ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.04.2023 Справа № 914/547/23

За позовом: Львівського міського комунального підприємства «Львіводоканал», м.Львів,

до відповідача: Львівського казенного експериментального підприємства засобів пересування і протезування, м.Львів,

про: стягнення 252415,96 грн заборгованості.

Суддя І. Б. Козак

При секретарі Г.Гелеш

Представники сторін не викликалися.

На розгляд Господарського суду Львівської області подано позовну заяву Львівського міського комунального підприємства «Львіводоканал» до Львівського казенного експериментального підприємства засобів пересування і протезування про стягнення 252415,96 грн заборгованості.

Ухвалою суду від 15.02.2023 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження, в порядку письмового провадження та без виклику сторін.

Правова позиція позивача.

Позовні вимоги інспекції обгрунтовані неналежним виконанням відповідачем умов договору №300027 на подачу води з комунального водопроводу та приймання стічних вод до каналізаційної мережі від 05.04.2007 в частині вчасної оплати за одержані послуги за період березень 2021 січень 2023 на суму 210069,21 грн. Крім того, позивачем нараховано відповідачу 8172,20 грн пені, 5141,83 грн 3% річних, 29032,72 грн інфляційних втрат.

Попередній розрахунок судових витрат:

3786,23 грн сплачений судовий збір.

Правова позиція відповідача.

Відповідач відзиву на позов не подавав. Враховуючи обмеженість процесуальних строків розгляду цієї справи, суд вважає за можливе розглянути справу без участі представника відповідача та його відзиву на позов, в порядку статті 178 ГПК України, за наявними у справі доказами.

Обставини справи.

05 квітня 2007 року між ЛМКП "Львівводоканал" та Львівським казенним експериментальним підприємством засобів пересування і протезування було укладено договір № 300027 на подачу води з комунального водопроводу та приймання стічних вод до каналізаційної мережі.

Відповідно до п. 2.2.4. Договору споживач зобов`язується сплачувати вартість наданих послуг за чинними тарифами, згідно з поданими рахунками.

IIунком 3.5. Договору передбачено, що оплата за послуги водопостачання проводиться споживачем відповідно до діючих тарифів шляхом перерахування на рахунок Львівводоканалу коштів до 25 числа, поточного місяця. При цьому, у першу чергу, погашається заборгованість споживача.

Заборгованість перед ЛМКП ?Львівводоканал? за спожиті послуги водопостачання та водовідведення за період з березня 2021р. по січень 2023р станом на 01.02.2023р. становить 210 069,21 грн.

Вказана заборгованість підтверджується Загальною довідкою про нарахування за послуги водопостачання та водовідведення по договору 300027 та рахунками за послуги водопостачання та водовідведення за вказаний період, копії яких долучені до позовної заяви.

Відповідач неодноразово звертався до ЛМКП Львівводоканал із гарантійними листами, в яких просив відтермінувати сплату заборгованості за послуги водопостачання та водовідведення у зв`язку з арештом рахунків (копії - в матеріалах справи).

Станом на дату винесення рішення позивач заборгованість відповідачем не погашена.

Оцінка суду.

Згідно зі ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Як передбачено ст.174 Господарського кодексу України однією з підстав виникнення господарського зобов`язання є господарський договір та інші угоди, передбачені законом, а також угоди не передбачені законом, але які йому не суперечать.

Частиною 1, 3 ст. 626 Цивільного кодексу України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Як встановлено судом, підставою виникнення правовідносин між сторонами є договір про водопостачання та водовідведення.

Відповідно до ч. 1 ст. 901 Цивільного кодексу України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

За умовами п. 3.5. договору оплата за послуги (в межах встановлених лімітів) проводиться абонентом відповідно до діючих тарифів шляхом перерахування коштів на рахунок Львівводоканалу до 25 числа поточного місяця.

Як вбачається із зведеного розрахунку ЛМКП «Львівводоканал» за період березень 2021 січень 2023, відповідач заборгував позивачу вартість одержаних послуг на суму 210069,21 грн.

Відповідач у встановлені строки оплату вартості послуг з водопостачання та водовідведення у повному розмірі належним чином не здійснив.

Тоді як, частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України встановлено, що сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Принцип належного виконання полягає в тому, що виконання має бути проведене: належними сторонами; щодо належного предмета; у належний спосіб; у належний строк (термін); у належному місці.

Порушенням зобов`язання, у відповідності до ст. 610 Цивільного кодексу України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Так, обставина порушення відповідачем зобов`язання щодо своєчасної сплати коштів відповідно до умов договору за спірний період підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, разом з тим, дана обставина відповідачем спростована не була.

З урахуванням вищевикладеного, враховуючи, що факт надання послуг з водопостачання та водовідведення позивачем відповідачу та факт порушення відповідачем своїх зобов`язань в частині повної та своєчасної оплати послуг, підтверджений матеріалами справи та не спростований відповідачем, суд дійшов висновку про обґрунтованість заявлених позовних вимог в частині стягнення основного боргу в розмірі 210069,21 грн.

Позивачем на існуючу суму заборгованості, у зв`язку із неналежним виконанням відповідачем договірних зобов`язань щодо внесення плати за надані послуги, здійснено нарахування: 8172,20 грн пені, 5141,83 грн 3% річних, 29032,72 грн інфляційних втрат.

Статтею 611 ЦК України встановлено, що у разі порушення зобов`язання, настають наслідки, передбачені договором або законом, в тому числі, сплата неустойки. Приписами ст. 230 ГК України також встановлено, що у разі порушення учасником господарських відносин правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання, він зобов`язаний сплатити штрафні санкції у вигляді грошової суми (неустойка, пеня, штраф).

За приписами ч.1 ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 230 Господарського кодексу України, штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання. Суб`єктами права застосування штрафних санкцій є учасники відносин у сфері господарювання, зазначені у статті 2 цього Кодексу.

Згідно із ч. 6 ст. 231 Господарського кодексу України штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Частиною 6 статті 232 ГК України передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Пунктом 4.2. договору сторони погодили, що у разі повної або часткової несплати вартості наданих послуг, абоненту, на несплачену суму, починаючи з 1 числа наступного за звітним місяцем, за кожен день прострочення нараховується пеня в розмірі 0,1%.

Здійснивши перевірку заявленої до стягнення з відповідача 8172,20 грн пені, суд дійшов висновку, що розрахунок останньої є обґрунтованим, арифметично вірним та таким, що не суперечить нормам чинного законодавства, у зв`язку з чим вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

У зв`язку з простроченням виконання грошового зобов`язання позивач також просить стягнути з відповідача інфляційні збитки у розмірі 5141,83 грн 3% річних, 29032,72 грн інфляційних втрат.

Як унормовано приписами статті 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання; боржник , який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Статтею 625 Цивільного кодексу України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

При цьому слід зауважити, що у випадках порушення грошового зобов`язання суд не має правових підстав приймати доводи боржника з посиланням на неможливість виконання грошового зобов`язання через відсутність необхідних коштів (стаття 607 ЦК України) або на відсутність вини (статті 614, 617 ЦК України чи стаття 218 ГК України).

За своїми ознаками, індекс інфляції є збільшенням суми основного боргу у зв`язку з девальвацією грошової одиниці України, а 3% річних є платою за користування чужими коштами в цей період прострочення виконання відповідачем його договірного зобов`язання, і за своєю правовою природою вони є самостійними від неустойки способами захисту, цивільних прав і забезпечення виконання цивільних зобов`язань, а не штрафною санкцією.

Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові. (аналогічна правова позиція викладена у постанові Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 №14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань").

Зважаючи на обов`язок суду з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, не виходячи при цьому за межі позовних вимог, суд здійснив перевірку наданого позивачем розрахунку в межах заявлених періодів та дійшов висновку про те, що сума 5141,83 грн 3% річних, 29032,72 грн інфляційних втрат є арифметично вірною, обґрунтованою та здійсненою у відповідності до приписів чинного законодавства, у зв`язку з чим, заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню повністю.

Судові витрати.

Щодо стягнення судових витрат, то сплачений позивачем судовий збір в силу вимог ст. 129 ГПК України покладається на відповідача, оскільки спір виник з його неправомірних дій.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 129, 219-221, 247-252 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити повністю.

2. Стягнути з Львівського казенного експериментального підприємства засобів пересування і протезування (адреса: вул.Рудненська, 10, м.Львів, 79052, ідентифікаційний код 03187714) на користь Львівського міського комунального підприємства «Львіводоканал» (адреса: вул.Зелена, 64, м.Львів, 79017, ідентифікаційний код 03348471) 210069,21 грн основного боргу, 8172,20 грн пені, 5141,83 грн 3% річних, 29032,72 грн інфляційних втрат, 3786,23 грн судового збору.

3. Відповідно до ч. 1 ст. 241 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

4. Апеляційну скаргу на рішення суду можна подати в порядку, визначеному Господарським процесуальним кодексом України.

5. Інформацію у справі, яка розглядається, можна отримати за такою веб-адресою: http://lv.arbitr.gov.ua.

Повний текст рішення складено та підписано 17.04.2023.

Суддя Козак І.Б.