УХВАЛА

12 квітня 2023 року

м. Київ

cправа № 910/18251/21

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Сухового В.Г. - головуючого, Берднік І.С., Зуєва В.А.,

за участю секретаря судового засідання - Денисевича А.Ю.

представників учасників справи:

від позивача: Лисенко Ю.А.,

від відповідача: Алпатьєва Н.Ю.,

від третьої особи: не з`явився,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Фізичної особи-підприємця Каралопа Анатолія Васильовича на рішення Господарського суду міста Києва від 02.08.2022 (Сівакова В.В.) та постанову Північного апеляційного господарського суду від 08.12.2022 (Зубець Л.П., Алданова С.О., Ткаченко Б.О.) у справі №910/18251/21

за позовом Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації до Фізичної особи-підприємця Каралопа Анатолія Васильовича, третя особа Комунальне підприємство "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва" про зобов`язання звільнити нежитлове приміщення

ВСТАНОВИВ:

Шевченківська районна в місті Києві державна адміністрація (далі - Позивач) звернулася в Господарський суд міста Києва з позовом до Фізичної особи-підприємця Каралопа Анатолія Васильовича (далі - Відповідач), третя особа Комунальне підприємство "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва" (далі - Третя особа) про зобов`язання звільнити нежитлове приміщення площею 28,3 м2 в м.Києві, по вул.Якіра, буд.№20а літ "Б".

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідно до пункту 9.7 договору №394/1 від 22.06.2015 строк його дії закінчився 19.06.2021 і листом від 14.06.2021 Позивач повідомив Відповідача про закінчення терміну дії договору та роз`яснив про необхідність повернення об`єкта оренди по акту приймання-передачі Балансоутримувачу, проте орендоване приміщення повернуто не було.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 02.08.2022, яке залишено без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 08.12.2022, позов задоволено повністю.

Рішення суду першої інстанції, з яким погодився апеляційний господарський суд, мотивовано тим, що у строки, встановлені Законом України "Про оренду державного та комунального майна" №157-ІХ та Порядком передачі в оренду державного та комунального майна, затвердженим Кабінетом Міністрів України №483 від 03.06.2020, Відповідач не звернувся до Позивача із заявою про продовження договору та не подав відповідні документи, а тому строк дії договору закінчився 19.06.2021, а договір припинився у зв`язку із закінченням строку, на який його було укладено, про що Позивачем Відповідача повідомлено.

Відповідач подав касаційну скаргу (нова редакція) на рішення та постанову судів першої та апеляційної інстанцій, в якій просить їх скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

У касаційній скарзі зазначено, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував статтю 764 ЦК України без урахування висновків щодо застосування цієї норми права у подібних правовідносинах, викладеного у справах Верховного Суду №910/15387/17, №926/326/21, №904/1207/19, та не застосував статтю 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" в редакції Закону №2269-ХІІ, яка була застосована Верховним Судом у вказаних справах.

Апеляційний господарський суд, надавши оцінку листу Позивача від 14.06.2021 та встановивши, що його повернуто з відміткою пошти "за закінченням встановленого терміну зберігання", не врахував правову позицію Верховного Суду, викладену у справі №127/2871/16-ц, в якій вказано, що повернення повістки про виклик до суду з вказівкою причини повернення "за закінченням терміну зберігання" не свідчить про відмову сторони від одержання повістки чи про її незнаходження за адресою, повідомленою суду.

Суд апеляційної інстанції не дослідив та не надав оцінку наявним у справі документам щодо переписки між Третьою особою та Відповідачем про необхідність страхування приміщення.

Апеляційний господарський суд помилково, посилаючись на пункт 135 Порядку передачі в оренду державного та комунального майна, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №483 від 03.06.2020, вважав, що, оскільки Орендар не повідомив Орендодавця за три місяці до закінчення строку дії договору про бажання продовжити договір, тому договір не може бути продовжений. Суд не врахував, що Орендодавець попередив Орендаря про припинення договору менше ніж за місяць до закінчення строку дії договору, що свідчить про надання судом переваги одному доказу над іншим та суперечить позиції Верховного Суду, викладеній у справі №914/809/18 щодо надання оцінки доказам у відповідності до статті 86 ГПК України.

Від Третьої особи надійшло пояснення на касаційну скаргу, в якому просить рішення та постанову судів попередніх інстанцій залишити без змін, а касаційну скаргу Відповідача - без задоволення.

Позивач відзив на касаційну скаргу не надав, що у відповідності до частини третьої статті 295 ГПК України не перешкоджає перегляду оскаржуваних судових рішень у даній справі у касаційному порядку.

Частиною першою статті 300 ГПК України визначено, що, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Як встановили суди попередніх інстанцій, між Позивачем (Орендодавець), Відповідачем (Орендар) та Третьою особою (Підприємство) 22.06.2015 укладено договір про передачу майна територіальної громади міста Києва в оренду №394/1, за умовами якого Орендодавець передав, а Орендар прийняв в оренду нерухоме майно - нежиле приміщення (об`єкт оренди) загальною площею 28,3 м2, а саме господарська споруда з орендованою площею 28,3 м2, згідно поверхового плану приміщення, що знаходиться за адресою: вул. Якіра, 20а, літ. "Б", що належить до комунальної власності територіальної громади міста Києва під інше використання нерухомого майна (прийом склотари).

Відповідно до пункту 7.6 договору у разі закінчення строку дії договору або при його розірванні Орендар зобов`язаний за актом приймання-передачі повернути об`єкт оренди Підприємству у стані, в якому перебував об`єкт оренди на момент передачі його в оренду, з урахуванням усіх здійснених Орендарем поліпшень, які неможливо відокремити від об`єкта оренди без заподіяння йому шкода, з урахуванням зносу за період строку дії договору оренди.

Пунктом 9.1 договору встановлено, що договір діє з 22.06.2015 по 20.06.2018 (2 роки 11 місяців 30 днів).

Договір припиняється в разі закінчення строку, на який його було укладено (пункт 9.4 договору).

Відповідно до пункту 9.7 договору у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення цього договору або зміну його умов після закінчення строку його чинності протягом одного місяця договір вважається продовженим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені цим договором. Зазначені дії оформляються додатковою угодою, яка є невід`ємною частиною цього договору.

Судами також встановлено, що договір був продовжений на строк 2 роки 11 місяців 30 днів на тих самих умовах, тобто, до 19.06.2021 включно (листом від 26.02.2018, Позивач повідомляв Відповідача про те, що для продовження договору необхідно подати заяву, звіт про оцінку об`єкта оренди та виписку з Єдиного державного реєстру, проте, докази надіслання листа в матеріалах справи відсутні).

Також, попередні судові інстанції встановили, що Позивач листом №109/04/45-4187 від 14.06.2021 повідомив Відповідача про те, що відповідно до пункту 9.7 договору строк його дії закінчується 19.06.2021; зазначено про необхідність повернення об`єкта оренди по акту приймання-передачі Балансоутримувачу або вчинити дії щодо укладення договору на новий термін згідно вимог чинного законодавства (заяву надіслано Відповідачу 23.06.2021 рекомендованим листом за треккодом №171, про що свідчить опис вкладення у цінний лист від 23.06.2021; з роздруківки з офіційного сайту АТ "Укрпошта" за треккодом №171 вбачається, що двічі 25.06.2021 та 29.06.2021 відправлення було перенаправлено за місцем обслуговування та 15.07.2021 повернуто за зворотною адресою: "за закінченням встановленого терміну зберігання").

Приймаючи рішення у справі про задоволення позовних вимог, суди першої та апеляційної інстанції зазначили, що у строки, встановлені статтею 18 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" №157-ІХ та пунктом 135 Порядку передачі в оренду державного та комунального майна, затвердженого Кабінетом Міністрів України №483 від 03.06.2020, Відповідач не звернувся до Позивача із заявою про продовження договору та не подав відповідні документи, а тому строк дії договору закінчився 19.06.2021, а договір припинився у зв`язку із закінченням строку, на який його було укладено, про що Позивачем Відповідача повідомлено. Також, суди звернули увагу, що відповідно до статті 24 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" №157-ІХ договір оренди припиняється у разі закінчення строку, на який його було укладено, а відповідно до статті 25 цього Закону у разі припинення договору оренди орендар зобов`язаний протягом трьох робочих днів з дати припинення договору повернути орендоване майно в порядку, визначеному договором оренди.

Закон України "Про оренду державного та комунального майна" №157-ІХ прийнято 03.10.2019. У розділі "Прикінцеві та перехідні положення" цього Закону передбачено, що він набирає чинності з дня, наступного за днем його опублікування, та вводиться в дію з 1 лютого 2020 року (за виключенням окремих зазначених норм).

При цьому, пунктом 5 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України №157-IX визнано таким, що втратив чинність, Закон України "Про оренду державного та комунального майна" (Відомості Верховної Ради України, 1992 р., №30, ст. 416 із наступними змінами) з дня введення в дію цього Закону.

Враховуючи опублікування Закону України №157-ІХ в офіційному друкованому виданні "Голос України" 26.12.2019, Закон набрав чинності 27.12.2019 і введений в дію з 01.02.2020, а, отже, з цієї дати підлягають застосуванню його норми (за винятком норм, наведених у розділі "Прикінцеві та перехідні положення").

За загальним правилом, якщо прийнятим нормативним актом порівняно з попереднім змінюється правове регулювання відносин в тій чи іншій сфері, то нові норми застосовуються з дати набрання ними чинності, якщо інше не визначено в самому нормативному акті (частина перша статті 5 ЦК України).

Відповідно до пункту 2 "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України №157-IX договори оренди державного або комунального майна, укладені до набрання чинності цим Законом, продовжуються в порядку, передбаченому законодавством, яке діяло до дати набрання чинності цим Законом, до дати, яка наступить раніше: набрання чинності рішенням Кабінету Міністрів України чи рішенням представницького органу місцевого самоврядування (щодо договорів оренди комунального майна, розташованого в межах відповідної територіальної громади), передбаченим абзацом 5 частини 2 статті 18 цього Закону, або 1 липня 2020 року. Після настання однієї з дат, яка відповідно до цього пункту наступить раніше, але у будь-якому випадку не раніше дня введення в дію цього Закону, договори оренди продовжуються в порядку, визначеному цим Законом. Договори оренди державного та комунального майна, укладені до набрання чинності цим Законом, зберігають свою чинність та продовжують діяти до моменту закінчення строку, на який вони були укладені.

Порядок продовження договорів оренди державного та комунального майна, який діяв до дня введення в дію Закону України №157-ІХ та був передбачений Законом України №2269-XII, може бути застосовано до процедури продовження тих договорів, строк дії яких закінчився до набрання чинності рішенням Кабінету Міністрів України чи рішенням представницького органу місцевого самоврядування (щодо договорів оренди комунального майна, розташованого в межах відповідної територіальної громади), передбаченим абзацом 5 частини 2 статті 18 цього Закону, або 01.07.2020 включно, а щодо інших договорів оренди державного та комунального майна (строк дії яких закінчився після 01.07.2020) в силу вимог абзацу 3 пункту 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України №157-IX має застосовуватися порядок продовження, визначений Законом України №157-ІХ.

Крім того, постановою Кабінету Міністрів України №483 від 03.06.2020 затверджено "Порядок передачі в оренду державного та комунального майна" (відповідно до пункту 8 постанови, вона набирає чинності з дня її опублікування, крім додатка 4 до Порядку, що набирає чинності у місячний строк з дня опублікування цієї постанови; опубліковано 17.06.2020 у виданні "Урядовий кур`єр", №113).

Оскільки строк дії договору оренди від 22.06.2015 визначено до 19.06.2021, тобто, вже після набрання чинності постанови Кабінету Міністрів України №483 від 03.06.2020, то до спірних орендних правовідносин підлягають застосуванню положення Закону України №157-ІХ.

Статтею 18 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" №157-ІХ визначено порядок продовження договору оренди. Так, продовження договорів оренди здійснюється за результатами проведення аукціону, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. Без проведення аукціону можуть бути продовжені договори, які: укладені та продовжуються вперше, за умови, якщо строк оренди за такими договорами становить п`ять років або менше; укладені без проведення аукціону з установами, організаціями, передбаченими частиною першою статті 15 цього Закону; укладені без проведення аукціону з підприємствами, установами, організаціями, передбаченими частиною другою статті 15 цього Закону відповідно до вимог статті 15 цього Закону, крім випадків, передбачених абзацами одинадцятим та дванадцятим частини другої статті 15 цього Закону; укладені з підприємствами, установами, організаціями, що надають соціально важливі послуги населенню, перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України, додатковий перелік яких може бути визначений представницькими органами місцевого самоврядування згідно із законодавством (частини перша та друга статті 18 Закону).

Договори оренди можуть бути продовжені на той самий строк, на який вони були укладені, на підставі заяви орендаря про продовження договору, поданої орендодавцю не пізніше ніж за три місяці до закінчення строку дії договору оренди (частина третя статті 18 Закону).

Відповідно до пункту 134 Порядку передачі в оренду державного та комунального майна №483 продовження договорів оренди здійснюється за результатами проведення аукціону або без проведення аукціону в передбачених Законом випадках.

Пунктом 135 Порядку визначено, що орендар, що має право продовжити договір оренди без проведення аукціону, звертається до орендодавця із заявою про продовження договору оренди не пізніше ніж за три місяці до закінчення строку дії договору оренди. Якщо орендар не подав заяву про продовження договору оренди у зазначений строк, то орендодавець не пізніше ніж за один місяць до закінчення строку дії договору оренди повідомляє орендаря про те, що договір оренди підлягає припиненню на підставі закінчення строку, на який його було укладено, у зв`язку з тим, що орендар не подав відповідну заяву у визначений Законом строк, та про необхідність звільнення орендованого приміщення і підписання акта приймання-передачі (повернення з оренди) орендованого майна.

Згідно зі статтею 24 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" договір оренди припиняється у разі, зокрема, закінчення строку, на який його укладено.

Відповідно до статті 25 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" у разі припинення договору оренди орендар зобов`язаний протягом трьох робочих днів з дати припинення договору повернути орендоване майно в порядку, визначеному договором оренди.

Застосовуючи норми статей 18, 24, 25, пункту 2 "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України №157-ІХ, пунктів 134, 135 Порядку передачі в оренду державного та комунального майна №483, враховуючи встановлені обставини недоведеності звернення Орендаря до Орендодавця у визначений законом 3-місячний строк з пропозицією про продовження договору оренди від 22.06.2015, суди попередніх інстанцій послалися в обґрунтування підстав задоволення позову на припинення вказаного договору саме у зв`язку з недотриманням Відповідачем процедури продовження договору оренди державного та комунального майна, запровадженої Законом України "Про оренду державного та комунального майна" №157-ІХ.

Звертаючись до Верховного Суду з касаційною скаргою, Відповідач оскаржує рішення та постанову судів попередніх інстанцій з підстав, передбачених також пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадках, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Згідно з правовою позицією, викладеною у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23.06.2020 у справі №696/1693/15-ц та від 12.10.2021 у справі №233/2021/19, підставою для касаційного оскарження є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції на обґрунтування мотивувальної частини постанови. Саме лише зазначення у постанові Верховного Суду норми права також не є його правовим висновком про те, як саме повинна застосовуватися норма права у подібних правовідносинах.

Відповідно неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах як підстави для касаційного оскарження, має місце тоді, коли суд апеляційної інстанції, посилаючись на норму права, застосував її інакше (не так, в іншій спосіб витлумачив тощо), ніж це зробив Верховний Суд в іншій справі, де мали місце подібні правовідносини.

Обґрунтовуючи підставу оскарження, передбачену пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, скаржник посилається на те, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував статтю 764 ЦК України без урахування висновків щодо застосування цієї норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 12.06.2018 у справі №910/15387/17, від 14.06.2022 у справі №926/326/21, від 30.01.2020 у справі №904/1207/19 та не застосував статтю 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" в редакції Закону №2269-ХІІ, яка була застосована Верховним Судом у вказаних справах.

Колегія суддів зазначає, що на відміну від цієї справи, під час розгляду якої суди попередніх інстанцій встановили припинення 19.06.2021 договору оренди від 22.06.2015 саме у зв`язку з недотриманням Відповідачем порядку і умов продовження договору оренди державного та комунального майна, врегульованих статтею 18 Закону України №157-ІХ та пунктом 135 Положення №483, що стало підставою для виникнення в Орендаря обов`язку звільнити спірне приміщення, предметом дослідження у справі №904/1207/19 були положення статті 764 ЦК України, яка регулює порядок пролонгації договору оренди нерухомого майна, укладеного до 31.01.2020 та строк дії якого визначено до 01.07.2020. Проте, у справі №904/1207/19 не було встановлено обставин продовження договору оренди відповідно до умов нового законодавства (Закону України №157-ІХ та Положення №483), оскільки постанову Верховним Судом у зазначеній справі було ухвалено раніше (30.01.2020) виходячи з недоведеності припинення договору оренди з 30.12.2018, що було зумовлено неврученням позивачу (без вини останнього) заяви про припинення дії договору, направленої відповідачем, тобто у справі №904/1207/19 питання продовження договору оренди регулювалося Законом України №2269-XII (чинним до 31.01.2020), який не передбачав положення щодо необхідності відповідного звернення орендаря.

Водночас, постанови Верховного Суду від 12.06.2018 та від 25.06.2019 у справі №910/15387/17, від 14.06.2022 у справі №926/326/21 не містять висновку щодо питання застосування положень статті 764 ЦК України та статті 17 Закону України №2269-ХІІ в контексті необхідності достовірного встановлення судом факту обов`язкового отримання орендарем заперечень орендодавця, надісланих у місячний строк після закінчення договору оренди, чим спростовується твердження скаржника про зворотне.

Так, у постанові від 14.06.2022 у справі №926/326/21, якою судові рішення судів попередніх інстанцій скасовано з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанцій, йдеться про ненадання судами належної оцінки наявним у справі повідомленням, а саме листам від 05.07.2019, від 31.07.2019, від 16.09.2019, зважаючи на їх зміст, дати, суб`єктів, які їх склали, доказам щодо направлення орендареві та отримання ним, у тому числі у контексті тієї обставини, чи можна їх вважати запереченням орендодавця щодо продовження дії договору оренди від 22.12.2005, яке було наявне на дату закінчення строку договору оренди і протягом одного місяця після закінчення строку дії договору оренди.

При цьому, під час розгляду цієї справи №910/18251/21 судами попередніх інстанцій встановлено факт направлення Позивачем 23.06.2021 до Відповідача листа від 14.06.2021 №109/04/45-4187, що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями опису вкладення у цінний лист №171.

Таким чином, з огляду на викладене, висновки Верховного Суду у наведених скаржником справах №910/15387/17, №904/1207/19, №926/326/21 зроблені у правовідносинах, які очевидно не є подібними з тими, що виникли між сторонами у даній справі №910/18251/21 ні за обставинами справи, ні за сферою правового регулювання, оскільки у вказаних скаржником справах судами не було застосовано Закон України "Про оренду державного та комунального майна" №157-ІХ, а було застосовано статтю 764 ЦК України та положення Закону України "Про оренду державного та комунального майна" №2269-ХІІ та, відповідно, висновок щодо застосування Закону України "Про оренду державного та комунального майна" №157-ІХ не викладався, тоді як підставою для касаційного оскарження є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції на обґрунтування мотивувальної частини постанови. Висновки у справах, на які посилається скаржник, зроблені з урахуванням різних встановлених фактичних обставин справ та різного матеріально-правового регулювання правовідносин, що свідчить про неподібність правовідносин у наведених скаржником у касаційній скарзі справах.

Посилання Відповідача на те, що апеляційний господарський суд, надавши оцінку листу Позивача від 14.06.2021 та встановивши, що його повернуто з відміткою пошти "за закінченням встановленого терміну зберігання", не врахував правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 20.06.2018 у справі №127/2871/16-ц, в якій вказано, що повернення повістки про виклик до суду з вказівкою причини повернення "за закінченням терміну зберігання" не свідчить про відмову сторони від одержання повістки чи про її незнаходження за адресою, повідомленою суду, колегія суддів відхиляє з огляду на таке.

Так, у справі №127/2871/16-ц Верховний Суд з посиланням на статті 74 (судові повістки), 76 (порядок вручення судових повісток) ЦПК України, а також на те, що в матеріалах справи відсутні відомості щодо належного повідомлення позивача про розгляд справи судом апеляційної інстанції дійшов висновку про наявність підстав для направлення справи на новий розгляд.

Проте, справа, у якій міститься висновок Верховного Суду щодо застосування норм ЦПК України стосовно визначення поняття судових повісток та порядку їх вручення не є подібною справі, яка переглядається.

У справі №127/2871/16-ц йшлося про застосування норм ЦПК України (процесуальне право), тоді як у цій справі №910/18251/21 в частині належного, добросовісного повідомлення Орендодавцем Орендаря про припинення договору оренди майна, застосуванню підлягають положення матеріального права.

Як зазначалося вище, попередні судові інстанції встановили, що Позивач листом №109/04/45-4187 від 14.06.2021 повідомив Відповідача про те, що відповідно до пункту 9.7 договору строк його дії закінчується 19.06.2021; зазначено про необхідність повернення об`єкта оренди по акту приймання-передачі Балансоутримувачу або вчинити дії щодо укладення договору на новий термін згідно вимог чинного законодавства (заяву надіслано Відповідачу 23.06.2021 рекомендованим листом за треккодом №171, про що свідчить опис вкладення у цінний лист від 23.06.2021; з роздруківки з офіційного сайту АТ "Укрпошта" за треккодом №171 вбачається, що двічі 25.06.2021 та 29.06.2021 відправлення було перенаправлено за місцем обслуговування та 15.07.2021 повернуто за зворотною адресою: "за закінченням встановленого терміну зберігання").

Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що заява орендодавця про припинення договору оренди за закінченням строку договору є одностороннім правочином, який відображає волевиявлення орендодавця у спірних правовідносинах, що не потребує узгодження з орендарем в силу прямої норми закону, і є підставою для припинення відповідних зобов`язальних правовідносин.

Повідомлення орендодавцем орендаря про припинення договору є юридично значимою дією, яка засвідчує наявність такого волевиявлення та забезпечує своєчасну обізнаність з ним іншої сторони, є передумовою для настання обумовлених таким одностороннім правочином наслідків також для іншої особи за правилами абзацу 3 частини третьої статті 202 ЦК України.

Чинне законодавство не містить спеціальних вказівок щодо того, коли орендар вважається повідомленим чи способів такого повідомлення. У договорі сторони також не передбачили будь-які домовленості щодо того, коли вважається здійсненим повідомлення сторони про припинення чи зміну договору.

Разом з тим, орендуючи спірне майно, відповідач діє як суб`єкт господарювання в межах господарських правовідносин, забезпечуючи себе необхідними матеріально-технічними ресурсами.

Суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин у сфері господарювання здійснюють свою діяльність у межах встановленого правового господарського порядку, додержуючись вимог законодавства (частина друга статті 3 Господарського кодексу України (далі - ГК України).

Обов`язковою передумовою здійснення господарської діяльності є державна реєстрація суб`єкта господарювання, що забезпечує реалізацію принципів публічності, загальновідомості і достовірності даних про господарюючих суб`єктів.

Відповідно до пункту 5 частини четвертої статті 9 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань" (у редакції, чинній на час повідомлення Позивачем листом від 14.06.2021) в Єдиному державному реєстрі містяться такі відомості про фізичну особу-підприємця, як місцезнаходження (адреса місця проживання, за якою здійснюється зв`язок з фізичною особою - підприємцем).

Загальний порядок укладання, зміни, розірвання та припинення господарських договорів, які вчиняються в письмовій формі, пов`язує момент реалізації учасником правовідносин власного волевиявлення на виникнення, зміну чи припинення правовідносин зі здійсненням ним такого волевиявлення в належний спосіб.

Пунктом 6 статті 3 ЦК України закріплений принцип справедливості, добросовісності та розумності. Зазначений принцип включає, зокрема, обов`язок особи враховувати потреби інших осіб у цивільному обороті, проявляти розумну дбайливість та добросовісно вести переговори.

Відповідно до частини першої статті 42 ГК України підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку. Отже, негативні наслідки неодержання підприємцем звернення до нього, якщо таке звернення здійснене добросовісно і розумно, покладаються на підприємця.

Наявність відповідної заяви Орендодавця та належних доказів її надсилання Орендарю за наданими Орендарем реквізитами відповідно до встановлених судами попередніх інстанцій обставин справи свідчить про добросовісність звернення Позивача до Відповідача, вчинення Позивачем залежних від його волі необхідних дій у спірних правовідносинах, на відміну від Відповідача, а відтак і про припинення договірних відносин між сторонами відповідно до приписів чинного законодавства.

Аналогічної правової позиції дотримується Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19.05.2020 у справі №910/719/19.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду у вказаній постанові (пункт 6.35) наголосила, що негативні наслідки неодержання орендарем (у тому числі фізичною особою-підприємцем) звернення до нього, якщо таке звернення здійснене добросовісно і розумно, покладаються на орендаря (у тому числі на фізичну особу-підприємця), а факт наявності відповідної заяви орендодавця та доказів її належного надсилання орендарю свідчить про добросовісне звернення орендодавця до орендаря, а відтак і про припинення договірних відносин між сторонами відповідно до приписів чинного законодавства.

Суд касаційної інстанції відхиляє посилання скаржника на те, що суд апеляційної інстанції не дослідив та не надав оцінку наявним у справі документам щодо переписки між Третьою особою та Відповідачем про необхідність страхування приміщення, оскільки спрямовані на переоцінку доказів та встановлення інших фактичних обставин справи, що виходить за межі встановленої законом компетенції Верховного Суду.

Посилання скаржника на постанову Верховного Суду від 14.12.2018 у справі №914/809/18 в контексті неврахування судами попередніх інстанцій висновків, викладених у цій постанові щодо застосування критерію оцінки доказів (стаття 86 ГПК України), колегія суддів відхиляє, оскільки суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. В даному випадку доводи скаржника фактично зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій стосовно оцінки доказів і встановлених на їх підставі обставин.

Пунктом 5 частини першої статті 296 ГПК України передбачено, що суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

Зважаючи на наведене, колегія суддів, відповідно до пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України, дійшла висновку про закриття касаційного провадження за касаційною скаргою Відповідача.

Керуючись статтями 234, 235, 296 ГПК України, Суд

УХВАЛИВ:

Касаційне провадження за касаційною скаргою Фізичної особи-підприємця Каралопа Анатолія Васильовича на рішення Господарського суду міста Києва від 02.08.2022 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 08.12.2022 у справі №910/18251/21 закрити.

Ухвала набирає законної сили негайно після її оголошення і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. Суховий

Судді І. Берднік

В. Зуєв