ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.03.2023 Справа № 917/1341/22

за позовною заявою Комунального підприємства "Об`єднане автогосподарство закладів та установ охорони здоров`я Полтавської області Полтавської обласної ради", вул. Коцюбинського, 7, м.Полтава, 36039,

до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "Надежда Ритейл 2017", вул.Зіньківська, 19-б, м.Полтава, 36009,

про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власником своїм майном

Суддя Іванко Л.А.

Секретар судового засідання Ісенко М.В.

Представники сторін - згідно протоколу

встановив:

Суть спору: Комунальне підприємство "Об`єднане автогосподарство закладів та установ охорони здоров`я Полтавської області Полтавської обласної ради" звернулося до Господарського суду Полтавської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Надежда Ритейл 2017" про зобов`язання передати йому бензин А-92 в обсязі 27870 л на загальну суму 690618, 60 грн, який знаходиться на відповідальному безкоштовному зберіганні у відповідача згідно з Договором №448 від 03.12.2019 року.

Позивач обгрунтовує свої вимоги невиконанням зі сторони відповідача своїх зобов`язань щодо належного відпуску (отоварення) талонів або паливних карток на АЗС, що призвело до неможливості користуватися та розпоряджатися належним позивачу на праві власності товаром, який знаходиться на зберіганні у відповідача.

Відповідач у відзиві (вх.№1544 від 07.02.2023) проти позову заперечує повністю, та зазначає:

- спосіб захисту порушених прав у вигляді усунення перешкод у користуванні/розпорядженні застосовується у випадках відсутності між позивачем і відповідачем договірних відносин. В даному випадку між сторонами укладено Договір №448 від 03.12.2019, отже негаторний позов не може бути пред`явлений, якщо сторони знаходяться у зобов`язальних відносинах;

- за своїм змістом спір про усунення перешкод у користуванні/розпорядженні майном має речово-правовий характер, тобто власник і відповідач перебувають у речово-правових відносинах із приводу спірної речі, такий позов може бути поданий тільки щодо індивідуально-визначеного майна. Бензин, який знаходиться на загальнодоступних для будь-якого споживача автозаправних станціях не є індивідуально-визначеним майном;

- ТОВ «Надежда Ритейл 2017» не надає послуг зі зберігання, не має для цього відповідної матеріально-технічної бази, навченого персоналу та ліцензії на зберігання нафтопродуктів, отже, не являється професійним зберігачем;

- фізичної передачі Позивачем бензину марки А-92 на зберігання Відповідачу не відбулось, жодного документу підписано не було;

- ТОВ «Надежда Ритейл 2017» не мало фізичної можливості здійснювати зберігання бензину марки А-92 у кількості 240 000 літрів згідно Договору.

16.02.2023 до господарського суду надійшла відповідь на відзив (вх.№2082), в якій позивач не погодився з запереченнями відповідача зазначивши, що:

- визначення предмету та підстав позову є правом позивача, а ефективним способом захисту слід вважати такий, що спричиняє потрібні результати, наслідки, тобто матиме найбільший ефект для відновлення порушених прав, свобод та інтересів настільки, наскільки це можливо. При цьому, суд може встановити спосіб захисту, не передбачений ні договором, ні законом, якщо він ефективний, що відповідає принципу диспозитивності;

- посилання відповідача на відсутність підстав згідно з умовами Договору для поставки оплаченого товару є надуманими та безпідставними, адже листом вих. №15 від 16.01.2023 та актом звірки не отоварених (не використаних) талонів на пальне, відповідач визнав факт невиконання взятих на себе зобов`язань за Договором №448 від 03.12.2019р.;

- договором не передбачено одночасне отоварювання талонів на весь обсяг закупівлі, але за пунктом 6.3.3. Постачальник зобов`язаний забезпечити передачу бензину та дизельного палива через АЗС Замовнику або уповноваженому ним Користувачу безперервно та цілодобово відповідно до кількості та номенклатури товару, визначеного в пред`явлених талонах або паливних картках, за винятком випадків, коли роботу АЗС припинено внаслідок технічної перерви, технічної аварії або дії форс-мажорних обставин. В цілому по автогосподарству за добу в середньому використовується 380 л бензину марки А-92 та 2 320 л дизельного палива, що дозволяло постачальнику забезпечити необхідний обсяг на АЗС. Проте, відповідач не виконав взятих на себе зобов`язань, що поставило під загрозу виконання позивачем основної функції - забезпечення роботи автомобілів екстреної медичної допомоги на території Полтавської області;

- в разі повернення відповідачем коштів за придбане пальне необхідно проводити закупівлю по діючих на даний момент цінах на ринку палива, які удвічі вищі за ціну товару, який пропонується повернути, що тягне за собою додаткові видатки бюджету на покриття цінової різниці;

- для закупівлі аналогічної кількості пального по діючих на сьогодні цінах на ринку палива необхідно 1 337 760, 00 грн, таким чином, у разі повернення відповідачем коштів збитки бюджету становитимуть 647 141, 40 грн.

У даній справі були вчинені наступні процесуальні дії.

Ухвалою господарського суду від 31.10.2022 року позовну заяву по справі №917/1341/22 - залишено без руху, позивача зобов`язано усунути встановлені при поданні позовної заяви недоліки. Станом на 09.11.2022 року позивачем подано докази щодо усунення недоліків даної заяви.

Ухвалою Господарського суду Полтавської області від 14.11.2022 прийнято позовну заяву до розгляду і відкрито провадження у справі №917/1341/22, призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження та встановлено сторонам строки для подання заяв по суті справи.

Підготовче засідання у справі призначено на 15.12.2022 року.

Судове засідання, призначене на 15.12.2022 року не відбулося в зв`язку з перебуванням судді на лікарняному.

В зв`язку з виходом судді з лікарняного, ухвалою від 23.12.2022 призначено підготовче засідання по справі на 17.01.2023.

Ухвалою господарського суду від 17.01.2023 року відкладено підготовче засідання на 21.02.2023.

21.02.2023 року в судовому засіданні оголошено перерву до 02.03.2023.

Ухвалою господарського суду від 02.03.2023 року закрито підготовче провадження у справі №917/1341/22. Призначено справу до судового розгляду по суті в засіданні суду на 22.03.2023.

Під час розгляду справи по суті судом було досліджено всі письмові докази, що містяться в матеріалах справи.

В судовому засіданні 22.03.2023 року судом було проголошено вступну та резолютивну частину рішення згідно ч. 6 ст. 233, 240 ГПК України.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши всі наявні у справі докази та письмові пояснення, суд встановив наступне.

Згідно Договору № 448 від 03.12.2019 року Об`єднане автогосподарство закладів та установ охорони здоров`я Полтавської області, (далі - Замовник або Позивач) з однієї сторони, та Товариство з обмеженою відповідальністю «НАДЕЖДА РИТЕЙЛ 2017», (далі - Постачальник або Відповідач), домовились про наступне:

Постачальник зобов`язується у 2019 році поставити Замовнику товар, зазначений в тендерній пропозиції, а Замовник - прийняти і оплатити товар, визначений у п. 1.2. Договору. Найменування (номенклатура, асортимент) товару: Нафта і дистиляти, код за ДК 021:2015 - 09130000-9 - (09134200-3 - бензин марки А-92 (талони) - 90000 л, 09134200-9 - дизельне паливо (талони) - 90000 л. Талон або паливна картка - є документом встановленого Постачальником зразка та форми, одноразового використання, який посвідчує право Замовника та/або уповноваженого ним користувача на одержання певної кількості та певної марки пального на автозаправній станції (далі - АЗС), зазначеній Постачальником у тендерній пропозиції. Талон або паливна картка має певний ступінь захисту, гарантований Постачальником.

Згідно пункту 1.5. Договору право власності на пальне переходить до Замовника в момент передачі талонів або паливних карток Постачальником і може бути реалізоване в будь-який момент на АЗС, визначених Постачальником у тендерній пропозиції, тобто Постачальник зобов`язується забезпечити наявність та передати визначену кількість бензину та дизельного палива за першою вимогою Замовника по факту пред`явлення ним талону або паливної картки на певній АЗС.

Пунктом 1.6. Договору встановлено, що з моменту переходу до Замовника права власності на бензин та дизельне паливо та до моменту його фактичного отримання на АЗС, товар перебуває на відповідальному безкоштовному зберіганні в Постачальника.

Відповідно до п. 3.1. Договору ціна Договору становить: 4 486 500,00 грн. в т. ч. ПДВ 747 750, 00 грн. Розрахунки проводяться шляхом оплати Замовником після пред`явлення Постачальником рахунка на оплату товару (далі - рахунок) та видаткової накладної на товар. Оплату за товар Замовник здійснює відповідно до п. 1 ст. 49 Бюджетного кодексу України, шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок Постачальника згідно рахунків-фактур, видаткових накладних у строк, що не перевищує 15 робочих днів з моменту поставки товару. Постачання Товару може здійснюватися частинами. Закупівля Товару здійснюється за бюджетні кошти. Підтвердженням того, що товар оплачується за рахунок бюджетних коштів, є перерахування коштів з відповідного розрахункового рахунка Замовника, який відкритий у Державній казначейській службі України. Документом, що підтверджує прийом-передачу товару за цим Договором, є підписані Сторонами видаткові накладні.

Згідно п.5.4. Договору Постачальник зобов`язується в порядку та на умовах, визначених цим Договором, поставити товар шляхом здійснення заправки автотранспорту Замовника на АЗС. Заправка автотранспорту на АЗС здійснюється на підставі талонів або паливних карток Постачальника або його партнерів, далі - Талони, встановленого зразка, які є документами суворої звітності. Довіреною особою Замовника для взаємовідносин по даному Договору вважається особа - пред`явник Талонів або паливних карток. Перелік АЗС, на яких буде здійснюватися заправка автотранспорту Замовника, визначений у Додатку № 2 до Договору, який є невід`ємною частиною Договору.

Відповідно до п.5.5. Договору Постачальник гарантує заміну невикористаних Замовником Талонів або паливних карток, строк дії яких закінчився, на інші Талони або паливні картки такого ж номіналу та кількості, строк дії яких становить не менше 3 місяців з моменту проведення заміни.

Згідно п. 6.3. Договору Постачальник зобов`язаний:

6.3.1. Забезпечити поставку товару у строки, встановлені п. 5.2. цього Договору;

6.3.2. Забезпечити поставку товару, якість якого відповідає умовам, установленим розділом 2 цього Договору;

6.3.3. Забезпечити передачу бензину та дизельного палива через АЗС Замовнику або уповноваженому ним Користувачу в наступному режимі - безперервно та цілодобово відповідно до кількості та номенклатури бензину та дизельного палива, визначеного в пред`явлених талонах або паливних картках, за винятком випадків, коли роботу АЗС припинено внаслідок технічної перерви, технічної аварії або дії форс-мажорних обставин;

6.3.5. Забезпечити достатню кількість бензину та дизельного палива на зазначених АЗС з метою своєчасного та належного виконання своїх обов`язків згідно з Договором;

6.3.7. Замінити невикористані Замовником Талони або паливні картки, строк дії яких закінчився, на інші Талони або паливні картки такого ж номіналу та кількості, строк дії яких становить не менше 3 місяців з моменту проведення заміни.

Відповідно до п. 10.1. Договору Договір набирає чинності з моменту підписання і діє до 31 грудня 2019 року, а в частині розрахунків - до повного виконання.

Позивач виконав свої зобов`язання за Договором №448 від 03.12.2019 року в повному обсязі, розрахувавшись по даному Договору згідно прибуткової накладної №11 від 05.02.2020, прибуткової накладної №10 від 05.02.2020, прибуткової накладної №441 від 09.12.2019.

Додатковою угодою № 1 від 16.12.2019 було внесено зміни до Договору №448 від 03.12.2019 та продовжено строк дії Договору до 30.04.2020.

Згідно додаткової угоди № 2 від 23.01.2020 року п. 1.2. Договору та специфікації (Додаток №1) змінити відповідно на: "бензин марки А-92 (талони) - 104200 л; "дизельне паливо (талони) - 110000 л., пункт 3.1 Договору викласти в редакції: "3.1. Ціна (загальна сума) Договору становить 5 381 358, 00 грн, у тому числі ПДВ 896 893, 00 грн.

11.08.2022 року за вих. №266 від 10.08.2022 року позивач надіслав на адресу відповідача вимогу про виконання умов договорів, в якому просив повідомити підстави та причини не отоварювання паливних талонів з 00 год 00 хв. 08.08.2022 року.

Згідно з актом звірки не отоварених талонів на пальне від 19.08.2022 кількість не отоварених талонів по Договору № 448 від 03.12.2019 року складає 27870літрів (в талонах) бензину А-92 на суму 690 618, 60 грн з ПДВ. Зазначений акт підписаний головними бухгалтерами позивача та відповідача та засвідчений відповідними відбитками печаток підприємств.

Таким чином, відповідач визнав, що за Договором №448 від 03.12.2019 р. ним не було передано 27 870 літрів бензину А-92.

У зв`язку з неналежним виконанням відповідачем свого обов`язку щодо поставки оплаченого позивачем товару, позивач звернувся до суду із позовом про зобов`язання відповідача передати позивачу бензину А-92 у обсязі 27870 літрів, яке знаходиться у відповідача на відповідальному безкоштовному зберіганні згідно з Договором № 448 від 03.12.2019.

Вирішуючи спір суд виходив з наступного.

Положеннями пункту 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України встановлено, що однією із підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договір, а в силу вимог частини 1 статті 629 Цивільного кодексу України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

У відповідності до статті 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 627 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до статті 6 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Правовідносини, які виникли між сторонами підпадають під ознаки договору поставки.

Статтею 712 ЦК України визначено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ст. 265 Господарського кодексу України (далі ГК України) за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч. 6 ст. 265 ГК України до відносин поставки, не врегульованих цим кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договори купівлі-продажу.

Згідно ст. 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором не встановлено інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Відповідно до ст. 664 ЦК України обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару.

Право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 1 ст. 334 ЦК України).

Судом встановлено, що п. 1.5. Договору передбачено, що право власності на пальне переходить до Замовника в момент передачі талонів або паливних карток Постачальником і може бути реалізоване в будь-який момент на АЗС, визначених Постачальником у тендерній пропозиції, тобто Постачальник зобов`язується забезпечити наявність та передати визначену кількість бензину та дизельного палива за першою вимогою Замовника по факту пред`явлення ним талону або паливної картки на певній АЗС.

Таким чином, право власності на бензин у позивача (замовника) виникає до моменту фактичної передачі відповідного товару у володіння позивача в порядку, визначеному п. 5.4 Договору (шляхом здійснення заправки автотранспорту Замовника на АЗС відповідача).

В п. 1.2 Договору, так і в специфікації (додаток № 1 до Договору) визначено, що предметом договору є бензин А-92 (талони) кількістю 104200 літрів, а п. 5.3 Договору визначено порядок виконання зобов`язань відповідача щодо поставки шляхом передачі талонів.

Згідно з Інструкцією про порядок приймання, транспортування, зберігання, відпуску та обліку нафти і нафтопродуктів на підприємствах і організаціях України № 281/171/578/155 від 20.05.2008, затвердженої наказом Міністерства палива та енергетики України, Міністерства економіки України, Міністерства транспорту та зв`язку України, Державного комітету України з питань технічного регулювання та споживчої політики України від 20 травня 2008 року №281/171/578/155, талон - спеціальний талон, придбаний за умовами та відпускною ціною обумовленого номіналу, що підтверджує право його власника на отримання на АЗС фіксованої кількості нафтопродукту певного найменування і марки, які позначені на ньому.

Таким чином, підписані сторонами прибуткові накладні фактично свідчать про передачу відповідачем саме талонів на бензин А-92 кількістю 104200 літрів, а не про передачу відповідного товару (бензину) позивачу як замовнику (покупцю).

Матеріалами справи підтверджується як фактичне отримання, так і використання позивачем талонів на бензин А-92 шляхом здійснення заправки автотранспорту на АЗС відповідача, зокрема, підписаним сторонами актом звірки неотоварених талонів на пальне станом на 19.08.2022 підтверджується, що станом на дату укладення акту звірки позивач за Договором не отримав 27870 літрів бензину А-92 на суму 690618,60 грн, при цьому в акті звірки зазначено, що звірялась відповідна кількість літрів бензину А-92 в талонах.

З врахуванням викладеного, суд вважає, що позивач відповідно до п. 1.5 Договору набув право власності на бензин А-92 кількістю 104200 літрів та дизельне паливо - 110000 літрів на суму 5381358, 00 грн не пізніше дати підписання прибуткових накладних.

Відповідно до ст. 667 Цивільного кодексу України, якщо право власності переходить до покупця раніше від передання товару, продавець зобов`язаний до передання зберігати товар, не допускаючи його погіршення. Необхідні для цього витрати покупець зобов`язаний відшкодувати продавцеві, якщо інше не встановлено договором.

У п. 1.6 Договору також передбачено, що з моменту переходу до замовника права власності на бензин та дизельне паливо та до моменту його фактичного отримання на АЗС, бензин та дизельне паливо перебуває на відповідальному безкоштовному зберіганні у постачальника.

Цивільні права та обов`язки також можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства (ч. 3 ст. 11 ЦК України), а не тільки з договорів та правочинів.

Таким чином, як з вимог закону (ст. 667 ЦК України), так і з умов Договору у відповідача виникло зобов`язання щодо зберігання бензину, право власності на яке було набуте позивачем, до моменту його фактичного отримання на АЗС шляхом використання відповідних талонів для заправки автотранспорту.

Суд зважає на те, що сторони мають право укласти договір, у якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору (ч. 2 ст. 628 ЦК України).

За договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов`язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності (ч. 1. ст. 936 ЦК України).

Таким чином, кладений між сторонами по справі Договір має елементи договору зберігання.

Зберігач зобов`язаний зберігати річ протягом строку, встановленого у договорі зберігання. Якщо строк зберігання у договорі зберігання не встановлений і не може бути визначений виходячи з його умов, зберігач зобов`язаний зберігати річ до пред`явлення поклажодавцем вимоги про її повернення (ч. 1,2 ст. 938 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст. 949 ЦК України зберігач зобов`язаний повернути поклажодавцеві річ, яка була передана на зберігання, або відповідну кількість речей такого самого роду та такої самої якості.

Отже, суд вважає необгрунтованими доводи відповідача щодо ненадання позивачем доказів на підтвердження факту приймання - передачі на зберігання бензину марки А-92.

В п.1.6 Договору міститься умова щодо зобов`язання відповідача здійснювати відповідальне безкоштовне зберігання бензину, право власності на яке набуто позивачем відповідно до Договору, до моменту його фактичного отримання на АЗС.

Отже, вимоги закону щодо письмової форми договору, сторонами дотримано.

Договором не передбачено необхідність складання сторонами інших документів (зокрема, акту приймання-передачі) в підтвердження передачі на зберігання відповідачу бензину, право власності на яке було набуте позивачем відповідно до умов Договору.

Суд не приймає до уваги заперечення відповідача щодо відсутності у нього зобов`язання передачі (поставки) товару після закінчення строку дії Договору.

Згідно зі ст. 599 ЦК України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Належним є виконання зобов`язання, яке прийняте кредитором і в результаті якого припиняються права та обов`язки сторін зобов`язання.

За загальним правилом зобов`язання припиняється на підставах, встановлених договором або законом (ст. 598 ЦК України, ст. 202 ГК України). Перелік цих підстав наведено у статтях 599 - 601, 604- 609 ЦК України.

Системний аналіз зазначених норм дає змогу дійти висновку, що закон не передбачає такої підстави для припинення зобов`язання, яке лишилося невиконаним, як закінчення строку дії договору.

Відповідна правова позиція була викладена, зокрема, в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 19.05.2020 по справі 910/9167/19.

З урахуванням того, що укладений між сторонами Договір містить як елементи договору поставки, так і елементи договору зберігання, з його змісту випливають:

- зобов`язання відповідача як постачальника здійснити поставку товару в порядку, визначеному п. 5.4 Договору (шляхом здійснення заправки автотранспорту Замовника бензином А-92 на АЗС);

- зобов`язання відповідача як зберігача на вимогу позивача повернути бензин А-92, право власності на яке було набуте позивачем відповідно до п.1.5 Договору, та яке перебуває на зберіганні відповідача відповідно до п.1.6 Договору.

Відповідачем вказані зобов`язання щодо повернення зі зберігання 27870 літрів бензину А-92 виконані не були. Відповідна вимога позивача про повернення, викладена у листі від 11.08.2022 №266, у листі вих. №321 від 26.09.2022, а також в претензії №326 від 28.09.2022, які були вручені відповідачу, задоволена відповідачем не була, що відповідачем не заперечується.

У відзиві на позов відповідач вказує, що позивач вибрав неправильний спосіб захисту порушених прав у вигляді усунення перешкод у користуванні/розпорядженні майном, який застосовується у випадках відсутності між позивачем і відповідачем договірних відносин; негаторний позов не може бути пред`явлений якщо сторони знаходяться у зобов`язальних відносинах; позов про усунення перешкод у користуванні/розпорядженні майном може бути поданий тільки щодо індивідуально-визначеного майна; бензин не є таким майном.

Суд відхиляє вказані твердження відповідача з огляду на наступне.

Суд враховує правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 924/1473/15, та у п. 52 постанови Верховного Суду від 17.03.2020 у справі № 917/353/19 про те, що суд самостійно здійснює правову кваліфікацію спірних правовідносин і застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.

У постанові від 04.12.2019 у справі № 917/1739/17 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що відповідно до пунктів 4, 5 частини третьої статті 162 Господарського процесуального кодексу України позовна заява повинна містити зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів зміст позовних вимог щодо кожного з них, а також виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини; правові підстави позову.

З викладеного вбачається, що предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову - це обставини, якими позивач обгрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Відповідно до частини третьої статті 46 Господарського процесуального кодексу України до закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви. Зміна предмета позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову це зміна обставин, на яких грунтується вимога позивача. Одночасна зміна і предмета, і підстав позову не допускається.

На відміну від викладеного, правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обгрунтовує свої вимоги.

При цьому незгода суду з наведеним у позовній заяві правовим обгрунтуванням щодо спірних правовідносин не є підставою для відмови у позові, як помилково вважали суди попередніх інстанцій у цій справі.

При цьому суди, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини (аналогічну правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15 (провадження № 12-15гс 19)). Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору (аналогічну правову позицію викладено у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 761/6144/15-ц (провадження № 61-18064св18).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04.12.2019 у справі №917/1739/17 зазначила, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.

Велика палата Верховного Суду у постанові у справі № 662/397/15-ц вказала, що обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін, виходячи із установлених фактів, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню, є складовою класичного принципу jura novit curia. ВП ВС наголосила, що незгода суду з наведеним у позовній заяві правовим обґрунтуванням щодо спірних правовідносин не є підставою для відмови в позові. Адже згідно з принципом jura novit curia неправильна юридична кваліфікація позивачем і відповідачами спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм. Натомість відмова у задоволенні позову через помилкове правове обґрунтування позовних вимог є перешкодою в доступі до правосуддя, а відтак порушенням ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та ст.55, 124 Конституції. Отже, визначення предмета та підстав спору є правом позивача, у той час як встановлення обґрунтованості позову обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

У цьому позові позивач заявив матеріально-правову вимогу до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення (предмет позову), - зобов`язати відповідача повернути пальне, яке знаходиться на відповідальному безкоштовному зберіганні згідно Договору №448 від 03.12.2019 року у обсязі 27870 літрів бензину А-92 на загальну суму 690618,60 грн з ПДВ.

У позові вказані обставини, якими позивач обгрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу (підстави позову) невиконання відповідачем умов договору щодо поставки оплаченого позивачем товару та повернення із зберігання залишків товару, що не були передані позивачу.

Суд приймає до уваги, що предметом Договору є бензин, який відноситься до речей, що визначаються родовими ознаками.

Річ є визначеною родовими ознаками, якщо вона має ознаки, властиві усім речам того ж роду, та вимірюється числом, вагою, мірою. Річ, що має лише родові ознаки, є замінною (ч. 2 ст. 186 ЦК України).

З урахуванням викладеного, визначений ч. 1 ст. 949 ЦК України обов`язок відповідача повернути поклажодавцеві (позивачу) відповідну кількість речей такого самого роду та такої самої якості не ставиться в залежність від фактичної наявності у нього речі, яка є замінною.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Ст. 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до частини 1 статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Під час вирішення спору, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права способам, що встановлено чинним законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Як ефективний необхідно розуміти такий спосіб, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Положення частини 2 ст. 16 ЦК України та ст. 20 ГК України передбачають такий спосіб захисту порушеного права як примусове виконання обов`язку в натурі.

Згідно з ч.5 ст.226 ГК України у разі невиконання зобов`язання про передачу їй індивідуально визначеної речі (речей, визначених родовими ознаками) управнена сторона має право вимагати відібрання цієї речі (речей) у зобов`язаної сторони або вимагати відшкодування останньою збитків.

Зазначений спосіб захисту (примусове виконання обов`язку в натурі) застосовується в зобов`язальних правовідносинах у випадках, коли особа зобов`язана вчинити певні дії щодо позивача, але відмовляється від виконання цього обов`язку чи уникає його.

Оскільки судом встановлено факт невиконання відповідачем зобов`язання щодо повернення зі зберігання майна, право власності на яке було набуте позивачем відповідно до умов Договору, обраний позивачем у спірних зобов`язально - правових відносинах спосіб захисту (примусове виконання обов`язку в натурі) відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення, є належним та ефективним способом захисту порушеного права позивача, який забезпечує реальне його поновлення.

З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги про зобов`язання відповідача повернути пальне, яке знаходиться на відповідальному безкоштовному зберіганні згідно Договору №448 від 03.12.2019 року у обсязі 27870 л бензину А-92 на загальну суму 690 618, 60 грн з ПДВ, є обгрунтованими та підлягають задоволенню в повному обсязі.

Позивач у позові прохає також покласти на відповідача судові витрати, понесені ним у цій справі на сплату судового збору.

Відповідно до статті 129 ГПК України, судовий збір покладається, зокрема, у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Суд встановив, що за подання цього позову позивач сплатив 10359,28 грн судового збору за платіжним дорученням №1071 від 14.10.2022р. Факт надходження судового збору до спеціального фонду Державного бюджету України підтверджено випискою від 17.10.2022.

Відповідно до ч. 1 ст. 129 ГПК України судовий збір покладається на відповідача повністю.

Керуючись статтями 232-233, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Зобов`язати Товариство з обмеженою відповідальністю «Надежда Ритейл 2017», ідентифікаційний код 41022256 (вул. Зіньківська, 19 б, м. Полтава, 36009) передати Комунальному підприємству «Об`єднане автогосподарство закладів та установ охорони здоров`я Полтавської області Полтавської обласної ради», ідентифікаційний код 22548359 (вул. Коцюбинського, 7, м. Полтава, 36039) 27870 літрів бензину марки А-92 на загальну суму 690 618, 60 грн.

3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Надежда Ритейл 2017», ідентифікаційний код 41022256 (вул. Зіньківська, 19 б, м. Полтава, 36009) на користь Комунального підприємства «Об`єднане автогосподарство закладів та установ охорони здоров`я Полтавської області Полтавської обласної ради», ідентифікаційний код 22548359 (вул. Коцюбинського, 7, м. Полтава, 36039) 10359,28 грн судового збору.

4. Видати накази після набрання рішенням законної сили.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч.1,2 ст.241 ГПК України). Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції (ст.256 ГПК України). Згідно ст.256 ГПК України, апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Відповідно до п.17.5 Перехідних положень ГПК України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Повне рішення складено 03.04.2023 року.

Суддя Іванко Л.А.