ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 квітня 2023 року м. ОдесаСправа № 915/481/21
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді: Таран С.В.,

Суддів: Богатиря К.В., Філінюка І.Г.,

при секретарі судового засідання Степановій О.В.,

за участю представників:

від ОСОБА_1 Русецький О.І.,

від Садівничого товариства "Бірюза" участі не брали,

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Господарського суду Миколаївської області від 23.12.2021, прийняте суддею Семенчук Н.О., м. Миколаїв, повний текст складено 30.12.2021,

у справі №915/481/21

за позовом: ОСОБА_1

до відповідача: Садівничого товариства "Бірюза"

про визнання недійсним рішення зборів

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2021 р. ОСОБА_1 звернувся з позовом до Садівничого товариства "Бірюза", в якому з урахуванням поданих в подальшому заяв про зміну предмету позову просив визнати недійсним рішення зборів членів Садівничого товариства "Бірюза", оформлене протоколом №1 від 30.04.2019, про виключення позивача зі складу учасників товариства.

Позовні вимоги обґрунтовані порушенням прав ОСОБА_1 у зв`язку з неповідомленням позивача у встановленому законом порядку про проведення 30.04.2019 зборів із зазначенням питань, включених до порядку денного, а також тим, що рішення зборів Садівничого товариства "Бірюза", яке оформлене протоколом №1 від 30.04.2019, про виключення позивача зі складу учасників даного товариства прийняте зборами відповідача за відсутності кворуму, без реєстрації членів товариства та з питання, не включеного до порядку денного цих зборів.

За вказаною позовною заявою місцевим господарським судом 25.05.2021 відкрито провадження у справі №915/481/21.

Рішенням Господарського суду Миколаївської області від 23.12.2021 у справі №915/481/21 (суддя Семенчук Н.О.) у задоволенні позову відмовлено.

Судове рішення мотивоване відсутністю порушених прав позивача, оскільки оскаржуване останнім рішення зборів Садівничого товариства "Бірюза", оформлене протоколом №1 від 30.04.2019, було прийняте вже після виходу ОСОБА_1 зі складу членів вказаного товариства.

Не погодившись з прийнятим рішенням, ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду Миколаївської області від 23.12.2021 у справі №915/481/21 скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі.

Зокрема, в апеляційній скарзі скаржник наголошує на тому, що оскаржуване ним рішення зборів членів Садівничого товариства "Бірюза" було прийняте за відсутності кворуму та розробленого правлінням порядку обрання уповноважених, без реєстрації членів товариства для участі у цих зборах, а також без повідомлення позивача та за відсутності документально обґрунтованого розміру боргу. Крім того, апелянт зауважує на тому, що в оскаржуваному рішенні місцевий господарський суд безпідставно послався на рішення засідання правління Садівничого товариства "Бірюза", оформлене протоколом б/н від 02.09.2018, оскільки зазначене засідання правління, за твердженням скаржника, не проводилось, у зв`язку з чим дійсність вказаного рішення оспорюється ОСОБА_1 в межах розгляду іншої справи. Водночас скаржник зазначає про те, що він виступає належним суб`єктом оскарження рішення зборів членів Садівничого товариства "Бірюза", оформленого протоколом №1 від 30.04.2019, що необґрунтовано залишилось поза увагою суду першої інстанції, який фактично не розглянув спір у цій справі по суті позовних вимог з заявлених позивачем підстав.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду у складі головуючого судді Таран С.В., суддів: Богатиря К.В., Філінюка І.Г. від 16.05.2022 за вказаною апеляційною скаргою відкрито апеляційне провадження, встановлено відповідачу строк для подання відзиву на апеляційну скаргу, роз`яснено сторонам про їх право в строк до 31.05.2022 подати до суду будь-які заяви чи клопотання з процесуальних питань.

В подальшому ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 05.07.2022 вирішено розглянути апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Господарського суду Миколаївської області від 23.12.2021 у справі №915/481/21 поза межами строку, встановленого частиною першою статті 273 Господарського процесуального кодексу України, у розумний строк, достатній з урахуванням обставин справи для здійснення її своєчасного апеляційного перегляду відповідно до завдань господарського судочинства згідно зі статтею 2 Господарського процесуального кодексу України, та призначено дану справу до розгляду на 21.09.2022 о 12:00.

Між тим у зв`язку з перебуванням судді Таран С.В. у відпустці з 19.09.2022 по 21.09.2022 судове засідання у справі №915/481/21, призначене на 21.09.2022 о 12:00, не відбулося, про що складено відповідну довідку.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 22.09.2022 розгляд справи №915/481/21 призначено на 19.10.2022 об 11:30.

Протокольною ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 19.10.2022 було відкладено розгляд справи №915/481/21 на 23.11.2022 о 12:00.

Однак, у зв`язку з відсутністю в Південно-західному апеляційному господарському суді електроенергії, зумовленою проведенням в місті Одеса екстрених відключень з метою збалансування енергосистеми та уникнення аварій на обладнанні, судове засідання у справі №915/481/21, призначене 23.11.2022 о 12:00, не відбулося, що підтверджується відповідною довідкою.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 29.11.2022 призначено справу №915/481/21 до розгляду на 19.12.2022 о 12:00.

Протокольною ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 19.12.2022 було відкладено розгляд справи №915/481/21 на 01.02.2023 о 10:45.

З метою повного та всебічного розгляду апеляційної скарги з забезпеченням принципу змагальності та надання учасникам справи необхідних умов для встановлення фактичних обставин справи, а також правильного застосування законодавства Південно-західним апеляційним господарським судом у судовому засіданні 01.02.2023 шляхом постановлення протокольної ухвали було оголошено перерву до 11:30 год 01.03.2023.

Проте, у зв`язку з перебуванням головуючого судді Таран С.В. у відпустці судове засідання у справі №915/481/21, призначене на 01.03.2023 об 11:30, не відбулося, про що складено відповідну довідку.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 02.03.2023 призначено справу №915/481/21 до розгляду на 12.04.2023 о 10:30.

У судовому засіданні 12.04.2023, проведеному в режимі відеоконференції, ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримав; представник Садівничого товариства "Бірюза" участі не брав, хоча був належним чином сповіщений про дату, час та місце його проведення, що підтверджується матеріалами справи, при цьому 27.02.2023 до апеляційного господарського суду від Садівничого товариства "Бірюза" надійшло клопотання б/н від 24.02.2023 (вх.№428/22/Д7 від 27.02.2023) про розгляд справи №915/481/21 без участі його представника.

Садівниче товариство "Бірюза" своїм правом згідно з частиною першою статті 263 Господарського процесуального кодексу України не скористалося, відзив на апеляційну скаргу не надало, що в силу частини третьої статті 263 Господарського процесуального кодексу України не перешкоджає перегляду оскаржуваного рішення суду першої інстанції.

За умовами частин першої, другої статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши пояснення апелянта, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши наявні матеріали справи на предмет правильності застосування Господарським судом Миколаївської області норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла наступних висновків.

17.06.2004 проведено державну реєстрацію Садівничого товариства "Бірюза", яке за організаційно-правовою формою виступає садівничим кооперативом.

Згідно з пунктами 1.1, 1.5 статуту Садівничого товариства "Бірюза", затвердженого рішенням загальних зборів членів, оформленим протоколом №2 від 25.08.2017 (далі статут Садівничого товариства "Бірюза"), дане товариство є громадською організацією добровільно об`єднаних громадян, які мають земельні ділянки, розташовані на території с. Лупареве Жовтневого району, загальною площею 40,9 га, виділені у постійне користування товариству згідно з рішенням Жовтневої районної ради депутатів працівників від 24.09.1988 за №196, із метою задоволення загальних інтересів у вирощувані фруктів, ягід та овочів, робіт по поліпшенню добробуту та інших робіт, а також обробці землі та агротехнічному обслуговуванню. Даний статут є основним документом, який визначає економічні, організаційні, правові умови діяльності товариства.

У пункті 1.3 статуту Садівничого товариства "Бірюза" зазначено, що діяльність товариства базується на принципах добровільності, індивідуального та колективного членства, сполученні особистих, колективних і державних інтересів, соціальної справедливості, безпосередньої участі членів товариства в управлінні його справами на основі демократії та законності. Всі роботи проводяться особистою працею членів товариства або членів їх сімей, за винятком робіт, виконання яких вимагає залучення спеціалістів. Благоустрій садових ділянок і території колективного саду проводиться за рахунок коштів товариства.

Відповідно до пунктів 3.1, 3.2 статуту Садівничого товариства "Бірюза" членом товариства може бути кожний громадянин, що досягнув 18-річного віку та виявив бажання приймати участь у здійсненні мети та завдань товариства. Прийом громадян у члени товариства проводиться за письмовою заявою вступаючого та за наявності документа, що підтверджує його право власності на землю, що знаходиться на території товариства. Рішення про прийом у члени товариства приймається правлінням. Правління товариства протягом місяця від дня прийому у члени товариства видає кожному садоводу членську книжку, в яку вносяться дані про площу земельної ділянки, розмір внесків та інші відомості.

В силу пункту 3.4 статуту Садівничого товариства "Бірюза" члени товариства мають, зокрема, право добровільно за письмовою заявою вийти із членів товариства.

Положеннями пункту 3.5 статуту Садівничого товариства "Бірюза" передбачено, що члени товариства зобов`язані, зокрема, виконувати вимоги земельного законодавства, статуту товариства, правила внутрішнього розпорядку, рішення правління, зборів уповноважених членів товариства, а також своєчасно оплачувати вступні, цільові та членські внески у розмірах та в строки, встановлені зборами уповноважених членів товариства.

У пункті 3.6 статуту Садівничого товариства "Бірюза" зазначено заходи впливу, які можуть застосовуватися до членів товариства, за невиконання вимог статуту, серед яких, виключення з членів товариства відповідно до пункту 3.7 статуту товариства.

Виключення з членів товариства може здійснюватись, зокрема, у випадку систематичного невнесення земельного податку у встановлені законодавством України строки; систематичного порушення правил внутрішнього розпорядку, невиконання рішень правління та зборів, якщо за вказані порушення до члена товариства застосовувались заходи впливу; виявлення обставин, що виключають можливість бути членом товариства (пункт 3.7 статуту Садівничого товариства "Бірюза").

Згідно з пунктом 3.8 статуту Садівничого товариства "Бірюза" рішення про виключення із числа членів товариства виноситься правлінням і затверджується зборами уповноважених членів товариства.

Відповідно до пункту 4.1 статуту Садівничого товариства "Бірюза" управління товариством здійснюється на основі самоуправління, відкритості, активної участі його членів у вирішенні питань діяльності товариства.

В силу пунктів 4.2, 4.4 статуту Садівничого товариства "Бірюза" вищим органом управління товариства є збори уповноважених членів товариства, які для керування поточними справами у період між зборами обирають правління товариства. Загальні збори товариства, зокрема, встановлюють розміри вступних, членських та цільових внесків, порядок та строки їх сплати, а також затверджують рішення про прийом у члени товариства, виключення з нього.

Рішення зборів уповноважених членів товариства приймають простою більшістю голосів відкритим голосуванням. Збори мають право вирішувати питання, якщо на них присутні не менше половини всіх членів товариства. У випадку ускладнень із скликанням загальних зборів можуть проводитися збори уповноважених. Норми представництва та порядок обрання уповноважених членів встановлюються правлінням товариства. Збори уповноважених мають право вирішувати питання, якщо на них присутні не менше половини всіх делегатів (пункти 4.5, 4.7 статуту Садівничого товариства "Бірюза").

Пунктами 4.12, 4.13 статуту Садівничого товариства "Бірюза" визначено, що в період між зборами керівництво діяльністю товариства здійснює правління. Правління товариства є виконавчим органом товариства, підзвітним у своїй роботі зборам уповноважених членів товариства. Правління товариства, зокрема, розглядає скарги та заяви членів товариства протягом 30 днів з моменту їх подання до правління товариства; здійснює контроль за виконанням членами товариства вимог статуту, правил внутрішнього розпорядку, рішень загальних зборів, правління та міської ради з питань колективного садівництва, а також за своєчасним внесенням членами товариства усіх внесків, плати, передбаченої чинним законодавством України, кошторисом товариства та статутом.

ОСОБА_1 був членом Садівничого товариства "Бірюза", оскільки є власником земельної ділянки для ведення садівництва площею 0,04 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 (за межами населеного пункту), що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ №641329 від 20.06.2011 та членською книжкою садовода Садівничого товариства "Бірюза", в якій зазначено, що позивач прийнятий в члени даного товариства 05.05.2007 (садова ділянка №778 розміром 400 кв.м).

01.09.2018 головою правління Садівничого товариства "Бірюза" Федоровим В.В. було прийнято письмову заяву ОСОБА_1 б/н від 01.09.2018, в якій позивач просив виключити його з членів товариства відповідача (ділянка №155).

02.09.2018 проведено засідання правління Садівничого товариства "Бірюза", на якому було прийнято рішення, оформлене протоколом б/н від 02.09.2018, відповідно до якого одноголосно вирішено:

-задовольнити подані заяви при виключення осіб зі складу членів даного товариства (у тому числі заяву ОСОБА_1 ділянка №155) та направити до суду позов про стягнення заборгованості з боржників на користь товариства згідно зі статутом останнього;

-відмовити ОСОБА_1 у наданні протоколів загальних зборів, статуту товариства та поштової адреси Садівничого товариства "Бірюза", оскільки позивач з 02.09.2018 не є членом даного товариства;

-направити боржникам, виключеним зі складу членів товариства, листи досудового врегулювання питання стягнення заборгованості.

Вищенаведений протокол б/н від 02.09.2018 підписаний головою правління Садівничого товариства "Бірюза" Федоровим В.В. та 6 членами правління товариства відповідача.

30.04.2019 відбулись збори уповноважених делегатів Садівничого товариства "Бірюза" з наступним порядком денним: 1) доповідь голови ревізійної комісії; 2) доповідь голови правління товариства; 3) вибори голови ревізійної комісії та членів правління; 4) різне; 5) прийняття бюджету товариства на 2019 рік, про що свідчить протокол №1 від 30.04.2019.

Відповідно до зазначеного протоколу №1 від 30.04.2019:

-по першому питанню: заслухали доповідь голови ревізійної комісії щодо обліку фінансової діяльності в товаристві за 2018 рік, доповідь складалася з двох частин, при цьому до фінансової діяльності голови правління ОСОБА_2 зауважень не було, інформація висвітлювалася своєчасно, у зв`язку з чим доповідь прийнято одноголосно;

-по другому питанню: заслухали голову правління ОСОБА_2 про фінансову діяльність товариства, стан матеріальної бази товариства, питання по усуненню недоліків в роботі, питання з електроенергії, її закупівлю та доставку до кожної ділянки, обов`язки голови правління та членів правління згідно зі статутом, питання по збору та вивезенню сміття, питання по технічному стану водопроводу та башень Рожновського, їх ремонту;

-по третьому питанню: обрали голову ревізійної комісії ОСОБА_3 , членів ревізійної комісії: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ; обрали членів правління: ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 ;

-по четвертому питанню: за невиконання статуту товариства, а саме "своєчасне внесення членських внесків" протягом трьох років, зі складу товариства виключені члени товариства згідно зі списком, при цьому зазначено, що список додається та буде розміщений на дошці об`яв, термін погашення заборгованості до 01.06.2019 з подальшим висвітленням у засобах масової інформації;

-по п`ятому питанню: виступив голова правління по кожному пункту кошторису товариства та озвучив суму, прийняту правлінням, у розмірі 950 грн на рік; після дискусії стосовно ремонтних робіт і нагальних проблем члени товариства запропонували членські внески 950 грн, цільові 50 грн та проголосували одноголосно за цю пропозицію щодо розміру внесків.

У вказаному протоколі №1 від 30.04.2019, підписаному ОСОБА_6 (голова зборів) та ОСОБА_9 (секретар зборів), зазначено, що на даних зборах уповноважених делегатів Садівничого товариства "Бірюза" були присутні 130 делегатів.

Додатком до протоколу №1 від 30.04.2019 є список виключених з кооперативу осіб (всього 110 осіб, у тому числі під порядковим номером 23 ОСОБА_1 (ділянка №155) із зазначенням про заборгованість останнього у сумі 2752 грн).

07.06.2019 на веб-сайті газети "Южная правда" було опубліковано повідомлення про те, що відповідно до протоколу зборів уповноважених членів Садівничого товариства "Бірюза" від 30.04.2019 у зв`язку з систематичною заборгованістю по оплаті членських внесків зі складу даного товариства виключено низку його членів, зокрема, ОСОБА_1 (ділянка №155).

У матеріалах справи також містяться копії рішення звітної конференції зборів уповноважених членів Садівничого товариства "Бірюза" за 2016 рік, оформлене протоколом №1 від 16.07.2017, а також низки квитанцій до прибуткового касового ордеру про сплату ОСОБА_1 грошових коштів на користь Садівничого товариства "Бірюза", а саме: №916 від 30.06.2011 на суму 520 грн (внесок за 2010 та 2011 роки), №92 від 30.06.2011 на суму 50 грн (призначення платежу - труби гл.водовода 2010 рік); №692 від 30.08.2013 на суму 856 грн (внесок за 2012 рік у сумі 413 грн і за 2013 рік у сумі 443 грн); №930 від 30.06.2011 на суму 232,50 грн (внесок за 2010 рік); №932 від 30.06.2011 на суму 371 грн (внесок за 3 квартал 2011 року); №933 від 30.06.2011 на суму 278 грн (призначення платежу - електроенергія за 762 кВ); №107 від 30.06.2011 на суму 50 грн (призначення платежу - труби гл.водовода 2010 рік); №61 від 10.08.2013 на суму 83 грн (призначення платежу - інвентаризація землі).

Предметом спору у даній справі є вимога ОСОБА_1 про визнання недійсним рішення зборів членів Садівничого товариства "Бірюза", оформлене протоколом №1 від 30.04.2019, про виключення позивача зі складу учасників вказаного товариства.

Відмовляючи у задоволенні позову, місцевий господарський суд послався на відсутність порушених прав позивача, оскільки оскаржуване останнім рішення зборів Садівничого товариства "Бірюза" було прийняте вже після виходу ОСОБА_1 зі складу членів товариства відповідача.

Колегія суддів не погоджується з вищенаведеним висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову з огляду на наступне.

Стаття 15 Цивільного кодексу України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Вказаний вище підхід є загальним і може застосовуватись при розгляді будь-яких категорій спорів, оскільки не доведеність порушення прав, за захистом яких було пред`явлено позов у будь-якому випадку є підставою для відмови у його задоволенні.

Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду (частина перша статті 16 Цивільного кодексу України).

Наведена позиція ґрунтується на тому, що під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Позивачем є особа, яка подала позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. Водночас позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи, і в залежності від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту, при цьому застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Чинне законодавство визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано із позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.

Отже, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права.

Крім того, суди мають виходити із того, що обраний позивачем спосіб захист цивільних прав має бути не тільки ефективним, а й відповідати правовій природі тих правовідносин, що виникли між сторонами, та має бути спрямований на захист порушеного права.

Враховуючи вищевикладене, виходячи із приписів статті 4 Господарського процесуального кодексу України, статей 15, 16 Цивільного кодексу України, можливість задоволення позовних вимог перебуває у залежності від наявності (доведеності) наступної сукупності умов: наявність у позивача певного суб`єктивного права або інтересу, порушення такого суб`єктивного права (інтересу) з боку відповідача та належність (адекватність встановленому порушенню) обраного способу судового захисту. Відсутність (недоведеність) будь-якого з означених елементів унеможливлює задоволення позовних вимог.

Відповідно до положень статті 167 Господарського кодексу України корпоративні відносини це відносини, які виникають, змінюються та припиняються щодо права особи, частка якої визначається у статутному капіталі (майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами.

Стаття 55 Господарського кодексу України визначає господарські організації як юридичні особи, створені відповідно до Цивільного кодексу України, державні, комунальні та інші підприємства, створені відповідно до цього Кодексу, а також інші юридичні особи, які здійснюють господарську діяльність та зареєстровані в установленому законом порядку.

В силу частин першої, другої статті 3 Господарського кодексу України під господарською діяльністю у цьому Кодексі розуміється діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність. Господарська діяльність, що здійснюється для досягнення економічних і соціальних результатів та з метою одержання прибутку, є підприємництвом, а суб`єкти підприємництва - підприємцями. Господарська діяльність може здійснюватись і без мети одержання прибутку (некомерційна господарська діяльність).

За способом утворення (заснування) та формування статутного капіталу стаття 63 Господарського кодексу України відносить кооперативні підприємства до корпоративних, а за формою власності до підприємств колективної власності.

Корпоративне підприємство характеризується тим, що утворюється, як правило, двома або більше засновниками за їх спільним рішенням (договором), діє на основі об`єднання майна та/або підприємницької чи трудової діяльності засновників (учасників), їх спільного управління справами, на основі корпоративних прав, у тому числі через органи, що ними створюються, участі засновників (учасників) у розподілі доходів та ризиків підприємства.

Підприємством колективної власності визнається корпоративне або унітарне підприємство, що діє на основі колективної власності засновника (засновників) (стаття 93 Господарського кодексу України).

Кооперативи як добровільні об`єднання громадян з метою спільного вирішення ними економічних, соціально-побутових та інших питань можуть створюватися у різних галузях (виробничі, споживчі, житлові тощо). Діяльність різних видів кооперативів регулюється законом. Господарська діяльність кооперативів повинна здійснюватися відповідно до вимог цього Кодексу, інших законодавчих актів (стаття 94 Господарського кодексу України).

Зазначені норми кореспондуються із нормами статей 83, 85, 86 Цивільного кодексу України, згідно з положеннями яких юридичні особи можуть створюватися у формі товариств, установ та в інших формах, встановлених законом. Товариством є організація, створена шляхом об`єднання осіб (учасників), які мають право участі у цьому товаристві. Товариство може бути створено однією особою, якщо інше не встановлено законом. Непідприємницькими товариствами є товариства, які не мають на меті одержання прибутку для його наступного розподілу між учасниками. Непідприємницькі товариства (кооперативи, крім виробничих, об`єднання громадян тощо) та установи можуть поряд зі своєю основною діяльністю здійснювати підприємницьку діяльність, якщо інше не встановлено законом і якщо ця діяльність відповідає меті, для якої вони були створені, та сприяє її досягненню.

Особливості створення кооперативів та ведення господарської діяльності обслуговуючими кооперативами визначається Законом України "Про кооперацію".

За змістом положень статей 2, 6, 9 Закону України "Про кооперацію" кооператив є юридичною особою, державна реєстрація якого проводиться в порядку, передбаченому законом. Відповідно до завдань та характеру діяльності кооперативи поділяються на такі типи: виробничі, обслуговуючі та споживчі. За напрямами діяльності кооперативи можуть бути сільськогосподарськими, житлово-будівельними, садово-городніми, гаражними, торговельно-закупівельними, транспортними, освітніми, туристичними, медичними тощо.

Таким чином, садівничий кооператив є господарською організацією юридичною особою, яка здійснює некомерційну господарську діяльність з моменту державної реєстрації на підставі закону та свого статуту.

За умовами частини першої статті 167 Господарського кодексу України корпоративні права це права особи, частка якої визначається у статутному фонді (майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами.

Згідно з положеннями статті 12 Закону України "Про кооперацію" основними правами члена кооперативу є, зокрема, участь в господарській діяльності кооперативу, а також в управлінні кооперативом, право голосу на його загальних зборах, право обирати і бути обраним в органи управління; користування послугами кооперативу; право вносити пропозиції щодо поліпшення роботи кооперативу, усунення недоліків у роботі його органів управління та посадових осіб; право звертатися до органів управління та органів контролю за діяльністю кооперативу, посадових осіб кооперативу із запитами, пов`язаними з членством у кооперативі, діяльністю кооперативу та його посадових осіб, одержувати письмові відповіді на свої запити.

За приписами наведених норм корпоративні права характеризуються тим, що особа, яка є учасником (засновником, акціонером, членом) юридичної особи має право на участь в управлінні господарською організацією та інші правомочності передбачені законом і статутними документами.

Отже, члени кооперативу незалежно від напряму його діяльності є носіями корпоративних прав, а відносини між його членами та кооперативом, які пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності такої юридичної особи, є корпоративними.

Саме така правова позиція викладена в постановах Великої Палати Верховного Суду від 24.04.2019 у справі №509/577/18, від 01.10.2019 у справі №910/7554/18 та від 17.12.2019 у справі №904/4887/18.

Кооперація базується, зокрема, на принципі добровільності вступу та безперешкодного виходу з кооперативної організації (стаття 4 Закону України "Про кооперацію").

Перешкоджання особі (обмеження чи заборона) здійснити припинення членства в кооперативі шляхом добровільного виходу з нього у встановленому порядку не відповідатиме наведеному принципу та вимогам закону, а отже не може бути визнане правомірним (постанова Верховного Суду від 10.09.2019 у справі №915/1183/18).

Відповідно до статті 8 Закону України "Про кооперацію" статут кооперативу є правовим документом, що регулює його діяльність. Статут кооперативу повинен містити відомості, зокрема, склад його засновників, умови і порядок вступу до кооперативу та виходу чи виключення з нього. Статут може містити інші пов`язані з особливостями діяльності кооперативу положення, що не суперечать законодавству.

Згідно зі статтею 13 Закону України "Про кооперацію" членство в кооперативі припиняється у разі, зокрема, добровільного виходу з нього.

Статтею 15 Закону України "Про кооперацію" передбачено, що вищим органом управління кооперативу є загальні збори членів кооперативу. До компетенції загальних зборів членів кооперативу належить, з-поміж іншого, затвердження рішення правління або голови правління про прийняття нових членів та припинення членства.

Як зазначалося вище, в силу пункту 3.4 статуту Садівничого товариства "Бірюза" члени товариства мають, зокрема, право добровільно за письмовою заявою вийти із членів товариства. Водночас у разі невиконання вимог статуту Садівничим товариством "Бірюза" можуть застосовуватися заходи впливу, у тому числі виключення з членів товариства (пункти 3.6, 3.7 статуту відповідача).

Виключення члена з кооперативу - це передбачена законом форма корпоративної відповідальності, спрямована на одностороннє припинення корпоративних правовідносин за рішенням юридичної особи внаслідок порушення членом кооперативу своїх статутних обов`язків. На відміну від виходу з числа членів кооперативу, виключення має примусовий характер і не залежить від бажання цього члена кооперативу та можливе лише за наявності підстав, визначених законом та установчими документами.

Саме така правова позиція Верховного Суду викладена в постанові від 30.06.2022 у справі №904/4718/21.

Отже, виходячи зі змісту положень Закону України "Про кооперацію", законодавцем розмежовано поняття припинення членства у кооперативі шляхом добровільного виходу з нього та припинення членства у кооперативі шляхом виключення особи зі складу членів кооперативу.

Моментом виходу члена з кооперативу є дата подачі ним заяви про вихід відповідній посадовій особі кооперативу або вручення заяви цим особам органами зв`язку. Приписи цивільного законодавства та положення статуту кооперативу безпосередньо не пов`язують добровільний вихід члена кооперативу ні з рішенням зборів членів кооперативу, ні з внесенням змін до його установчих документів, тому зазначена заява є достатньою правовою підставою для припинення членства особи у кооперативі.

Аналогічний правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду від 09.03.2023 у справі №910/1442/22.

З матеріалів справи вбачається, що 01.09.2018 головою правління Садівничого товариства "Бірюза" Федоровим В.В. було прийнято письмову заяву ОСОБА_1 б/н від 01.09.2018, яка за своїм змістом є заявою про припинення членства позивача у товаристві відповідача шляхом добровільного виходу.

Вказані обставини не заперечувалися жодним учасником справи.

Таким чином, апеляційний господарський суд дійшов висновку про те, що з 01.09.2018 (дата подачі позивачем заяви про вихід посадовій особі відповідача голові правління) членство Русецького Олексія Ігоровича у Садівничому товаристві "Бірюза" припинилося у зв`язку з його добровільним виходом з цього товариства.

Крім того, факт припинення членства ОСОБА_1 у Садівничому товаристві "Бірюза" з 01.09.2018 внаслідок його добровільного виходу визнаний та підтверджений правлінням відповідача у протоколі б/н від 02.09.2018, оскільки саме обставина виходу позивача з даного товариства стала підставою для прийняття правлінням рішення про відмову позивачеві у наданні протоколів загальних зборів, статуту товариства та поштової адреси зазначеного садівничого товариства.

Частиною першою статті 73 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

В силу частини першої статті 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до частини першої статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Обов`язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Необхідність доводити обставини, на які учасник справи посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, в господарському процесі є складовою обов`язку сприяти всебічному, повному та об`єктивному встановленню усіх обставин справи, що передбачає, зокрема, подання належних доказів, тобто таких, що підтверджують обставини, які входять у предмет доказування у справі, з відповідним посиланням на те, які обставини цей доказ підтверджує.

Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом (стаття 14 Господарського процесуального кодексу України).

Колегія суддів наголошує на тому, що рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях та містити неточності у встановленні обставин, які мають вирішальне значення для правильного вирішення спору, натомість висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки мають бути вичерпними, відповідати дійсності і підтверджуватися достовірними доказами.

Аналогічна правова позиція об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду викладена в постанові від 05.06.2020 у справі №920/528/19.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що у матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, що після добровільного виходу позивача з Садівничого товариства "Бірюза" (тобто після 01.09.2018) членство Русецького Олексія Ігоровича у вказаному товаристві було поновлене (шляхом подання нової заяви про вступ до товариства; відкликання раніше поданої заяви про вихід тощо).

Між тим, не зважаючи на припинення членства ОСОБА_1 у товаристві відповідача внаслідок його добровільного виходу ще 01.09.2018, в подальшому на зборах уповноважених делегатів Садівничого товариства "Бірюза", які відбулися 30.04.2019, було прийняте оскаржуване позивачем рішення, оформлене протоколом №1 від 30.04.2019, про його виключення з даного товариства.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 Цивільного кодексу України). Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними.

Згідно зі статтею 13 Цивільного кодексу України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.

Принцип добросовісності передбачає необхідність сумлінної та чесної поведінки суб`єктів при виконанні своїх юридичних обов`язків і здійсненні своїх суб`єктивних прав. Дії учасників цивільних та корпоративних відносин мають відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Добросовісність при реалізації прав і повноважень включає в себе неприпустимість зловживання правом, означає, що здійснення прав та свобод людини не повинно порушувати права та свободи інших осіб.

Зазначений принцип лежить в основі доктрини venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), яка базується ще на римській максимі - "non concedit venire contra factum proprium" (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці).

Поведінка є такою, що суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, якщо вона не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона правовідносин розумно покладалася на ці заяви чи попередню поведінку.

У зв`язку з цим, добросовісність при правовому регулюванні цивільних відносин повинна розглядатися як відповідність реальної поведінки учасників таких відносин вимогам загальносоціальних уявлень про честь і совість. Іншими словами, щоб бути добросовісним, дії та вчинки учасників цивільних відносин мають здійснюватися таким чином, щоб вони викликали схвальну оцінку з боку суспільної моралі, зокрема, в аспекті відповідності застосованих засобів правового регулювання тим цілям, які перед ним ставляться. І, навпаки, реалізація правового регулювання цивільних відносин буде недобросовісною, якщо соціальна свідомість відкидає її як таку, що не відповідає задекларованій меті.

Цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які вправі розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, яка відповідатиме зазначеним критеріям і уявленням про честь та совість.

Недобросовісна поведінка особи, яка полягає у вчиненні дій, які можуть у майбутньому порушити права інших осіб, є формою зловживання правом.

Формулювання "зловживання правом" необхідно розуміти як суперечність, оскільки, якщо особа користується власним правом, то його дія дозволена, а якщо вона не дозволена, то саме тому відбувається вихід за межі свого права та дію без права, "injuria". Сутність зловживання правом полягає у вчиненні уповноваженою особою дій, які складають зміст відповідного суб`єктивного цивільного права, недобросовісно, в тому числі всупереч меті такого права.

Термін "зловживання правом" означає те, що ця категорія стосується саме здійснення суб`єктивних цивільних прав, а не виконання обов`язків. Обов`язковою умовою кваліфікації дій особи як зловживання правом є встановлення факту вчинення дій, спрямованих на здійснення належного відповідній особі суб`єктивного цивільного права.

Заборона зловживання правом по суті випливає з якості рівнозваженості, закладеної такою засадою, як юридична рівність учасників цивільних правовідносин. Ця формула виражає втілення в цивільному праві принципів пропорційності, еквівалентності, справедливості під час реалізації суб`єктивних цивільних прав і виконання юридичних обов`язків.

Здійснення суб`єктивних цивільних прав повинно відбуватись у суворій відповідності до принципів правомірності здійснення суб`єктивних цивільних прав, автономії волі, принципів розумності і добросовісності. Їх сукупність є обов`язковою для застосування при здійсненні усіх без винятку суб`єктивних цивільних прав.

Розглядаючи поняття розумності та добросовісності як принципів здійснення суб`єктивних цивільних прав, необхідно враховувати, що розумною є поведінка особи, яка діє у межах, не заборонених їй договором або актами цивільного законодавства.

Дослідження питання про здійснення особою належного їй суб`єктивного матеріального права відповідно до його мети тісно пов`язане з аналізом фактичних дій суб`єкта на предмет дотримання вимоги добросовісності.

Таким чином, з огляду на те, що Садівниче товариство "Бірюза" спочатку визнало та підтвердило припинення членства позивача у товаристві шляхом його добровільного виходу з 01.09.2018, про що свідчить зміст протоколу б/н від 02.09.2018, апеляційний господарський суд зазначає, що подальші дії відповідача щодо виключення ОСОБА_1 з даного садівничого товариства на підставі оскаржуваного рішення зборів уповноважених делегатів, оформленого протоколом №1 від 30.04.2019, неможливо вважати розумними та добросовісними, натомість така поведінка Садівничого товариства "Бірюза" є суперечливою, тим більше, що позивач мав правомірні очікування на те, що після його виходу за власним бажанням відповідачем не будуть прийматися рішення про його права та обов`язки (зокрема, щодо застосовування до нього передбаченого статутом заходу впливу у вигляді виключення з товариства).

При цьому колегією суддів не встановлено, а відповідачем за допомогою належних та допустимих доказів не доведено наявності жодних правових підстав для виключення ОСОБА_1 зі складу членів Садівничого товариства "Бірюза", адже позивач на момент прийняття зборами уповноважених делегатів оскаржуваного рішення про виключення вже більше ніж 6 місяців не був учасником даної юридичної особи, оскільки добровільно вийшов з останньої, припинивши своє членство у товаристві відповідача.

Крім того, апеляційним господарським судом враховується, що відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної в постанові від 02.09.2014 у справі №5017/1221/2012, неповідомлення учасника юридичної особи про скликання й проведення загальних зборів, на яких його виключили з учасників товариства, є безумовним порушенням його корпоративних прав.

За таких обставин, якщо Садівниче товариство "Бірюза" продовжувало вважати ОСОБА_1 членом цього товариства, безпідставно ігноруючи факт припинення його членства ще з 01.09.2018, то відповідач повинен був повідомити позивача про проведення 30.04.2019 зборів, на яких було прийнято оскаржуване у даній справі рішення, тим більше, що на цих зборах вирішувались питання про права та обов`язки безпосередньо самого позивача.

Враховуючи вищевикладене, беручи до уваги відсутність правових підстав для виключення зі складу учасників товариства тієї особи, яка на момент прийняття відповідного рішення про виключення вже припинила своє членство у цьому товаристві внаслідок добровільного виходу, Південно-західний апеляційний господарський суд дійшов висновку про задоволення позову.

Суд апеляційної інстанції не погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що оскаржуване позивачем рішення зборів не порушує його прав, адже сама по собі обставина того, що позивач припинив членство у Садівничому товаристві "Бірюза" шляхом добровільного виходу, жодним чином не спростовує того, що рішення зборів Садівничого товариства "Бірюза", оформлене протоколом №1 від 30.04.2019, про виключення ОСОБА_1 зі складу товариства безпосередньо стосується особи позивача, його прав та обов`язків. Зокрема, оскаржуване рішення зборів в оскарженій частині засвідчує безпідставне ігнорування відповідачем факту реалізації ОСОБА_1 свого гарантованого чинним законодавством права на добровільний вихід з товариства, а також кваліфікує поведінку позивача як недобросовісну, фіксуючи порушення останнім своїх статутних обов`язків, у зв`язку з чим застосовує до нього форму корпоративної відповідальності у вигляді виключення з товариства.

Колегія суддів також наголошує, що позивач оскаржує рішення зборів Садівничого товариства "Бірюза", оформлене протоколом №1 від 30.04.2019, не повністю, а виключно в частині, яка стосується безпосередньо його, а саме: про виключення ОСОБА_1 зі складу товариства.

Південно-західний апеляційний господарський суд також вбачає, що під час розгляду даної справи судом першої інстанції ОСОБА_1 було подано заяву про поновлення строку позовної давності б/н від 12.04.2021 (вх.№5448/21 від 12.04.2021).

Відповідно до статей 256, 257 Цивільного кодексу України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно з частиною першою, пунктом 8 частини другої статті 258 Цивільного кодексу України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про визнання недійсним рішення загальних зборів товариства.

11.03.2020 відповідно до статті 29 Закону України "Про захист населення від інфекційних хвороб" з метою запобігання поширенню на території України коронавірусу "COVID-19" та з урахуванням рішення Державної комісії з питань техногенно-екологічної безпеки та надзвичайних ситуацій від 10.03.2020 Кабінетом Міністрів України було прийнято постанову №211 "Про запобігання поширенню на території України коронавірусу "COVID-19", відповідно до якої на всій території України з 12.03.2020 до 03.04.2020 установлено карантин.

В подальшому на підставі відповідних постанов Кабінету Міністрів України дія карантину, встановленого на всій території України постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 №211, була неодноразово продовжена, у зв`язку з чим останній триває до теперішнього часу.

Пунктом 12 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України (в редакції Закону України №540-IX від 30.03.2020 "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)") передбачено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

В силу приписів частини четвертої статті 267 Цивільного кодексу України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року", наголошує, що "позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу" (пункт 570 рішення від 20.09.2011 за заявою №14902/04 у справі Відкритого акціонерного товариства "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії"; пункт 51 рішення від 22.10.1996 за заявами №22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства").

За змістом частини першої статті 261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності встановлення судом факту доведеності порушення права особи, яка звернулися до суду з позовом.

Право на задоволення позову або право на позов у матеріальному розумінні це право позивача вимагати від суду задоволення позову. Зі спливом позовної давності особа втрачає право на позов саме в матеріальному розумінні. Отже, сплив позовної давності є підставою для відмови у позові. Однак, правила про позовну давність відповідно до статті 267 вказаного Кодексу мають застосовуватися лише тоді, коли буде доведено існування самого суб`єктивного права. У випадках відсутності такого права або коли воно не порушено, в позові має бути відмовлено не з причин пропуску строку позовної давності, а у зв`язку з необґрунтованістю самої вимоги.

У постанові Пленуму Вищого господарського суду України №10 від 29.05.2013 зазначено, що перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

З огляду на викладене, враховуючи те, що загальнодержавний карантин був запроваджений з 12.03.2020 та триває до теперішнього часу, при цьому оскаржуване позивачем рішення зборів було прийнято 30.04.2019, апеляційний господарський суд зазначає про звернення ОСОБА_1 з позовом у даній справі в межах строку позовної давності.

Колегія суддів зауважує, що строк позовної давності на звернення з вимогою про визнання недійсним рішення зборів Садівничого товариства "Бірюза", оформлене протоколом №1 від 30.04.2019, про виключення ОСОБА_1 зі складу товариства, позивачем не пропущено, оскільки встановлений пунктом 8 частини другої статті 258 Цивільного кодексу України річний строк позовної давності поширюється виключно на рішення загальних зборів товариств з обмеженою та додатковою відповідальністю, у той час як для оскарження рішень зборів кооперативів (за своєю організаційно-правовою формую відповідач є садівничим кооперативом) застосовується загальний строк тривалістю три роки.

Аналогічна правова позиція судової палати для розгляду справ щодо корпоративних спорів, корпоративних прав та цінних паперів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду викладена в постанові від 14.09.2022 у справі №909/298/21.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

У справі "Трофимчук проти України" Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

Колегія суддів не вбачає за необхідне надавати оцінку всім доводам ОСОБА_1 щодо порушення порядку проведення зборів Садівничого товариства "Бірюза", на яких було прийнято оскаржуване рішення, оскільки відсутність правових підстав для виключення позивача, який на момент прийняття відповідного рішення про виключення вже припинив своє членство у цьому товаристві внаслідок добровільного виходу, а також факт неповідомлення позивача про проведення зборів, на яких товариство планувало вирішити питання про права та обов`язки ОСОБА_1 , безвідносно до інших обставин вже є достатніми та самостійними підставами для визнання рішення зборів в оскарженій частині недійсним, а тому решта посилань сторін не мають значення для апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції.

За умовами статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Отже, рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з`ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

Рішення Господарського суду Миколаївської області від 23.12.2021 у справі №915/481/21 не відповідає вказаним вище вимогам у зв`язку з невідповідністю викладених у ньому висновків обставинам справи та неправильним застосуванням норм матеріального права, а тому підлягає скасуванню з одночасним ухваленням нового рішення про задоволення позову.

Відповідно до частини першої статті 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви та за подання апеляційної скарги покладаються на відповідача.

Керуючись статтями 129, 232, 233, 236, 240, 269, 270, 275, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Південно-західний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Господарського суду Миколаївської області від 23.12.2021 у справі №915/481/21 скасувати.

Позов ОСОБА_1 до Садівничого товариства "Бірюза" задовольнити.

Визнати недійсним рішення зборів Садівничого товариства "Бірюза", оформлене протоколом №1 від 30.04.2019, про виключення ОСОБА_1 зі складу товариства.

Стягнути з Садівничого товариства "Бірюза" на користь ОСОБА_1 2270 грн витрат зі сплати судового збору за подання позовної заяви та 3405 грн витрат зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги.

Доручити Господарському суду Миколаївської області видати відповідний наказ з зазначенням всіх необхідних реквізитів.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку у строк, який обчислюється відповідно до статті 288 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено та підписано 17.04.2023.

Головуючий суддя С.В. Таран

Суддя К.В. Богатир

Суддя І.Г. Філінюк