами, додатками та специфікаціями до нього, що є невід`ємною частиною (далі - основний договір), укладеним між Приватним підприємством "Бізон-Тех 2006" та Фермерським господарством "Дубовий Гай" (боржник/відповідач).

Згідно з п.1.2. договору про відступлення права вимоги розмір заборгованості боржника, яка відступається на підставі цього договору, станом на дату укладення цього договору складає 98 853,84 грн, що відповідає основному боргу за поставлений товар.

Цесіонарій одержує право (замість цедента) вимагати від боржника належного виконання всіх грошових зобов`язань за основним договором, у т.ч. стягнення неустойки, процентів (відсотків), суми індексації ціни товарів, інфляційних втрат, збитків, штрафних санкцій (п.1.6. договору про відступлення права вимоги).

За умовами п. 1.5. договору про відступлення права вимоги права вимоги за договором поставки вважаються переданими з моменту підписання сторонами цього договору та Акту приймання-передачі права вимоги.

В п.2.4. договору про відступлення права вимоги сторони погодили, що Акт приймання-передачі права вимоги і письмове повідомлення про відступлення права вимоги за основним договором до нового кредитора за формою, що є Додатком до цього договору сторони складають та підписують в день підписання цього договору.

На виконання умов договору про відступлення права вимоги, 10.11.2021 між ПП "Бізон-Тех 2006" та ТОВ "Лімагрейн Україна" підписано Акт приймання-передачі права вимоги, в якому зазначено, що з моменту його підписання право вимоги є таким, що перейшло до нового кредитора (позивача).

Відповідно до п.1 ч.1 ст.512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (ч.1 ст.514 ЦК України).

Отже, укладення договору про відступлення права вимоги є підставою для заміни кредитора у грошовому зобов`язанні покупця (відповідача) за договором поставки, в результаті чого права кредитора у такому зобов`язанні набуло ТОВ "Лімагрейн Україна".

Таким чином, право вимоги виконання відповідачем свого грошового зобов`язання щодо оплати вартості поставленого товару на підставі договору поставки (Специфікації №2, №3, №4 та №5) та інших платежів за цим договором виникло у позивача з 10.11.2021 (дата укладення договору про відступлення права вимоги та Акту приймання-передачі права вимоги).

Згідно з ч.1 ст.516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

У п.9.4. договору поставки його сторони додаткового погодили, що для уступки постачальником своїх прав за цим договором згода покупця не потребується.

15.11.2021 позивачем на виконання п.2.4. договору про відступлення права вимоги надіслано повідомлення про заміну кредитора, що підтверджується описом вкладення в цінні листи.

18.01.2022 з метою досудового врегулювання спору позивач, як новий кредитор у зобов`язанні за договором поставки, звернувся до відповідача з претензією, в якій вимагав в добровільному порядку ліквідувати заборгованість за договором поставки №ВН-68 від 18.12.2019, яка станом на 12.01.2022 становить 189 793,28 грн та складається з 98 853,84 грн - заборгованість за поставлений товар, 19 770,77 грн - штраф згідно п.7.1.3 договору поставки, 58 862,81 грн - 48% річних, 12 305,86 грн - інфляційні втрати.

На вказану претензію відповідач відповіді не дав, розрахунків не здійснив.

При цьому, ні суду першої інстанції, ні апеляційному суду доказів на підтвердження добровільного погашення вказаної заборгованості відповідачем не подано; відсутні такі докази і в матеріалах справи.

Оскільки, як встановлено судами обох інстанцій, існує заборгованість відповідача перед позивачем (новим кредитором), при цьому, вказана заборгованість відповідачем визнана у відзиві на позовну заяву, то позовні вимоги в частині стягнення з відповідача основного боргу в сумі 98 853,84 грн обгрунтовані, законні та, відповідно, правомірно задоволені судом першої інстанції на підставі ст.ст. 509, 525, 526, 655 ЦК України.

Також позивачем нараховано та пред`явлено до стягнення 32 573 грн - інфляційних втрат, 87 035,73 грн - 48% річних та 19 770,77 грн - штрафу внаслідок прострочення виконання відповідного зобов`язання.

Згідно ч.1 ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно вимог ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Судами обох інстанцій встановлено, що відповідач свого грошового зобов`язання у визначений строк не виконав, допустивши прострочення виконання зобов`язання, тому дії відповідача є порушенням договірних зобов`язань (ст.610 ЦК України), і він вважається таким, що прострочив (ст.612 ЦК України), а відтак є підстави для застосування встановленої законом або договором відповідальності.

Пунктом 3 частини 1 статті 611 ЦК України встановлено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Відповідно до ч.ч. 1,2 ст.549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Згідно з ч.4 ст.231 ГК України у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Відповідно до п.7.1.3. договору поставки, сторони узгодили, що за прострочення оплати за виконання грошових зобов`язань за договором понад 20 календарних днів покупець сплачує постачальнику штраф у розмірі 10% від суми грошового зобов`язання простроченої понад 20 днів календарних днів, а за прострочення їх виконання понад 40 календарних днів покупець сплачує постачальнику штраф у розмірі 20% від суми грошового зобов`язання, простроченої понад 40 календарних днів. Покупець сплачує один із зазначених у цьому пункті штрафів виходячи із загального строку прострочення певної суми грошового зобов`язання.

Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Разом з тим, згідно з п.7.2.3. договору поставки сторони дійшли згоди, що в разі прострочення виконання грошових зобов`язань за цим договором покупець замість 3% річних передбачених ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України, зобов`язується сплатити 48% річних від простроченої суми за весь час її прострочення.

Оскільки матеріалами справи підтверджено неналежне виконання відповідачем умов договору та зважаючи, що Законом України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань", ст.ст. 549, 611 п.3 ЦК України, п.п. 7.2.3, 7.1.3 договору передбачена майнова відповідальність, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про обгрунтованість та підставність позовних вимог в частині стягнення з відповідача штрафу в розмірі 19 770,77 грн, інфляційних втрат в розмірі 32 573,00 грн та 87 035,73 грн - 48% річних.

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що у відзиві на позовну заяву відповідач заперечує щодо нарахування 48% річних та просить зменшити розмір штрафу до 1000,00 грн. При цьому, відповідач посилається на положення ст.233 ГК України, ст.551 ЦК України та зазначає, що внаслідок погодних умов, а саме посухи в період вегетації рослин в період з 01.06.2020 по 31.08.2020, останній зазнав збитків в розмірі 320 175,00 грн, що підтверджується сертифікатом про форс-мажорні обставини №0500-20-1884 від 30.11.2020, виданим Вінницькою торгово-промисловою палатою, розрахунком збитків від 29.10.2020, актом обстеження посівів кукурудзи на зерно від 29.10.2020, довідкою з Вінницького обласного центу з гідрометеорології від 30.10.2020. Враховуючи такі обставини, відповідач не зміг зібрати запланований врожай, а відтак продати його та отримати за нього відповідні кошти, якими планував погасити заборгованість перед позивачем.

Також вказує на те, що на момент виникнення у відповідача грошового зобов`язання щодо оплати вартості товару у останнього на банківському рахунку був від`ємний баланс коштів в розмірі - 590 000 грн, що унеможливлювало виконання грошового зобов`язання відповідачем. Така сама ситуація з наявністю коштів існує у відповідача і зараз, на його банківському рахунку відсутні кошти, що підтверджується довідками банку від 10.10.2022 про рахунок та залишок коштів та від 10.10.2022 про поточний стан рахунку.

Крім того вказує, що розмір неустойки значно перевищує суму основного боргу та суму, яку позивачем було сплачено первісному кредитору за уступку права вимоги по договору поставки, що не відповідає компенсаторним функціям неустойки та суперечить завданню цивільного судочинства - справедливому розгляду та вирішенню справи.

В апеляційній скарзі відповідач посилаючись на положення ст.233 ГК України, ст.551 ЦК України також просить зменшити нарахований штраф до 1000 грн та відмовити в стягненні 87 035,73 грн 48% річних, вказуючи, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення не було дотримано загальних засад, встановлених у статті 3 Цивільного кодексу України, а саме, справедливості, добросовісності та розумності, не було враховано інтереси обох сторін, а також відсутність понесення позивачем збитків, не прийнято до уваги ті обставини, що відповідачем не здійснено в повному обсязі оплату за поставлений товар внаслідок несприятливих погодних умов.

Згідно з ч.1 ст.129 Конституції України суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права.

У рішенні Конституційного Суду України від 02.11.2004 №15-рп/2004 зазначено, що одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема, норми моралі, традицій, звичаїв, тощо, які легітимізовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України.

Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи. Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Зазвичай справедливість розглядають як властивість права, виражену, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню.

Відповідно до п.6 ч.1 ст.3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

Згідно із ч.ч. 2-4 ст.13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчинюються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.

Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п`ятої статті 13 цього Кодексу (ч.3 ст.15 ЦК України).

Відповідно до ч.3 ст.509 ЦК України, зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Главою 24 ГК України загальні засади відповідальності учасників господарських відносин врегульовано таким чином, що господарсько-правова відповідальність передбачена за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором. Справедливість, добросовісність, розумність як загальні засади цивільного законодавства є застосовними у питаннях застосування господарсько-правової відповідальності.

За ч. 2 ст. 216 ГК України застосування господарських санкцій повинно гарантувати захист прав і законних інтересів громадян, організацій та держави, в тому числі відшкодування збитків учасникам господарських відносин, завданих внаслідок правопорушення, та забезпечувати правопорядок у сфері господарювання.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст.217 ГК України господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції.

Статтею 549 ЦК України встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Її завдання - сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки.

Неустойка не є каральною санкцією, а має саме компенсаційний характер. Вона не повинна перетворюватись на несправедливо непомірний тягар для боржника і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора.

Наявність у кредитора можливості стягувати з боржника надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне зобов`язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для боржника та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором (подібний висновок міститься і в рішенні Конституційного Суду України від 11.07.2013 у справі №7-рп/2013).

Відповідно до ч.1 ст.233 ГК України, у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Частиною 3 ст.551 ЦК України встановлено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Вирішуючи питання про зменшення розміру пені та штрафу, які підлягають стягненню зі сторони, яка порушила зобов`язання, суд повинен з`ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки перед розміром збитків, а також об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов`язань, причини неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення у виконанні зобов`язання, невідповідності розміру пені наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків. Майновий стан сторін та соціальна значущість підприємства мають значення для вирішення питання про зменшення неустойки.

При цьому, ні у зазначеній нормі, ні в чинному законодавстві України не міститься переліку виняткових випадків (обставин, які мають істотне значення), за наявності яких господарським судом може бути зменшено неустойку, тому вирішення цього питання покладається безпосередньо на суд, який розглядає відповідне питання з урахуванням всіх конкретних обставин справи в їх сукупності (подібний висновок міститься у п.67 постанови Верховного Суду від 16.03.2021 у справі № 922/266/20).

Зменшення неустойки (штрафу, пені) є протидією необґрунтованого збагачення однією з сторін за рахунок іншої; відповідає цивільно-правовим принципам рівності і балансу інтересів сторін; право на зменшення штрафу направлене на захист слабшої сторони договору, яка в силу зацікавленості в укладенні договору, монополістичного положення контрагенту на ринку, відсутності часу чи інших причин не має можливості оскаржити включення в договір завищених санкцій.

З урахуванням вищевикладеного, на підставі ч.3 ст.551 ЦК України, ч.1 ст.233 ГК України, а також виходячи з принципів добросовісності, розумності, справедливості та пропорційності, суд, в тому числі, і з власної ініціативи, може зменшити розмір неустойки (штрафу, пені) до її розумного розміру (аналогічний висновок міститься у постановах Верховного Суду від 13.07.2022 у справі №925/577/21, від 28.06.2022 у справі №902/653/21).

Умовами договору сторони передбачили відповідальність за прострочення виконання відповідачем грошового зобов`язання у вигляді штрафу, а також змінили розмір процентної ставки, передбаченої ч.2 ст.625 ЦК України, і встановили її на рівні 48% річних від несплаченої вартості товару. Тобто право позивача на нарахування сум, заявлених до стягнення, передбачене умовами договору.

Разом з тим колегія суддів зазначає, що заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі. З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку, і ця спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків. Наприклад, такими правилами є правила про неустойку, передбачені ст.ст. 549 - 552 ЦК України. Для того щоб неустойка не набула ознак каральної санкції, діє правило ч.3 ст.551 ЦК України про те, що суд вправі зменшити розмір неустойки, якщо він є завеликим порівняно зі збитками, які розумно можна було б передбачити. Якщо неустойка стягується понад збитки (ч.1 ст.624 ЦК України), то вона також не є каральною санкцією, а має саме компенсаційний характер. Така неустойка стягується не понад дійсні збитки, а лише понад збитки у доведеному розмірі, які, як правило, є меншими за дійсні збитки. Для запобігання перетворенню неустойки на каральну санкцію суд має застосовувати право на її зменшення. Тож право суду на зменшення неустойки є проявом принципу пропорційності у цивільному праві.

Господарські санкції, що встановлюються відповідно до договору чи закону за несвоєчасне виконання зобов`язання, спрямовані передусім на компенсацію кредитору майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку боржника. Такі санкції не можуть розглядатися кредитором як спосіб отримання доходів, що є більш вигідним порівняно з надходженнями від належно виконаних господарських зобов`язань.

Якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо боржника, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання боржником певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати своїм працівникам та іншим кредиторам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами боржника та кредитора.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві суд дійшов висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до ст. 625 ЦК України, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери боржника. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та, зокрема, зазначених критеріїв, суд може зменшити загальний розмір відсотків річних як відповідальності за час прострочення грошового зобов`язання (постанова Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі №902/417/18). При цьому вирішення питання про зменшення заявлених до стягнення сум закон відносить на розсуд суду. У свою чергу, судовий розсуд - це право суду, яке передбачене та реалізується на підставі чинного законодавства, що надає йому можливість під час прийняття судового рішення (вчинення процесуальної дії) обрати з декількох варіантів рішення, встановлених законом, чи визначених на його основі судом (повністю або частково за змістом та/чи обсягом), такий, що є найбільш оптимальним в правових і фактичних умовах розгляду та вирішення справи, з метою забезпечення верховенства права, справедливості та ефективного поновлення порушених прав та інтересів учасників судового процесу. Суд, реалізуючи надане йому право, ураховує, що суддівський розсуд підлягає не лише обмеженням, які позитивно передбачені законом, але також певним загальним правилам, зокрема: 1) сфера суддівського розсуду поширюється на варіанти, які не сприймаються юридичною спільнотою як явно незаконні (неправильні); 2) кожен суддя зобов`язаний обрати варіант, який він або вона вважає найкращим; 3) вибір не може бути випадковим чи свавільним і потребує пояснення.

Оцінюючи обставини справи для застосування правового механізму зменшення розміру штрафу та 48% річних, колегія суддів враховує, що розмір основної суми заборгованості становить 98 853,84 грн. При цьому, крім суми основного боргу, позивачем заявлено до стягнення 32 573 грн - інфляційних втрат, 87 035,73 грн - 48% річних та 19 770,77 грн - штрафу, а всього 139 379,50 грн, що у відсотковому відношенні до суми основного боргу становить 141%.

Надаючи оцінку всім обставинам справи в їх сукупності, враховуючи інтереси обох сторін, виходячи із загальних засад, встановлених ст.3 ЦК України, а саме: справедливості, добросовісності та розумності, приймаючи до уваги те, що:

- за умовами договору загальний розмір штрафу, 48% річних, інфляційних нарахувань за прострочення виконання зобов`язання складає 141% від основного боргу, що є явно неспівмірним з допущеним порушенням;

- стягнення з відповідача штрафу та відсотків річних у заявленому позивачем розмірі значно погіршить фінансово-економічне становище фермерського господарства;

- позивач застосував до відповідача також таку міру відповідальності як стягненняінфляційних втрат, які є платою за користування коштами, що не були своєчасно оплачені боржником, що не передбачено умовами договору, однак передбачено нормами чинного законодавства;

- матеріали справи не містять доказів, які б свідчили про погіршення фінансового стану, ускладнення в господарській діяльності чи завдання позивачу збитків саме в результаті порушення фермерським господарством умов договору;

- штраф є лише фінансовою санкцією за невиконання зобов`язання, спрямованою на спонукання сторони, винної у порушенні зобов`язання, до його виконання та дотримання в подальшому, а не засіб безпідставного збагачення;

- штраф та підвищений розмір відсотків річних не є основним боргом, будувати на цих платежах свої доходи та видатки позивач не може, а, відповідно, при зменшенні її розміру не несе значного негативного наслідку в своєму фінансовому стані;

апеляційний суд вважає за можливе скористатись правом, наданим ст.551 ЦК України, ст.233 ГК України, та зменшити розмір штрафу, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, на 50% (19 770,77 грн - 50% = 9 885,39 грн), а розмір 48% річних до 3% річних (розмір встановлений законом, ст.625 ЦК України), що становить 5 442,02 грн.

Таке зменшення розміру штрафу та відсотків річних суд вважає розумним та оптимальним балансом інтересів сторін у спорі та таким, що запобігатиме настанню негативних наслідків як для позивача, так і для відповідача.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів прийшла до висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача штрафу в розмірі 9 885,39 грн, відсотків річних в розмірі 5 442,02 грн та інфляційних нарахувань в розмірі 32 573 грн; в стягненні 9 885,38 грн штрафу та 81 593,71 грн відсотків річних слід відмовити.

Вирішуючи даний спір, місцевий господарський суд дійшов правильного висновку про обгрунтованість позовних вимог, однак не врахував вимоги ст.233 ГК України та ст.551 ЦК України та не перевірив дотримання балансу інтересів сторін при стягненні штрафу та 48% річних, не взяв до уваги доводи відповідача щодо неспівмірності заявлених до стягнення сум санкцій у вигляді штрафу і процентів річних, враховуючи, що не є справедливим, коли наслідки невиконання боржником зобов`язання вочевидь більш вигідні для кредитора, ніж належне виконання такого зобов`язання.

Щодо апеляційної скарги в частині розподілу судових витрат на професійну правничу допомогу, то колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до п.1 ч.3 ст.123 ГПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу.

Порядок відшкодування витрат на правничу допомогу врегульовано статтею 126 ГПК України. Так, частиною 2 цієї статті передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Як вбачається з матеріалів справи, позивача у даній справі в суді першої інстанції представляв адвокат Ізвєков Віталій Володимирович, що підтверджується Договором №01-02/12/19 про надання професійної правничої (правової) допомоги від 02.12.2019 (далі - договір), укладеним між Товариством з обмеженою відповідальністю "Лімагрейн Україна" та Адвокатським об`єднанням "Есквайрс", Додатком №12 від 20.06.2022 до даного договору, копією ордеру про надання правничої допомоги серії ВО № 1038344 адвокатом Ізвєковим Віталієм Володимировичем ТОВ "Лімагрейн Україна" у складі адвокатського об`єднання "Есквайрс" (а.с. 16,106-118).

Відповідно до умов договору, АО "Есквайрс" надає ТОВ "Лімагрейн Україна" професійну правову допомогу, конкретний вид та обсяг якої визначається у відповідних додатках.

Відповідно до умов Додатку №11 від 20.06.2022 до вказаного договору, АО "Есквайрс" надає послуги щодо представництва та захисту інтересів клієнта як позивача у господарському суді першої інстанції під час судового розгляду справи про стягнення з ФГ "Дубовий Гай" заборгованості за договором поставки №ВН-68 від 18.12.2019. У вказаному Додатку №11 сторони визначили зміст, обсяг та порядок надання професійної правничої (правової) допомоги, яка надається Адвокатським об`єднанням за конкретним дорученням клієнта, права, які отримує Адвокатське об`єднання для виконання цього доручення.

У Додатку №12 від 20.06.2022 до договору сторони погодили фіксований розмір винагороди АО "Есквайрс" за надання правової допомоги у суді першої інстанції в обсязі, визначеному у Додатку №11, який становить 32 500,00 грн без ПДВ.

Послуги, надані адвокатом повністю оплачені позивачем, що підтверджується платіжним дорученням №2377 від 19.07.2022.

Відповідач, в свою чергу, заперечив проти стягнення з нього витрат на професійну правничу допомогу, обгрунтовуючи тим, що дані витрати є неспiвмірними зі складнiстю виконаної адвокатом роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт, не вiдповідають критерію реальностi таких витрат. Вказує на те, що предмет спору у даній справі не є складним, судова практика є сталою, а відтак не потребує вивчення великого обсягу фактичних даних, обсяг і складність складених процесуальних документів не є значними, участі у судових засіданнях представник позивача у приміщені суду не брав, а відтак просить зменшити розмір судових витрат на професійну правничу допомогу до 5 000 грн.

Місцевий господарський суд, розглянувши подані сторонами документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги щодо відшкодування витрат на правову допомогу, проаналізувавши вимоги чинного законодавства, що регулюють спірні правовідносини, прийшов до висновку про наявність правових підстав для відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в повному обсязі.

При цьому, суд першої інстанції, розподіляючи витрати, понесені ТОВ "Лімагрейн Україна" на професійну правничу допомогу адвоката, зазначив в оскаржуваному рішенні, що розмір судових витрат у сумі 32 500,00 є доведеним, документально обґрунтованим та відповідає критерію розумної необхідності таких витрат. Також суд зазначив, що адвокат не повинен підтверджувати розмір гонорару, якщо гонорар встановлений сторонами договору у фіксованому розмірі, позаяк розмір винагороди за надання правової допомоги визначений у договорі у вигляді фіксованої суми, не змінюється в залежності від обсягу послуг та витраченого адвокатом часу.

Натомість, з такими доводами та власне висновками місцевого господарського суду колегія суддів погодитись не може з огляду на таке.

Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом (ст.16 ГПК України).

Однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п.12 ч.3 ст.2 ГПК України).

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи:

1) попереднє визначення суми судових витрат на професійну правничу допомогу (стаття 124 ГПК України);

2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 126 ГПК України): - подання (1) заяви (клопотання) про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу разом з (2) детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, і здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, та (3) доказами, що підтверджують здійснення робіт (наданих послуг) і розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи; - зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу;

3) розподіл судових витрат (стаття 129 ГПК України).

Згідно зі статтею 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до частин 1, 2 статті 126 ГПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Разом з тим, розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду (ч.8 ст.129 ГПК України).

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч.3 ст. 126 ГПК України).

Водночас за змістом частини 4 статті 126 ГПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини 4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч.5 ст.126 ГПК України).

У розумінні положень частини 5 статті 126 ГПК України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Отже, загальне правило розподілу судових витрат визначене в частині 4 статті 129 ГПК України. Разом із тим, у частині 5 наведеної норми цього Кодексу визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.

Зокрема, відповідно до частини 5 статті 129 ГПК України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує:

1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;

2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо;

4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого частиною 4 статті 129 ГПК України, визначені також положеннями частин 6, 7, 9 статті 129 цього Кодексу.

Таким чином, зважаючи на наведені положення законодавства, у разі недотримання вимог частини 4 статті 126 ГПК України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони.

При цьому, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами (частини 5-6 статті 126 ГПК України).

Водночас під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами 5-7, 9 статті 129 ГПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

У такому випадку суд, керуючись частинами 5-7, 9 статті 129 ГПК України, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею на правову допомогу повністю або частково, та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. При цьому, в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 03.10.2019 у справі №922/445/19 та постанові Верховного суду від 24.10.2019 у справі №905/1795/18.

Також відповідно до правової позиції, викладеної у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.10.2019 у справі №922/445/19, за змістом п.1 ч.2 ст.126, ч.8 ст.129 ГПК України розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою. Отже, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (п.1 ч.2 ст.126 ГПК України).

Як вбачається із матеріалів справи, відповідач під час розгляду справи місцевим господарським судом заперечував проти стягнення із нього витрат на професійну правничу допомогу посилаючись, в тому числі, на їх неспівмірність.

Водночас, як свідчить зміст оскаржуваного рішення суду першої інстанції, питання щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу вирішено без урахування заперечень відповідача.

Колегія суддів зазначає, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст.41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява N 19336/04).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Таким чином, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Однак, місцевий господарський суд за наявності заперечень іншої сторони щодо розміру витрат на професійну правничу допомогу дійшов помилкового висновку, що розумним розміром витрат на послуги адвоката у даному випадку є сума 32500,00 грн.

Проаналізувавши надані позивачем в обґрунтування розміру адвокатських витрат документи, здійснивши аналіз доводів позивача, а також співмірності заявленого останнім розміру витрат на правничу допомогу із складністю справи та виконаних адвокатом обсягом робіт (наданих послуг на суму 32500,00 грн), керуючись в тому числі такими критеріями, як обґрунтованість та пропорційність до предмета спору, а також враховуючи критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи (пункт 21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц), колегія суддів дійшла висновку, що заявлені витрати є неспівмірними з огляду на розумну необхідність витрат для цієї справи зважаючи на складність справи, наданий адвокатом обсяг послуг, втрачений ним час на надання таких послуг; дані витрати не відповідають критерію розумності їх розміру та їх стягнення становить надмірний тягар для іншої сторони, що суперечить принципу розподілу таких витрат.

Враховуючи предмет та ціну спору, обсяг доказів, ця справа не є складною для адвоката, який за своїм правовим статусом має достатню правову кваліфікацію. Відтак, аналіз документів та відомостей ТОВ "Лімагрейн Україна" щодо обставин виникнення заборгованості ФГ "Дубовий Гай" та виникнення у клієнта права вимоги, як і підготовка позовної заяви та подання її до суду не вимагали від адвоката значних затрат часу та зусиль, а також застосування спеціальних професійних навиків з правових питань з огляду на вимоги, які ставляться до адвоката, а саме, наявності у такої особи повної вищої юридичної освіти, стажу роботи в галузі права, у зв`язку з чим такі дії не вимагали значного обсягу юридичної і технічної роботи, в тому числі щодо збирання доказів по суті спору.

Також колегією суддів враховується, що нормативно-правове регулювання спірних правовідносин не змінювалося, відповідач не заперечував проти наявності заборгованості, основний борг в розмірі 98 853,84 грн та 32 573 грн - інфляційних втрат були визнані відповідачем у відзиві на позовну заяву.

Водночас судом зважається, що стягнення з відповідача заявлених витрат на правову допомогу становитиме для позивача невиправданий і необґрунтований тягар.

З огляду на встановлені судом обставини у системному взаємозв`язку з правовими положеннями Господарського процесуального кодексу України та Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", оцінивши подані заявником докази у підтвердження понесених ним витрат, виходячи з критеріїв реальності та розумності таких витрат, їх обґрунтованості та пропорційності, зважаючи на те, що заявлений до стягнення розмір витрат на професійну правничу допомогу не є співмірним із складністю справи, часом, витраченим на виконання відповідних робіт, беручи до уваги обсяг та обгрунтованість підготовлених та поданих до суду документів, їх значення для вирішення спору, враховуючи принципи диспозитивності та змагальності, а також враховуючи заперечення відповідача щодо розміру витрат на правничу допомогу, судова колегія дійшла висновку про наявність підстав для зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу до 10 000,00 грн, що відповідає принципам господарського судочинства, зокрема - забезпеченню дотримання балансу інтересів сторін. При цьому, у відшкодуванні понесених ТОВ "Лімагрейн Україна" на професійну правничу допомогу витрат в розмірі 22 500,00 грн слід відмовити.

Верховний Суд неодноразово звертав увагу на те, що втручання суду у договірні відносини між адвокатом та його клієнтом у частині визначення розміру гонорару або зменшення розміру стягнення такого гонорару можливе лише за умови обґрунтованості та наявності доказів на підтвердження невідповідності таких витрат фактично наданим послугам. В іншому випадку, таке втручання суперечитиме принципу свободи договору, закріпленому в положеннях статті 627 ЦК України, принципу pacta sunt servanda та принципу захисту права працівника або іншої особи на оплату та своєчасність оплати за виконану працю, закріпленому у статті 43 Конституції України.

Втручання суду у договірні відносини між адвокатом та його клієнтом у частині визначення розміру гонорару або зменшення розміру стягнення такого гонорару з відповідної сторони на підставі положень ч.4 ст.126 ГПК можливе лише за умови обґрунтованості та наявності доказів на підтвердження невідповідності таких витрат фактично наданим послугам, в іншому випадку, таке втручання суперечитиме принципу свободи договору. Такого висновку дійшов Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду при розгляді справи №910/13071/19.

Разом з тим, при вирішенні питання розподілу витрат на професійну правничу допомогу у суді першої інстанції колегією суддів у даній справі були враховані висновки, викладені саме у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі №904/4507/18 та постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 15.06.2021 у справі №912/1025/20, згідно з яким для суду не є обов`язковими зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом на підставі укладеного ними договору у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат і вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і їх необхідність.

Суд апеляційної інстанції дійшовши висновку про наявність підстав для зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу встановив, що заявлені до стягнення витрати на правничу допомогу є неспіврозмірними з критеріями розумності і обґрунтованості таких витрат, та скористався, з посиланням на частину п`ятустатті 129 ГПК України, правом суду не присуджувати (не розподіляти) стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу, врахувавши при цьому недоведення доказами їх фактичності, неминучості, необхідності саме в тому розмірі, який відповідач та Адвокатське об`єднання обумовили в твердій сумі.

Разом з тим, колегія суддів зазначає про відсутність втручання суду в договірні відносини позивача з Адвокатським об`єднанням за укладеним договором, позаяк обов`язок виконання прав і обов`язків за цим договором не змінюється і не припиняється у зв`язку з покладенням судом судових витрат на правничу допомогу на відповідача не в повній сумі, про яку домовились позивач та Адвокатське об`єднання "Есквайрс" (постанови Верховного Суду від 08.02.2022 у справі № 910/20792/20, від 14.06.2022 у справі №904/4876/21, від 22.06.2022 у справі №904/7334/21, від 30.05.2022 у справі №904/7347/21).

Відповідно до ч.ч. 1,2 ст.269 ГПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини. (ч.ч. 1,2,4 ст.277 ГПК України).

Рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з`ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

Враховуючи все вищевикладене в сукупності, колегія суддів Північно-західного апеляційного господарського суду прийшла до висновку, що рішення Господарського суду Вінницької області від 22 грудня 2022 року у справі №902/870/22 в частині стягнення з ФГ "Дубовий Гай" штрафу, відсотків річних та судових витрат на професійну правничу допомогу прийняте з неправильним застосуванням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з огляду на що апеляційну скаргу ФГ "Дубовий Гай" слід задоволити частково, а рішення Господарського суду Вінницької області від 22 грудня 2022 року у справі №902/870/22 в оскаржуваній частині змінити та стягнути з відповідача на користь позивача штраф в розмірі 9 885,39 грн, відсотки річних в розмірі 5 442,02 грн та 10 000,00 грн судових витрат на професійну правничу допомогу, в решті рішення залишити без змін.

При цьому, питання про стягнення з ФГ "Дубовий Гай" на користь ТОВ "Лімагрейн Україна" судових витрат на правову допомогу у суді апеляційної інстанції буде вирішене після звернення ТОВ "Лімагрейн Україна" з відповідною заявою до суду апеляційної інстанції з наданням доказів направлення вказаної заяви відповідачу.

Керуючись ст.ст. 275, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Фермерського господарства "Дубовий Гай" задоволити частково.

2. Рішення Господарського суду Вінницької області від 22 грудня 2022 року у справі №902/870/22 в частині стягнення штрафу, відсотків річних та судових витрат на професійну правничу допомогу змінити, виклавши пункти 1,2 резолютивної частини рішення в наступній редакції:

"1. Позов задоволити частково.

Стягнути з Фермерського господарства "Дубовий Гай" (вул. Весела, буд. 65, відокремлена садиба, село Побірка, Теплицький район, Вінницька область, 23825; ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Лімагрейн Україна" (вул. Тургенєвська, 55, 2-й поверх, м. Київ, 04050; ) 98 853,84 грн - основного боргу; 32 573 грн - інфляційних втрат; 5 442,02 грн - 48% річних; 9 885,38 грн - штрафу; 3 573,5 грн - витрат на сплату судового збору та 10 000,00 грн - витрат на професійну правничу допомогу.

У стягненні 9 885,39 грн штрафу, 81 593,71 грн 48% річних та 22 500,00 грн витрат на професійну правничу допомогу відмовити."

В решті рішення залишити без змін.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню.

Головуюча суддя Коломис В.В.

Суддя Саврій В.А.

Суддя Миханюк М.В.