УХВАЛА

11 квітня 2023 року

м. Київ

cправа № 911/3248/21

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Булгакової І.В. (головуючий), Бенедисюк І.М., Селіваненка В.П.,

за участю секретаря судового засідання - Пасічнюк С.В.,

учасники справи:

позивач - приватне акціонерне товариство "Авіакомпанія "Міжнародні авіалінії України",

представник позивача - не з`явився,

відповідач - державне підприємство обслуговування повітряного руху України (Украерорух),

представник відповідача - Бохан О.Г., адвокат (ордер від 01.04.2023 № 1082215),

розглянув касаційну скаргу приватного акціонерного товариства "Авіакомпанія "Міжнародні авіалінії України"

на рішення Господарського суду Київської області від 01.07.2022 (головуючий суддя Горбасенко П.В.)

та постанову Північного апеляційного господарського суду від 07.12.2022 (головуючий Яковлєв М.Л., судді: Тищенко А.І., Шаптала Є.Ю.)

у справі № 911/3248/21

за позовом приватного акціонерного товариства "Авіакомпанія "Міжнародні авіалінії України" (далі - Товариство)

до державного підприємства обслуговування повітряного руху України (Украерорух; далі - Підприємство)

про визнання правочину недійсним в частині, зобов`язання утриматись від вчинення дій.

За результатами розгляду касаційної скарги Верховний Суд

ВСТАНОВИВ:

Товариство звернулось до суду з позовом до Підприємства про визнання недійсними пунктів 4.1, 4.3, 4.4, 4.6 укладеного між сторонами договору про надання послуг з аеронавігаційного обслуговування від 01.01.2018 № 6/2-18 (далі - Договір) та зобов`язання Підприємства утриматись від виставлення Товариству рахунків-фактур на сплату сум, що не передбачені умовами збірника аеронавігаційної інформації.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що оспорювані пункти Договору не відповідають нормативно-правовому акту, який регулює відносини між Підприємством та авіаперевізниками, а саме пункту 6 GEN 4.2.4 регуляторної частини збірника аеронавігаційної інформації у редакції від 02.02.2017 (далі - Збірник), оскільки: пунктом 4.1 Договору передбачено нарахування пені в іншому розмірі, ніж це передбачено положеннями Збірника; на порушення положень збірника, пунктом 4.3 Договору - нарахування інфляційних процентів та відсотків річних; пунктом 4.6 Договору - нарахування пені, інфляційних процентів та відсотків річних понад шестимісячний строк; пункт 4.4 Договору визначає момент виникнення в останнього обов`язку зі сплати непередбачених положеннями Збірника інфляційних процентів та відсотків річних, що є підставою для визнання вказаних пунктів недійсними на підставі статей 203, 215 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Рішенням Господарського суду Київської області від 01.07.2022, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 07.12.2022, у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішення судів попередніх інстанцій мотивовані тим, що:

- Товариством не доведено наявності підстав для визнання спірних пунктів Договору недійсними у розумінні частини першої статті 203 та частин першої, третьої статті 215 ЦК України, оскільки погодження сторонами вказаних пунктів на підставі вільного волевиявлення, відповідальності у вигляді сплати пені, інфляційних процентів та процентів річних за весь час прострочення, відповідає принципу свободи договору, закріпленому в статті 627 ЦК України, а також приписам статті 625 ЦК України та статті 231 Господарського кодексу України (далі - ГК України), що, у свою чергу, не суперечить положенням Збірника;

- позовні вимоги про зобов`язання Підприємства утриматись від виставлення Товариству рахунків-фактур на сплату сум, що не передбачені умовами Збірника є належним способом захисту. Водночас така вимога є похідною та пов`язаною з вимогою про визнання недійсними пунктів 4.1, 4.3, 4.4, 4.6 Договору, підстав для задоволення якої, судами не встановлено, а відтак, Товариством не доведено наявності підстав для зобов`язання Підприємства утриматись від виставлення Товариству рахунків-фактур на сплату сум у розрізі заявлених предмета та підстав позову і обраного способу захисту.

Не погоджуючись з рішеннями судів попередніх інстанції, Товариство звернулось до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування положень GEN 4.2.4 Збірника у подібних правовідносинах, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвали нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Підприємство подало відзив на касаційну скаргу, в якому, посилаючись на законність і обґрунтованість оскаржуваних судових рішень, просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення - без змін.

Розпорядженням заступника керівника апарату - керівника секретаріату Касаційного господарського суду від 06.04.2023 № 29.3-02/802 у зв`язку із запланованою відпусткою судді Малашенкової Т.М. призначено повторний автоматичний розподіл судової справи № 911/3248/21, відповідно до якого визначено склад колегії суддів: Булгакової І.В. (головуючий), Бенедисюка І.М., Селіваненка В.П.

Представник Товариства подав клопотання про відкладення розгляду справи на іншу дату, яке відхилено Верховним Судом у зв`язку з його необґрунтованістю та враховуючи, що явка представників сторін обов`язковою не визнавалась.

Перевіривши доводи касаційної скарги, заслухавши доповідь судді-доповідача та пояснення представника Підприємства, Верховний Суд дійшов висновку про закриття касаційного провадження з огляду на таке.

Місцевим та апеляційним господарськими судами встановлено, що до матеріалів справи долучено Договір, сторонами якого є Товариство (замовник) та Підприємство (виконавець), за умовами якого замовник замовляє і зобов`язується оплатити, а виконавець у порядку та на умовах, визначених цим договором, бере зобов`язання надавати замовнику послуги з аеронавігаційного обслуговування польотів повітряних суден (далі - послуги з АНО).

Відповідно до пункту 4.1 Договору за будь-який несплачений у визначений строк рахунок-фактуру у строк до 30 календарних днів (включно), починаючи з дня наступного за останнім днем встановленого пунктом 3.8 Договору строку, замовник сплачує виконавцеві пеню у розмірі облікової ставки Національного банку України (НБУ), що діяла у період, за який нараховується пеня, за кожен календарний день прострочення. За кожен несплачений рахунок-фактури у строк понад 30 календарних днів, починаючи з дня наступного за останнім днем встановленого пунктом 3.8 Договору строку, замовник сплачує виконавцеві пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який нараховується пеня, за кожен календарний день прострочення.

Згідно з пунктом 3.8 Договору строк, у межах якого має бути сплачений рахунок-фактура, становить десять робочих днів, починаючи від дня, наступного за днем отримання рахунку-фактури замовником. У разі отримання рахунка-фактури на оплату у неробочий день перебіг зазначеного строку починається з першого робочого дня.

Пунктом 4.3 Договору передбачено, що замовник, у разі прострочення виконання грошового зобов`язання до 30 календарних днів (включно), зобов`язаний сплатити суму боргу на користь виконавця з урахуванням встановленого індексу інфляції (інфляційні проценти) за весь час прострочення, а також 3 процента річних від простроченої суми, починаючи з дня наступного за останнім днем встановленого пунктом 3.8 Договору десятиденного строку. Замовник, у разі прострочення виконання грошового зобов`язання понад 30 календарних днів, зобов`язаний сплатити суму боргу на користь виконавця з урахуванням встановленого індексу інфляції (інфляційні проценти) за весь час прострочення, а також 10 процентів річних від простроченої суми, починаючи з дня наступного за останнім днем встановленого пунктом 3.8 Договору десятиденного строку.

Відповідно до пункту 4.4 Договору обов`язок замовника щодо сплати пені, інфляційних процентів та десяти процентів річних виникає з наступного дня після спливу строку, в який має бути сплачено рахунок-фактуру.

Згідно з пунктом 4.6 Договору пеня за несвоєчасно сплачений рахунок-фактуру, а також встановлений індекс інфляції за весь час прострочення та проценти річних від простроченої суми, зазначені у пунктах 4.1 та 4.3 відповідно, нараховується виконавцем замовнику за весь час прострочення, включаючи день зарахування коштів на поточний рахунок виконавця, навіть якщо остаточна оплата відбулася після закінчення строку дії Договору.

Пунктом 7.1 Договору передбачено, що він набуває чинності з 01.01.2018 та діє по 31.12.2018, але у будь-якому разі до повного та належного виконання сторонами своїх зобов`язань за Договором. У разі не укладення сторонами Договору про надання послуг з АНО на строк після 31.12.2018, Договір може діяти для сторін за умови письмової згоди на таке виконавця.

Ухвалюючи оскаржувані рішення суди виходили з того, що відповідно до частин першої, третьої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьої, п`ятою, шостою статті 203 ЦК України.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Згідно з частинами першою-третьою, п`ятою, шостою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Судами також враховано, що: за змістом статей 4, 10 та 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства; зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України); відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Частиною першою статті 36 Повітряного кодексу України передбачено, що аеронавігаційне обслуговування польотів повітряних суден (на маршруті, на підході та в районі аеродрому) здійснюється провайдерами аеронавігаційного обслуговування на платній основі. Провайдер аеронавігаційного обслуговування за погодженням з уповноваженим органом з питань цивільної авіації може передавати на договірних засадах право щодо технічної експлуатації наземних засобів зв`язку, навігації та спостереження юридичним особам, сертифікованим відповідно до авіаційних правил України.

Порядок обслуговування аеронавігаційною інформацією/даними здійснюється згідно з авіаційними правилами України відповідно до стандартів і рекомендованої практики Міжнародної організації цивільної авіації та вимог Євроконтролю.

Відповідно до статті 37 Повітряного кодексу України, зокрема, аеронавігаційна інформація публікується у вигляді об`єднаного пакета за формою, визначеною документами Міжнародної організації цивільної авіації та Євроконтролю, є доступною для всіх користувачів повітряного простору України та надається на платній основі.

Згідно з підпунктом 3 пункту 4 розділу 3 Авіаційних правил провайдер АНО повинен публікувати умови доступу щодо видів обслуговування та мати формальний консультаційний процес з користувачами на регулярній основі як мінімум один раз на рік, поєднуючи індивідуальний та колективний підхід.

Авіаційними правилами (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що Збірник - це санкціонована державою публікація, що містить довготермінову аеронавігаційну інформацію, яка видається у відповідності до вимог міжнародного законодавства. Збірник затверджується Державіаслужбою. Зміст Збірника складається з частин, розділів і підрозділів, які забезпечуються уніфікованими позначками для можливості його зберігання і пошуку стандартизованих електронних аеронавігаційних даних. Частина 1 Збірника "Загальні положення (GEN)" складається з 5 розділів і містить інформацію адміністративного та пояснювального характеру.

Збірник ведеться САІ, яка є повноважним органом з питань обслуговування аеронавігаційною інформацією в Україні. САІ входить до складу Украероруху та відповідає за збір та розповсюдження офіційної аеронавігаційної інформації, яка стосується всієї території й повітряного простору України, включаючи повітряний простір над районами відкритого моря й інші території - відповідно до регіональних угод. Завданням САІ є своєчасне забезпечення користувачів достовірною й точною інформацією, необхідною для підготовки і виконання польотів, з метою забезпечення необхідного рівня безпеки, регулярності й ефективності.

Збірник видається відповідно до положень Повітряного кодексу України, Авіаційних правил, Конвенції про міжнародну цивільну авіацію 1944 року, нормативних документів ICAO ("Політика ІСАО стосовно аеропортових зборів та зборів за аеронавігаційне обслуговування", Doc 9161 "Керівництво ICAO щодо економічних аспектів аеронавігаційного обслуговування"), а також документів Європейської організації з безпеки аеронавігації ("Принципи визначення вартісної основи для маршрутних зборів та обчислення одиничних ставок", введений в дію на території України наказом Міністерства транспорту та зв`язку України від 25.11.2009 № 1209 "Про застосування в цивільній авіації України документа Євроконтролю № 07.60.01" та "Умови застосування системи маршрутних зборів та умови оплати", введений в дію на території України наказом Міністерства транспорту та зв`язку України від 25.11.2009 № 1210 "Про застосування в цивільній авіації України документа Євроконтролю № 07.60.02"). Отже, міжнародними договорами передбачений спеціальний порядок розробки, погодження та оприлюднення Збірника.

Збірник оприлюднюється Підприємством в електронній формі на сайті Підприємства українською та англійською мовами, доступ до тексту та його оновлень є платним.

Статтею 19 Закону України ?Про міжнародні договори України? передбачено, що чинні міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства і застосовуються у порядку, передбаченому для норм національного законодавства. Якщо міжнародним договором України, який набрав чинності в установленому порядку, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені у відповідному акті законодавства України, то застосовуються правила міжнародного договору.

Отже, суди дійшли висновку, що Збірник :

- видається відповідно до положень Повітряного кодексу України, Авіаційних правил, Конвенції про міжнародну цивільну авіацію 1944 року, нормативних документів ICAO, учасницею якої є Україна;

- затверджується Державіаслужбою (центральним органом виконавчої влади);

- не є документом суто технічного чи довідкового характеру, а містить певні правила поведінки, розраховані на довгострокове та неодноразове застосування заздалегідь невизначним колом осіб (тобто містить правові норми, спрямовані на регулювання відносин, що виникають при користуванні повітряним простором України);

- підлягає обов`язковій публікації в передбаченому міжнародними договорами та законом порядку - Збірник оприлюднюється українською та англійською мовами на сайті Служби аеронавігаційної інформації України, яка входить до складу Украероруху; тобто, будь-яка заінтересована особа може отримати доступ до тексту збірника за плату, встановлену відповідно до закону та міжнародних договорів;

- умови АНО, викладені у Збірнику, є обов`язковими для будь-яких авіаперевізників, які користуються повітряним простором України в силу положень законодавства України та міжнародних договорів.

З огляду на вказані обставини, судами встановлено, що Збірник (його регуляторна частина) є нормативно-правовим актом, яким регулюються відносини Підприємством та всіх авіаперевізників, що користуються повітряним простором України.

Судами зазначено, що подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 26.05.2021 у справи № 911/2532/18 за позовом Товариства до Підприємства за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - Goiania Comercio E Servicos Internacionais LDA про визнання правочинів недійсними, зобов`язання утриматись від дій та визнання зобов`язання припиненим (предметом розгляду у вказані справі, серед іншого були вимоги про визнання недійними пунктів 4.1, 4.3 Договору).

Відповідно до GEN 4.2.4 Збірника у редакції від 02.02.2017, яка застосовується до спірних правовідносин:

1) виставлення рахунків та стягнення плати за аеронавігаційне обслуговування здійснюється Державним підприємством обслуговування повітряного руху України (Украерорух) відповідно до законодавства України, норма ІСАО та правил Євроконтролю. Поданням заявки на виконання польотів в FIR (Flight Information Region - район польотної інформації) України користувач автоматично приймає процедури виставлення та стягнення плати за аеронавігаційне обслуговування, які діють в Україні. За польоти, які виконуються в FIR України з 01.08.2014, Украерорух виставляє рахунки та стягує плату за аеронавігаційне обслуговування з ACFT (Aircraft - повітряне судно) всіх авіакомпаній самостійно. Авіакомпанії, які виконують польоти в FIR України зобов`язані інформувати Украерорух про парк (реєстраційний номер, тип ACFT, MTOW);

2) ставки та порядок розрахунку плати встановлюються такими, які діяли на день виконання польоту;

3) дата, до якої має бути здійснена оплата, вказується в рахунку. Термін оплати: 30 (тридцять) календарних днів для нерезидентів України при оплаті в євро; 10 (десять) робочих днів для резидентів України при оплаті в національній валюті України;

4) термін письмового оскарження виставленого рахунку складає: 60 (шістдесят) днів з дня виставлення рахунку для нерезидентів України; 30 (тридцять) днів з дня виставлення рахунку для резидентів України;

5) будь-яка претензія користувача не дає йому права зменшувати суму відповідного рахунку без офіційної на те згоди Украероруху;

6) за будь-який несплачений у встановлений термін рахунок нараховується пеня у розмірі 13 % річних від суми заборгованості. При розрахунках у національній валюті України пеня сплачується відповідно до діючого законодавства України;

7) до боржників, які не сплатили необхідну суму у встановлений термін, будуть вживатися заходи щодо відшкодування боргу включаючи призупинення аеронавігаційного обслуговування відповідно до законодавства України.

Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

За змістом положень частин першої-третьої статті 6 ЦК України: сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства; сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами; сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Частиною першою статті 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Згідно з частиною четвертою статті 179 ГК України при укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі: вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству; примірного договору, рекомендованого органом управління суб`єктам господарювання для використання при укладенні ними договорів, коли сторони мають право за взаємною згодою змінювати окремі умови, передбачені примірним договором, або доповнювати його зміст; типового договору, затвердженого Кабінетом Міністрів України, чи у випадках, передбачених законом, іншим органом державної влади, коли сторони не можуть відступати від змісту типового договору, але мають право конкретизувати його умови; договору приєднання, запропонованого однією стороною для інших можливих суб`єктів, коли ці суб`єкти у разі вступу в договір не мають права наполягати на зміні його змісту.

Статтею 633 ЦК України передбачено, що публічний договір визначено як договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. Підприємець не має права надавати переваги одному споживачеві перед іншим щодо укладення публічного договору, якщо інше не встановлено законом. Підприємець не має права відмовитися від укладення публічного договору за наявності у нього можливостей надання споживачеві відповідних товарів (робіт, послуг).

Відповідно до частини першої статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Судами попередніх інстанцій зазначено, що при розгляді справи № 911/2532/18 Верховним Судом у постанові від 26.05.2021 надано правову оцінку Договору та встановлено, що Договір не може бути віднесений до категорії публічного договору та не є договором приєднання.

Вказане свідчить про те, що при укладенні Договору сторони мали можливість погоджувати на свій розсуд умови Договору, що не суперечать законодавству.

При цьому, системний аналіз вказаних норм законодавства свідчить, що свобода договору має декілька складових. Зокрема, свобода укладання договору у виборі контрагента, виду договору, визначенні умов договору, форми договору.

При реалізації принципу свободи договору слід враховувати вимоги ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, розумності та справедливості. Тобто законодавець, закріплюючи принцип свободи договору, встановив і його обмеження. Причому останні є одночасно й межами саморегулювання. Вони передбачені в абзаці другому частини третьої статті 6 ЦК України, згідно з якою сторони не можуть відступати від положень актів цивільного законодавства в разі існування однієї з таких підстав: наявності в акті цивільного законодавства прямої вказівки про неможливість сторін відступати від його імперативного положення; якщо зі змісту акту цивільного законодавства випливає обов`язковість його положень, яка може мати вигляд вказівки в акті цивільного законодавства на нікчемний характер відступу від його положень, або виражатися за допомогою інших правових засобів; якщо це випливає із суті відносин між сторонами. Ця підстава не є логічним закінченням абзацу другого частини третьої статті 6 ЦК. Такі міркування зумовлені тим, що стаття 6 ЦК України присвячена регулюванню співвідношення актів цивільного законодавства й договору, а не їх кореляції із сутністю відносин між сторонами. Адже сутність цих відносин полягає в їх договірному характері. Тому її застосовування фактично можливе тільки за наявності будь-якої з двох попередніх підстав, тобто прямої вказівки, або ж якщо обов`язковість положень акту цивільного законодавства слідує з його змісту (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 19.01.2022 у справі № 530/1249/20).

Зміст правочину, в першу чергу, має відповідати вимогам актів цивільного законодавства, перелічених в статті 4 ЦК України. Утім більшість законодавчих актів носять комплексний характер, і в них поряд із цивільно-правовими можуть міститися норми різноманітної галузевої приналежності. За такої ситуації необхідно вести мову про те, що зміст правочину має не суперечити вимогам, встановленим у цивільно-правовій нормі, хоча б вона містилася в будь-якому нормативно-правовому акті, а не лише акті цивільного законодавства. Під вимогами, яким не повинен суперечити правочин, мають розумітися ті правила, що містяться в імперативних нормах (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 11.06.2020 у справі № 281/129/17).

Також судами попередніх інстанцій у даній справі враховано, що згідно з частинами четвертою, шостою статті 231 та частиною шостою статті 232 ГК України у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Таким чином, встановивши розмір і термін нарахування штрафних санкцій за порушення грошового зобов`язання, законодавець передбачив також і право сторін врегулювати ці відносини у договорі. Тобто сторони мають право визначити у договорі не лише інший строк нарахування штрафних санкцій, який обчислюється роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України), а взагалі врегулювати свої відносини щодо нарахування штрафних санкцій на власний розсуд (частина третя статті 6 ЦК України), зокрема мають право пов`язувати період нарахування пені з вказівкою на подію, яка має неминуче настати (фактичний момент оплати).

Близька за змістом правова позиція викладена у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 07.08.2018 у справі № 917/2013/17.

Статтею 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Тобто сторони, керуючись принципом свободи договору, за взаємною згодою мають право визначати види відповідальності, їх кількість, розмір та види порушення зобов`язання, за якими застосовуються такі санкції тощо.

Судами попередніх інстанцій у даній справі також встановлено, що оспорюваними пунктами Договору сторони передбачили відповідальність, яка наступає лише у випадках несплати або несвоєчасної сплати рахунків за надані послуги, які своєю чергою значною мірою співпадають за змістом з положеннями як статті 231 ГК України та статті 625 ЦК України, так і положеннями розділу GEN 4.2.4 Збірника.

Водночас положення розділу GEN 4.2.4 Збірника не містять заборон щодо застосування певних видів відповідальності, яка наступає у випадках несплати або несвоєчасної сплати рахунків за надані послуги, у той час як у розділі GEN 4.2.4 Збірника встановлено, що поданням заявки на виконання польотів в районі польотної інформації України користувач автоматично приймає процедури виставлення та стягнення плати за АНО, які діють в Україні.

За таких обставин, суди дійшли висновку про те, що пункти 4.1, 4.3, 4.4, 4.6 Договору, які стосуються строків оплати, стягнення інфляційних втрат, відсотків річних та пені не суперечать положенням GEN 4.2.4 Збірника, які, у свою чергу, не суперечать законодавству України, адже аналогічні за змістом норми містяться у статті 625 ЦК України та статті 231 ГК України та саме вони застосовуватимуться до правовідносин між сторонами.

Також, дослідивши умови пункту 4.6 Договору, суди дійшли висновку, що вказаний пункт договору не містить ні іншого строку, відмінного від встановленого частиною шостою статті 232 ГК України, який є меншим або більшим шести місяців, ні вказівки на подію, що має неминуче настати, ні зазначенням ?до дати фактичного виконання?, тощо, а відтак зазначили, що умову, передбачену пунктом 4.6 Договору, неможливо визнати такою, що встановлює інший строк нарахування штрафних санкцій, ніж передбачений частиною шостою статті 232 ГК України, що, у свою чергу, спростовує доводи Товариства в цій частині.

Крім того, суди попередніх інстанцій звернули увагу на те, що Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06.12.2007).

Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність (пункт 4.1 рішення Конституційного Суду України від 02.11.2004 № 15-рп/2004).

Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі - "non concedit venire contra factum proprium" (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

Судами заначено, що Верховний Суд у своїх постановах неодноразово посилався на принцип римського права venire contra factum proprium (заборона суперечливої поведінки), який базується ще на римській максимі "ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці". По суті згаданий принцип римського права є вираженням equitable estoppel однієї з найважливіших доктрин загального права. У системі загального права ця доктрина спрямована на недопущення ситуації, в якій одна сторона може займати іншу позицію в судовому розгляді справи, що відрізняється від її більш ранньої поведінки або заяв, якщо це ставить протилежну сторону у невигідне становище (постанови Верховного Суду у справах № 910/19179/17, № 914/2622/16, № 914/3593/15, № 237/142/16-ц, № 911/205/18).

Судами встановлено, що дії Товариства, яке 01.01.2018 уклало Договір та в подальшому приймало виконання Підприємством його умов, проте, допустивши порушення умов Договору, пред`являє позов про визнання недійсними саме тих пунктів Договору, які встановлюють відповідальність Товариства, суперечать його попередній поведінці (укладенню договору, отриманню послуг інше) і є недобросовісним.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суди дійшли висновку, що Товариством не доведено наявності встановлених цивільним законодавством умов для визнання недійсними пунктів 4.1, 4.3, 4.4, 4.6 укладеного між сторонами Договору з підстав, зазначених ним у позовній заяві, а відтак, суди відмовили у задоволенні позовних вимог у цій частині.

Що ж до позовних вимог про зобов`язання Підприємства утриматись від виставлення Товариству рахунків-фактур на сплату сум, що не передбачені умовами Збірника, то судами встановлено, що приписами статті 13 ЦК України визначено межі здійснення цивільних прав, а саме: цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства; при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині; не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах; при здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства; не допускаються використання цивільних прав з метою неправомірного обмеження конкуренції, зловживання монопольним становищем на ринку, а також недобросовісна конкуренція; у разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.

Право на превентивний захист може бути застосоване судом у разі реальної загрози порушення будь-якого цивільного права, а не лише тих, які визначені законом.

Підставою виникнення права на превентивний судовий захист є юридичні факти, які породжують чи спричиняють виникнення реальної загрози (небезпеки) порушення суб`єктивних цивільних прав та інтересів, завдання шкоди об`єктам цивільних прав.

Загроза (небезпека) порушення суб`єктивних цивільних прав та інтересів є підставою виникнення права на превентивний захист за наявності таких ознак: 1) реальність (загроза не має бути уявною); 2) висока ймовірність реалізації (можливість відвернення є незначною); 3) конкретність. Особа, яка звертається до суду за превентивним захистом має довести належними та допустимими доказами ці ознаки.

Захист права або законного інтересу може здійснюватися шляхом ухвалення судом рішення про примусове виконання певних дій або зобов`язання утримуватися від вчинення певних дій.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.01.2021 у справі № 522/1528/15-ц вказано, що ефективність позовної вимоги має оцінюватися з огляду на обставини справи залежно від того, чи призведе задоволення такої вимоги до дійсного захисту інтересу позивача без необхідності повторного звернення до суду. У цій постанові Велика Палата Верховного Суду зазначила, що ?до повноважень суду не належить формулювання абстрактних правил поведінки для всіх життєвих ситуацій, які підпадають під дію певних норм права?, але задоволення позову може бути спрямовано на усунення правової невизначеності у майбутньому. Якщо судове рішення має забезпечити, щоб обидві сторони правовідносин могли в майбутньому знати про права одна одної та діяти, не порушуючи їх, такий спосіб захисту є превентивним.

Враховуючи викладене суди дійшли висновку про те, що наведеним спростовуються доводи Підприємства щодо неналежності обраного Товариства способу захисту в частині позовної вимоги про зобов`язання Підприємства утриматись від виставлення Товариству рахунків-фактур на сплату сум, які не передбачені умовами Збірника.

Водночас, судами встановлено, що, оскільки позовні вимоги про зобов`язання Підприємства утриматись від виставлення Товариству рахунків-фактур на сплату сум, які не передбачені умовами Збірника не сформульовані як самостійні, не містять окремого обґрунтування і доказів, а є правовим наслідком визнання недійсними спірних пунктів Договору, то, за відсутності підстав для такого, також не можуть бути задоволені.

Товариство у касаційній скарзі, як підставу касаційного оскарження рішень судів попередніх інстанцій, визначило пункт 3 частини другої статті 287 ГПК України, посилаючись на відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування положень GEN 4.2.4 Збірника у подібних правовідносинах.

Водночас у постанові Верховного Суду від 26.05.2021 у справи № 911/2532/18 за позовом Товариства до Підприємства за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - Goiania Comercio E Servicos Internacionais LDA про визнання правочинів недійсними, зобов`язання утриматись від дій та визнання зобов`язання припиненим (предметом розгляду у вказані справі, серед іншого були вимоги про визнання недійними пунктів 4.1, 4.3 Договору, а підставами касаційного оскарження судових рішень було визначено пункт 3 частини другої статті 287 ГПК України, з посиланням на відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування положень GEN 4.2.4 Збірника у подібних правовідносинах), тобто у даній справі № 911/3248/21 та у справі № 911/2532/18 як суб`єктний склад так і предмет та підстави позову є подібними, зазначено, що Збірник (його регуляторна частина) є нормативно-правовим актом, яким регулюються відносини Украероруху та всіх авіаперевізників, що користуються повітряним простором України. У розділі GEN 4.2.4 Збірника у редакції від 02.02.2017, яка застосовується до спірних правовідносин, встановлено, що поданням заявки на виконання польотів в районі польотної інформації України користувач автоматично приймає процедури виставлення та стягнення плати за АНО, які діють в Україні. Пункти 4.1 та 4.3 Договорів №№ 1, 2 містять такі самі норми як і статті 625 ЦК та розділ GEN 4.2.4 Збірника за певними винятками: 1) для оплати рахунку п. 4.1 Договорів №№ 1, 2 встановлює строк 10 робочих днів - аналогічне положення міститься у GEN 4.2.4; 2) при несплаті по рахунку-фактурі протягом 30 днів після спливу строку на оплату стягуються інфляційні проценти, 3% річних - аналогічне положення міститься у частині другій статті 625 ЦК України, а також пеня у розмірі облікової ставки НБУ (ЦК не містить такої норми, GEN 4.2.4 передбачає, що за будь-який несплачений у встановлений термін рахунок нараховується пеня у розмірі 13 % річних від суми заборгованості. При розрахунках у національній валюті України пеня сплачується відповідно до діючого законодавства України). Таким чином, визнання недійсним тих положень пунктів 4.1, 4.3 Договорів, що стосуються строків оплати, стягнення інфляційних втрат, 3% річних, не призведе до захисту прав позивача, адже аналогічні за змістом норми містяться у статті 625 ЦК України та розділі GEN 4.2.4 Збірника і саме вони будуть застосовуватися до правовідносин між сторонами.

Таким чином, у постанові Верховного Суду від 26.05.2021 у справи № 911/2532/18 викладено висновок щодо питання застосування положень GEN 4.2.4 Збірника у подібних правовідносинах.

Аналіз наведеного дає підстави стверджувати, що наразі існує висновок Верховного Суду щодо застосування положень GEN 4.2.4 Збірника у подібних правовідносинах, і здійснене судами попередніх інстанцій у даній справі правозастосування було зроблено з урахуванням такого висновку, про що також зазначено і у оскаржуваних судових рішеннях, а тому Суд доходить висновку про закриття касаційного провадження в частині оскарження судових рішень з підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 3 частини другої статті 287 ГПК України, з огляду на приписи пункту 4 частини першої статті 296 ГПК України, відповідно до якого суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження виявилося, що Верховний Суд у своїй постанові викладав висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, або відступив від свого висновку щодо застосування норми права, наявність якого стала підставою для відкриття касаційного провадження, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку, коли Верховний Суд вважає за необхідне відступити від такого висновку).

Також Верховний Суд зазначає, що касаційне провадження у справах залежить виключно від доводів та вимог касаційної скарги, які наведені скаржником і стали підставою для відкриття касаційного провадження.

При цьому самим скаржником у касаційній скарзі з огляду на принцип диспозитивності визначається підстава, вимоги та межі касаційного оскарження, а тому тягар доказування наявності підстав для касаційного оскарження, передбачених, зокрема, пунктом 3 частини другої статті 287 ГПК України (що визначено), покладається на скаржника.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

За таких обставин, Верховний Суд вважає, що надав відповіді на всі істотні, вагомі та доречні доводи, які викладені як скаржником у касаційній скарзі та стали підставою для відкриття касаційного провадження, так і Відповідачем у відзиві на касаційну скаргу.

Керуючись статтею 234, 235 та пунктом 4 частини першої статті 296 ГПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Закрити касаційне провадження за касаційною скаргою приватного акціонерного товариства "Авіакомпанія "Міжнародні авіалінії України" на рішення Господарського суду Київської області від 01.07.2022 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 07.12.2022 у справі № 911/3248/21.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню не підлягає.

Суддя І. Булгакова

Суддя І. Бенедисюк

Суддя В. Селіваненко