РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

06.04.2023Справа № 910/13660/22

Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді Демидова В.О., за участю секретаря судового засідання Анастасової К.В., розглянувши справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «АДОНІС-ЛАБ» (02002, місто Київ, вул. Окіпної Раїси, будинок 8-Б) до Фізичної особи-підприємця Кривохатька Андрія Сергійовича ( АДРЕСА_1 ), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Товариство з обмеженою відповідальністю «РЕСУРС-ПГ» (02141, місто Київ, вулиця Олександра Мишуги, будинок 3А, ), про стягнення 2 237 676,65 грн,

Представники учасників справи:

від позивача - Пацалюк А.В.;

від відповідача - Пономаренко О.А.;

від третьої особи - Долич О.В.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

08.12.2022 на адресу Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «АДОНІС-ЛАБ» до Фізичної особи-підприємця Кривохатька Андрія Сергійовича про стягнення 2 237 676,65 грн та була передана 09.12.2022 судді Демидову В.О. відповідно до автоматизованого розподілу судової справи між суддями.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач діючи недобросовісно, у визначений попереднім договором строк не уклав із ТОВ «Адоніс-Лаб» основного договору суборенди нежитлових приміщень, загальною орієнтовною площею 309,07 кв.м, що будуть розташовані на 4 та 5 поверхах будинку; ухиляється від укладення іншого попереднього договору зі встановленням нового строку для суборенди; відмовляється від укладання будь-яких інших правочинів, направлених на врегулювання взаємовідносин щодо суборендного користування об`єктом; не визнає обов`язків, набутих за попереднім договором щодо відшкодування суборендареві витрат, понесених ним у зв`язку з проведенням у приміщенні опоряджувальних робіт, та повернення гарантійного платежу.

Враховуючи вищевикладене позивач просить стягнути з відповідача гарантійний платіж у сумі 693 710,12 грн., грошові кошти, витрачені на проведення ремонтних та опоряджувальних робіт у сумі 693 710,12 грн., відсотки за користування чужими грошовими коштами в сумі 454 959,80 грн., інфляційних втрат у сумі 355 156,45 грн., 3 % річних у сумі 40 140,16 грн. (всього - 2 237 676,65 грн.), що підлягають стягненню з відповідача внаслідок неналежного виконання останнім попереднього договору суборенди нежитлових приміщень № 4/1/21ПО від 31.05.2021 щодо введення в експлуатацію будинку за адресою: м. Київ, вул. Мишуги, буд. 3-а, в якому розташований об`єкт суборенди, та реєстрації права власності на нього.

Ухвалою суду від 15.12.2022 було прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання на 12.01.23 року та залучено до участі у справі ТОВ «Ресурс-ПГ» в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 12.01.2023 розгляд справи відкладено на 02.02.2023.

01.02.2023 до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач просить відмовити у позові, посилаючись на те, що п. 1.5 попередніх договорів ним виконано. Більше того, право власності на об`єкт оренди зареєстроване відповідачем з моменту купівлі будівлі у 2018 році, тому вимога п. 1.5 попередніх договорів виконана вже до моменту підписання попередніх договорів. Також є необґрунтованим твердження позивача про ухилення відповідача від обов`язку щодо введення об`єкту в експлуатацію за цільовим призначенням, що відповідає господарській діяльності позивача - ведення медичної практики, оскільки в реєстрі вказано тип об`єкту - нежитлова забудова, що дозволяє позивачу проводити заплановану діяльність. Позивач до кінця листопада 2022 року продовжував робити ремонт у приміщенні, що свідчить про те, що він вважав зобовязання сторін попереднього договору діючими та пролонгованими. Зазначає, що гарантійний платіж, сплачений за попереднім договором, не є завдатком та не підлягає поверненню в подвійному розмірі. Більше того, у зв`язку з тим, що відповідач вважає попередній договір таким, що зберігає свою чинність, вказаний платіж взагалі не підлягає поверненню, а у випадку відмови позивача від укладення основного договору, попередній договір вважатиметься розірваним з вини позивача і гарантійний платіж має залишитися у відповідача.

У судовому засіданні 02.02.2022 оголошено перерву до 16.02.2023.

06.02.2023 позивач подав до суду відповідь на відзив, в якій вказав, що відповідно до витягу з Реєстру будівельної діяльності Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва, декларація про готовність до експлуатації об`єкта була отримана лише 07.06.2022, у зв`язку з початком будівництва 23.02.2022 та його закінченням 10.05.2022. При цьому, самим відповідачем стверджується у відзиві, що дії, направлені на продовження дії зобов`язань, визначених попереднім договором, почали вчинятися лише у лютому 2022 року, проте в межах інших договірних правовідносин, які не є предметом розгляду даної справи. Враховуючи, що станом на 01.12.2021 основний договір суборенди нежитлових приміщень укладено не було, не направлялось пропозицій щодо його укладення та не укладено новий попередній договір, відповідно зобовязання за попереднім договором щодо укладення основного договору між сторонами припинено.

Ухвалою 16.02.2023 закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті на 16.03.2023.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.03.2023 розгляд справи відкладено на 23.03.2023.

23.03.2023 на адресу суду надійшли заяви представника третьої особи про долучення документів до матеріалів справи (через електронну пошту та через канцелярію суду).

У судовому засіданні 23.03.2023 оголошено перерву до 06.04.2022.

У судове засідання 06.04.2023 з`явилися представники сторін, надали пояснення по справі.

В судовому засіданні 06.04.2023 оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Розглянувши матеріали справи, всебічно та повно дослідивши надані докази, суд встановив такі фактичні обставини.

31.05.2021 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Ресурс-ПГ» (орендодавець) та Фізичною особою-підприємцем Кривохатько Андрієм Сергійовичем (орендар) укладено попередній договір оренди нежитлових приміщень №4/21ПО, відповідно до умов якого орендодавець зобов`язується укласти із орендарем основний договір щодо передачі у орендне користування нежитлових приміщень, загальною орієнтовною площею 309,07 кв. м, які будуть розташовані на 4,5 поверсі нежитлового приміщення, що будується за адресою: вул. Мишуги, буд. 3-А у м. Києві на підставі Декларації про початок будівельних робіт КВ 10 на умовах, визначених сторонами у додатку №1 до даного договору, у строк не пізніше 01.09.2021, але в будь-якому випадку не пізніше 30.11.2021.

31.05.2021 між Фізичною особою-підприємцем Кривохатько Андрієм Сергійовичем (далі - суборендодавець, відповідач) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Адоніс-Лаб» (далі - суборендар, позивач) укладено попередній договір суборенди нежитлових приміщень № 4/1/21 ПС (далі - попередній договір суборенди), відповідно до п.1.1 якого за цим договором суборендодавець зобов`язується укласти із суборендарем основний договір щодо передачі у суборендне користування нежитлових приміщень, загальною орієнтовною площею 309,07 кв.м. (далі - об`єкт суборенди), які будуть розташовані на 4,5 поверсі нежитлового приміщення, що будується за адресою: вул. Мишуги, буд. 3-А у м. Києві на підставі попереднього договору оренди нежитлових приміщень №4/21ПО від 31.05.2021 та Декларації про початок будівельних робіт КВ 10 на умовах, визначених сторонами у додатку №1 до даного договору, у строк визначений сторонами в п. 1.4 даного договору.

Сторони погодили та встановили, що основний договір на умовах, визначених у додатку №1 до даного договору, має бути укладений не пізніше 01.09.2021, але в будь-якому випадку не пізніше 30.11.2021 (п. 1.4 попереднього договору суборенди).

Відповідно до п. 1.5 попереднього договору суборенди у випадку, якщо право власності на об`єкт не буде зареєстровано за орендодавцем (ТОВ «Ресурс-ПГ») у термін до 30.11.2021 суборендар звільняється від зобов`язань щодо укладення основного договору та має право вимагати від суборендодавця відшкодування йому всіх витрат, понесених ним у зв`язку із проведенням у приміщенні опоряджувальних робіт, передбачених умовами даного договору.

У випадку неможливості введення об`єкту в експлуатацію та реєстрації права власності орендодавцем у термін, визначений в п. 1.4 даного договору, сторони мають право укласти новий попередній договір, яким буде визначено інший строк укладення основного договору (п. 1.6 попереднього договору суборенди).

Пунктом 1.7 попереднього договору суборенди сторони погодили, що в рамках даного договору суборендодавець передає суборендарю об`єкт за актом про надання допуску до приміщення для забезпечення доступу суборендаря на об`єкт для проведення опоряджувальних робіт на 1, 4, 5 поверхах об`єкту суборенди, які передаються суборендареві без проведених ремонтних та опоряджувальних робіт.

Пунктом 1.8 попереднього договору суборенди сторони погодили, що в рамках даного договору суборендодавець власними силами та за власний кошт проводить ремонтні та опоряджувальні роботи в зоні ресепшену, розташованому на 1 поверсі, на 2 та 3 поверхах об`єкту суборенди, у відповідності до планувальних рішень та вимог суборендаря.

Згідно з п. 2.1 попереднього договору суборенди суборендодавець не пізніше 2 робочих днів з дати реєстрації права власності на об`єкт та отримання ним правовстановлюючих документів на право власності на об`єкт направляє суборендареві письмове повідомлення про готовність підписання основного договору із пропозицією щодо точної дати, часу та місця укладення основного договору разом із проектом основного договору із зазначенням точної площі об`єкта оренди. Дата та час укладення основного договору мають бути вказані суборендодавцем в межах строку, визначеного сторонами в п. 1.4 даного договору для укладення основного договору.

Відповідно до п. 2.2 попереднього договору суборенди суборендодавець зобов`язаний направити письмове повідомлення про готовність підписання основного договору за зареєстрованим місцезнаходженням суборендаря та шляхом його надіслання за допомогою засобів електронного зв`язку на електронну адресу, вказану у даному договорі.

Суборендар зобов`язаний не пізніше 2 робочих днів з дати отримання письмового повідомлення суборендодавця про готовність до укладення основного договору повідомити суборендодавцеві письмово про згоду на підписання основного договору у дату та час та місці, запропонованому у повідомленні суборендодавця, або направити пропозицію про іншу дату та/або час та/або місце укладення основного договору. Дата та час укладення основного договору мають бути вказані суборендарем в межах строку, визначеного сторонами в п. 1.4 даного договору для укладення основного договору (п. 2.3 попереднього договору суборенди).

За змістом п. 2.6 попереднього договору суборенди сторони зобов`язані вжити всіх необхідних заходів для укладення основного договору у строк, що визначений в п. 1.4 даного договору.

На дату укладення основного договору суборендодавець зобов`язаний забезпечити наявність всіх документів, необхідних для його укладення, в т.ч. правовстановлюючих документів на об`єкт суборенди. Неотримання суборендодавцем правовстановлюючих документів на дату укладення основного договору на об`єкт суборенди звільняє суборендаря від зобовязання укладення такого договору (п. 2.7 попереднього договору суборенди).

Відповідно до п. 3.2.1 попереднього договору суборенди суборендар має право вимагати від суборендодавця виконання зобов`язань по укладанню основного договору у строки та у порядку, визначеному даним договором та на умовах, визначених у додатку №1 до даного договору.

Згідно з п. 3.2.4 попереднього договору суборенди у випадку припинення даного договору у зв`язку із невиконанням орендодавцем свого обов`язку щодо введення в експлуатацію та/або реєстрації права власності на об`єкт у строк, встановлений в п. 1.4 даного договору, суборендар має право вимагати від суборендодавця повернення йому гарантованого платежу та відшкодування всіх витрат, понесених ним у зв`язку із проведенням у приміщенні опоряджувальних робіт та інших витрат, передбачених умовами даного договору.

Відповідно до п. 4.2.3 попереднього договору суборенди суборендар має право в односторонньому порядку, в тому числі без звернення до судових органів, достроково відмовитися від виконання цього договору (припинення договору) у випадку невиконання орендодавцем обов`язку щодо введення в експлуатацію об`єкту і оформлення права власності на об`єкт у строк, встановлений цим договором.

У випадку дострокового розірвання (припинення дії договору) на підставі, визначеній в п. 4.2.3 даного договору, цей договір вважається розірваним з наступного дня після завершення строку укладення основного договору, вказаного в п. 1.4 даного договору, крім випадків укладення сторонами нового попереднього договору, та не вимагає направлення суборендарем суборендодавцеві письмового повідомлення про припинення дії даного договору та/або укладення додаткової угоди про його розірвання (п. 4.5 попереднього договору суборенди).

За умовами п. 5.2 попереднього договору суборенди з метою належного виконання сторонами умов договору протягом 5 банківських днів з моменту підписання сторонами цього договору суборендар сплачує суборендодавцю гарантійний платіж, розмір якого становить 693 710,12 грн, без ПДВ, що є еквівалентом 24 988,56 дол. США, без ПДВ.

Після укладання основного договору гарантійний платіж зараховується суборендодавцем в рахунок сплати суборендної плати за третій місяць строку суборенди об`єкта та в рахунок сплати останнього місяця строку суборенди об`єкта (п. 5.3 попереднього договору суборенди).

Цей договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами і діє до моменту укладення сторонами основного договору у строк до 01.09.2021, але не більше ніж до 30.11.2021 або до моменту припинення дії договору та/або розірвання цього договору в порядку, визначеному розділом 4 даного договору. У разі неукладення сторонами у строк до 01.09.2021 основного договору, сторони мають право підписати новий попередній договір з метою реалізації правовідносин орендного користування об`єктом (п. 6.1 попереднього договору суборенди).

На виконання умов попереднього договору ТОВ «Адоніс-Лаб» платіжним дорученням №99 від 14.06.2021 перерахувало на рахунок ФОП Кривохатько А.С. 693 710,12 грн.

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, нежитлові приміщення загальною площею 3498,7 кв.м. було зареєстровано за орендодавцем ТОВ «Ресурс-ПГ» лише 16.09.2022.

Однак, відповідачем не направлялись будь-які повідомлення про готовність підписання основного договору, як у строки, визначені п. 1.4 попереднього договору суборенди, так і після їх закінчення, що стало приводом для звернення позивача з цим позовом до суду.

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 182 Господарського кодексу України за попереднім договором суб`єкт господарювання зобов`язується у певний строк, але не пізніше одного року з моменту укладення попереднього договору, укласти основний господарський договір на умовах, передбачених попереднім договором.

Згідно з ч. 2 ст. 182 Господарського кодексу України попередній договір повинен містити умови, що дозволяють визначити предмет, а також інші істотні умови основного договору. До укладення попередніх договорів не застосовується загальний порядок укладення господарських договорів.

У ч. 5 ст. 182 Господарського кодексу України передбачено, що відносини щодо укладення попередніх договорів регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно приписів статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Зазначена норма кореспондується з приписами статті 193 Господарського кодексу України.

Так, у відповідності до ч. 1 статті 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно з ч. 2 статті 193 ГК України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язань, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Відповідно до ч. 7 статті 193 Господарського кодексу України не допускається одностороння відмова від виконання зобов`язання, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Приписами статті 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно частини першої статті 628 ЦК України, зміст договору становлять умові (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

У відповідності з ч. 1 статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 635 ЦК України, попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Законом може бути встановлено обмеження щодо строку (терміну), в який має бути укладений основний договір на підставі попереднього договору. Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі. Сторона, яка необґрунтовано ухиляється від укладення договору, передбаченого попереднім договором, повинна відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства. Зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення.

Відповідно до ст. 182 Господарського кодексу України за попереднім договором суб`єкт господарювання зобов`язується у певний строк, але не пізніше одного року з моменту укладення попереднього договору, укласти основний господарський договір на умовах, передбачених попереднім договором. Попередній договір повинен містити умови, що дозволяють визначити предмет, а також інші істотні умови основного договору. До укладення попередніх договорів не застосовується загальний порядок укладення господарських договорів.

Зобов`язання укласти основний договір, передбачене попереднім договором, припиняється, якщо до закінчення строку, в який сторони мають укласти основний договір, одна із сторін не надішле проект такого договору другій стороні (ч. 4 ст. 182 ГК України).

Згідно з частиною 1 статті 598 ЦК України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Відповідно до частини 1 статті 546 ЦК України, виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Згідно зі статтею 570 ЦК України, завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Поряд з цим, приписами статей 73, 74 Господарського процесуального кодексу України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до статей 76-79 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 86 ГПК України).

Як встановлено судом, 31.05.2021 між Фізичною особою-підприємцем Кривохатько Андрієм Сергійовичем та Товариством з обмеженою відповідальністю «Адоніс-Лаб» було укладено попередній договір суборенди нежитлових приміщень № 4/1/21 ПС (далі - попередній договір суборенди), відповідно до п.1.1 якого за цим договором суборендодавець зобов`язується укласти із суборендарем основний договір щодо передачі у суборендне користування нежитлових приміщень, загальною орієнтовною площею 309,07 кв.м. (далі - об`єкт суборенди), які будуть розташовані на 4,5 поверсі нежитлового приміщення, що будується за адресою: вул. Мишуги, буд. 3-А у м. Києві на підставі попереднього договору оренди нежитлових приміщень №4/21ПО від 31.05.2021 та Декларації про початок будівельних робіт КВ 10 на умовах, визначених сторонами у додатку №1 до даного договору, у строк визначений сторонами в п. 1.4 даного договору.

Сторони погодили та встановили, що основний договір на умовах, визначених у додатку №1 до даного договору, має бути укладений не пізніше 01.09.2021, але в будь-якому випадку не пізніше 30.11.2021 (п. 1.4 попереднього договору суборенди).

За умовами п. 5.2 попереднього договору суборенди з метою належного виконання сторонами умов договору протягом 5 банківських днів з моменту підписання сторонами цього договору суборендар сплачує суборендодавцю гарантійний платіж, розмір якого становить 693 710,12 грн, без ПДВ, що є еквівалентом 24 988,56 дол. США, без ПДВ.

На виконання умов попереднього договору ТОВ «Адоніс-Лаб» платіжним дорученням №99 від 14.06.2021 перерахувало на рахунок ФОП Кривохатько А.С. 693 710,12 грн.

Разом з тим, відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, нежитлові приміщення загальною площею 3498,7 кв.м. було зареєстровано за орендодавцем ТОВ «Ресурс-ПГ» лише 16.09.2022.

Доказів укладення між сторонами нового попереднього договору, яким буде визначено інший строк укладення основного договору, або основного договору матеріали справи не містять.

Доказів на підтвердження протилежного матеріали справи не містять, та відповідачем суду не надано.

При цьому, відповідно до п. 1.5 попереднього договору суборенди у випадку, якщо право власності на об`єкт не буде зареєстровано за орендодавцем (ТОВ «Ресурс-ПГ») у термін до 30.11.2021 суборендар звільняється від зобов`язань щодо укладення основного договору та має право вимагати від суборендодавця відшкодування йому всіх витрат, понесених ним у зв`язку із проведенням у приміщенні опоряджувальних робіт, передбачених умовами даного договору.

Згідно з п. 3.2.4 попереднього договору суборенди у випадку припинення даного договору у зв`язку із невиконанням орендодавцем свого обов`язку щодо введення в експлуатацію та/або реєстрації права власності на об`єкт у строк, встановлений в п. 1.4 даного договору, суборендар має право вимагати від суборендодавця повернення йому гарантованого платежу та відшкодування всіх витрат, понесених ним у зв`язку із проведенням у приміщенні опоряджувальних робіт та інших витрат, передбачених умовами даного договору.

Відповідно до п. 4.2.3 попереднього договору суборенди суборендар має право в односторонньому порядку, в тому числі без звернення до судових органів, достроково відмовитися від виконання цього договору (припинення договору) у випадку невиконання орендодавцем обов`язку щодо введення в експлуатацію об`єкту і оформлення права власності на об`єкт у строк, встановлений цим договором.

У випадку дострокового розірвання (припинення дії договору) на підставі, визначеній в п. 4.2.3 даного договору, цей договір вважається розірваним з наступного дня після завершення строку укладення основного договору, вказаного в п. 1.4 даного договору, крім випадків укладення сторонами нового попереднього договору, та не вимагає направлення суборендарем суборендодавцеві письмового повідомлення про припинення дії даного договору та/або укладення додаткової угоди про його розірвання (п. 4.5 попереднього договору суборенди).

Відповідно до ч. 3 ст. 635 Цивільного кодексу України зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення.

Отже, у випадку неукладення основного договору протягом строку, встановленого попереднім договором, припиняється зобов`язання, встановлене попереднім договором.

Сторонами погоджено, що основний договір мав бути укладений не пізніше 01.09.2021, але в будь-якому випадку не пізніше 30.11.2021.

Оскільки відповідно до умов попереднього договору суборендар має право в односторонньому порядку, в тому числі без звернення до судових органів, достроково відмовитися від виконання цього договору (припинення договору) у випадку невиконання орендодавцем обов`язку щодо введення в експлуатацію об`єкту і оформлення права власності на об`єкт у строк, встановлений цим договором, і цей договір вважається розірваним з наступного дня після завершення строку укладення основного договору, вказаного в п. 1.4 даного договору, крім випадків укладення сторонами нового попереднього договору, та не вимагає направлення суборендарем суборендодавцеві письмового повідомлення про припинення дії даного договору та/або укладення додаткової угоди про його розірвання.

Суд дійшов висновку, що попередній договір суборенди нежитлових приміщень №4/1/21ПС від 31.05.2021 є припиненим з 01.12.2021.

Крім того, згідно з п. 3.2.4 попереднього договору суборенди у випадку припинення даного договору у зв`язку із невиконанням орендодавцем свого обов`язку щодо введення в експлуатацію та/або реєстрації права власності на об`єкт у строк, встановлений в п. 1.4 даного договору, суборендар має право вимагати від суборендодавця повернення йому гарантованого платежу та відшкодування всіх витрат, понесених ним у зв`язку із проведенням у приміщенні опоряджувальних робіт та інших витрат, передбачених умовами даного договору.

Суд відзначає, що грошова сума, яка не забезпечує виконання умов договору, є сумою, яка перераховується згідно договором наперед, у рахунок майбутніх розрахунків, зокрема, за товар, який має бути поставлений, за роботи, які мають бути виконані, є авансом (попередньою оплатою). При цьому аванс підлягає поверненню особі, яка його сплатила, лише у випадку невиконання зобов`язання, за яким передавався аванс, незалежно від того, з чиєї вини це відбулося.

Наведений правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду у справі № 918/631/19 від 22.09.2020 та у справі № 910/12382/17 від 21.02.2018.

Згідно з приписами ч. 4 ст. 236 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Водночас, на відміну від завдатку, аванс це лише спосіб платежу. Аванс не виконує забезпечувальної функції, а виконує функцію попередньої оплати, яка підлягає поверненню у випадку невиконання зобов`язання. Аванс не має забезпечувальної функції. Якщо основний договір не укладено з ініціативи будь-якої зі сторін, то аванс повертається його власникові.

Наведена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2020 у справі № 296/10217/15-ц.

Поряд з цим, згідно з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 08.02.2018 у справі № 910/11491/17, у випадку не укладення основного договору, сплачена відповідачу сума гарантійного платежу за попереднім договором є авансом та підлягає поверненню позивачу.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Отже, сам факт не укладення основного договору у строк, визначений попереднім договором, є порушенням зобов`язання.

З урахуванням зазначеного, зобов`язання (повернення забезпечувального платежу), відповідно до положень частини 1 статті 530 ЦК України, фактично виникло у відповідача у зв`язку із закінченням обумовленого сторонами попереднього договору строку на укладання основного договору.

Таким чином, у відповідача виникло зобов`язання повернути позивачу суму забезпечувального платежу (авансу (попередньої оплати)) відповідно до частини 1 статті 530 ЦК України з наступного дня після спливу строку на укладення основного договору, тобто з 01 грудня 2021 року. При цьому, направлення жодних додаткових вимог не є обов`язковим.

Вищевикладене узгоджується із правовим висновком Верховного Суду, наведеним у постанові від 22.09.2020 у справі № 918/631/19.

Таким чином, оскільки основний договір, який би за своєю формою та змістом відповідав вимогам чинного законодавства, сторонами у справі укладений не був, сплачена відповідачу сума гарантійного платежу є авансом та підлягає поверненню позивачу. Відповідна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 13 лютого 2013 року у справі № 6-176цс12.

Отже, забезпечувальний платіж, який сплачено позивачем відповідно до умов попереднього договору, є авансом та підлягає поверненню у зв`язку з не укладенням основного договору у строки, визначені попереднім договором.

При цьому суд зауважує, що доказів визнання недійсним попереднього договору або його окремих положень чи розірвання договору до матеріалів справи не надано.

З огляду на зазначене, передана позивачем відповідачеві грошова сума у загальному розмірі 693 710,12 грн є авансом, який підлягає поверненню, у зв`язку з чим позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

При цьому, суд не погоджується з доводами позовної заяви, що грошові кошти (гарантійний платіж), перераховані позивачем на виконання вимогу п. 5.2 попереднього договору є завдатком.

Судом враховано, що оскільки повноваження органів влади, зокрема і щодо здійснення захисту законних інтересів держави, є законодавчо визначеними, суд згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін.

При цьому суди, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини (аналогічну правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2019 у справі № 924/1473/15).

Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору (аналогічну правову позицію викладено у постанові Верховного Суду від 23.10.2019 у справі № 761/6144/15-ц).

Саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.

Такої правової позиції дотримується Велика Палата Верховного Суду в постанові від 04.12.2019 у справі №917/1739/17.

За таких обставин відсутні підстави для застосування до спірних правовідносин положень ст. 571 ЦК України та стягнення з відповідача додаткових грошових коштів у розмірі завдатку або його вартості.

Також, позивачем нараховано та заявлено до стягнення з відповідача 3% річних у розмірі 40 140,16 грн, інфляційні втрати у розмірі 355 156,45 грн та компенсація за користування чужими грошовими коштами у розмірі 454 959,80 грн. за період з 01.12.2021 по 17.11.2022.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі № 918/631/19 викладено висновок, відповідно до якого виходячи із системного аналізу вимог чинного законодавства аванс (попередня оплата) - це грошова сума, яка не забезпечує виконання договору, а є сумою, що перераховується згідно з договором наперед, у рахунок майбутніх розрахунків, зокрема, за товар який має бути поставлений, за роботи, які мають бути виконані. При цьому аванс підлягає поверненню особі, яка його сплатила, лише у випадку невиконання зобов`язання, за яким передавався аванс, незалежно від того, з чиєї вини це відбулося (висновок про застосування норм права, викладений у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 21.02.2018 у справі № 910/12382/17) (п. 68 постанови).

За змістом статей 509, 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях, що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Ці висновки узгоджуються з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, висловленими у постановах від 11.04.2018 у справі № 758/1303/15-ц (провадження № 14-68цс18) та від 16.05.2018 у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18) (п. 73 постанови).

Тобто правовідношення, в якому у зв`язку із фактичним закінченням строку поставки у відповідача (постачальника, продавця) виникло зобов`язання повернути позивачу (покупцю) суму попередньої оплати (тобто сплатити грошові кошти) відповідно до частини другої статті 693 ЦК України, є грошовим зобов`язанням, а тому відповідно на нього можуть нараховуватися інфляційні втрати та 3 % річних на підставі частини другої статті 625 цього Кодексу (п. 74 постанови).

При цьому Велика Палата Верховного відступила від протилежних висновків щодо застосування норми права (статті 625 ЦК України) у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду України від 16.09.2014 у справі № 921/266/13-г/7 (провадження № 3-90гс14) та від 18.10.2017 у справі № 910/8318/16 (провадження № 3-133гс17); у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 07.03.2018 у справі № 910/23585/16, від 14.03.2018 у справі № 910/24853/13, від 26.10.2018 у справі № 910/1775/18, від 20.11.2018 у справі № 916/75/18, від 21.06.2019 у справі № 910/9288/18, від 01.07.2019 у справі № 910/5773/18, від 24.09.2019 у справі № 922/1151/18, від 17.10.2018 у справі № 923/1151/17, від 18.12.2019 у справі № 906/190/19; у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 21.11.2018 у справі № 745/26/16-ц (провадження № 61-14087св18).

Наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх, регульовані законодавством. У цьому разі відповідно до частини другої статті 625 Цивільного кодексу України боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У постанові Верховного Суду України від 01 червня 2016 року у справі №910/22034/15 зроблений висновок, що стаття 625 Цивільного кодексу України поширює свою дію на всі види грошових зобов`язань.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10.04.2018 у справі №910/10156/17 погодилась з вказаним вище висновком.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Сплата трьох процентів від простроченої суми (якщо інший розмір не встановлений договором або законом) не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним утримуваними коштами, належними до сплати кредиторові.

У разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону (частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України) виникає обов`язок сплатити кредитору, поряд із сумою основного боргу, суму інфляційних втрат, як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням унаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати.

Кредитору, у свою чергу, згідно з частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України належить право вимоги до боржника щодо сплати інфляційних втрат за період прострочення в оплаті основного боргу.

Перевіривши розрахунки 3% річних та інфляційних втрат, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог в цій частині.

Суд погоджується з заявленим позивачем періодом нарахування 3 % річних та інфляційних втрат, а саме з 01.12.2021 по 17.11.2022, проте не погоджується з сумою основної заборгованості, та зазначає, що гарантований платіж, який підлягає стягненню з відповідача становить 693 710,12 грн.

Здійснивши власних розрахунок 3% річних та інфляційних втрат, суд дійшов висновку, що сума інфляційних втрат, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача становить 183 677,24 грн (693 710,12 x 1.26477521 - 693 710,12), а 3 % річних - 20 070,08 грн (693 710,12 x 3 % x 352 : 365 : 100).

Позивач також просив стягнути з відповідача 454 959,80 грн відсотків за користування чужими коштами.

Відповідно до статті 536 ЦК за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами; розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Термін "користування чужими коштами" може використовуватися у двох значеннях.

Перше - це одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу.

Друге значення - прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх.

Відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані законодавством.

Зокрема, відповідно до частини першої статті 1048 ЦК позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом; розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором; якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Такі ж правила щодо сплати процентів застосовуються до кредитних відносин в силу частини другої статті 1054 ЦК та до відносин із комерційного кредиту в силу частини другої статті 1057 ЦК.

Сторони також мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір).

При цьому відповідно до частини другої статті 628 ЦК до відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Тому, зокрема, якщо одна сторона має сплатити іншій певну суму грошових коштів, але сторони досягли згоди про відстрочення сплати такої суми, то розмір процентів, що підлягає сплаті боржником за період, на який надана відстрочка, визначається за правилами статті 1048 ЦК.

Як зазначалося судом, між позивачем та відповідачем був укладений попередній договір суборенди нежитлових приміщень № 4/1/21 ПС.

При цьому, укладеним договором суборенди сторони не визначали відповідальність за користування чужими грошовими коштами суборендодавця у разі невиконання останнім своїх прямих договірних зобов`язань.

Наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх, також врегульовані законодавством. У цьому разі відповідно до частини другої статті 625 ЦК боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Оскільки законодавством встановлені наслідки як надання можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу, так і наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх, то підстави для застосування аналогії закону відсутні.

Висновок про необхідність застосовувати до відносин положення частини першої статті 1048 Цивільного кодексу України за аналогією закону, аби визначити розмір процентів, є помилковими, бо, по-перше, тут йдеться про неправомірну поведінку боржника (в той час як частина 1 статті 1048 ЦК застосовується у випадку правомірної поведінки), а по-друге, у законодавстві немає прогалини у цій частині.

Аналогічна правова позиція викладена в Постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2018 у справі № 910/10156/17.

Відсутність у договорі відповідальності за несвоєчасне повернення попередньої оплати; не визначення сторонами розміру процентів за користування коштами (як чужими грошовими коштами) у випадку порушення зобов`язань, враховуючи правову позицію Великої Палати Верховного Суду (пункт 8.14. цієї постанови), позбавляє позивача у даному випадку застосувати такий спосіб захисту порушеного права, як стягнення відсотків на рівні облікової ставки НБУ за користування чужими грошовими коштами.

Врахувавши усі обставини справи, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог щодо стягнення з відповідача 454 959,80 грн відсотків за користування чужими коштами.

Таким чином, позов підлягає частковому задоволенню, а відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог з огляду на часткове задоволення позову.

Керуючись статтями 129, 232, 236-241, 252 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Фізичної особи-підприємця Кривохатька Андрія Сергійовича ( АДРЕСА_1 , РНКОПП: НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «АДОНІС-ЛАБ» (02002, місто Київ, вул. Окіпної Раїси, будинок 8-Б, ) гарантійний платіж у розмірі 693 710 (шістсот дев`яносто три тисячі) грн 12 коп., 3% річних у розмірі 20 070 (двадцять тисяч сімдесят) грн 08 коп., інфляційні втрати у розмірі 183 677 (сто вісімдесят три тисячі шістсот сімдесят сім) грн 24 коп. та судовий збір у розмірі 13 461 (тринадцять тисяч чотириста шістдесят одну) грн 86 коп.

3. В іншій частині позову відмовити.

4. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

5. Рішення набирає законної сили у строк та в порядку, встановленому статтею 241 Господарського процесуального кодексу України.

Рішення може бути оскаржено до Північного апеляційного господарського суду в строк, встановлений статтею 256 Господарського процесуального кодексу України та в порядку, передбаченому статтею 257 Господарського процесуального кодексу України.

З повним текстом рішення можна ознайомитись у Єдиному державному реєстрі судових рішень за веб-адресою:http://reyestr.court.gov.ua/.

Повний текст рішення складено та підписано 17.04.2023

Суддя Владислав ДЕМИДОВ