СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 квітня 2023 року м. Харків Справа № 905/844/22

Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Тарасова І.В., суддя Білоусова Я.О. , суддя Пуль О.А.

розглянувши в порядку письмового провадження без виклику учасників справи апеляційну скаргу позивача-Товариства з обмеженою відповідальністю "Бест-Лізинг", м.Київ (вх. № 232Д/2-5) на рішення господарського суду Донецької області від 29.12.22 у справі № 905/844/22 (ухвалене у приміщенні господарського суду Донецької області суддею Демідовою П.В., повний текст складено 29.12.22)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Бест-Лізинг", м.Київ,

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Зав-Агро", с.Єлизаветівка Мар`їнського району Донецької області

про стягнення 266 490,49 грн.,-

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Бест-Лізинг" звернулося до господарського суду Донецької області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Зав-Агро" про стягнення 266 490,49 грн., з яких: 132 542,83грн. - прострочена заборгованість за лізинговими платежами за договором фінансового лізингу від 09.08.2021 №210809-3ФЛ-Ю-А та нараховані на цю заборгованість 26 813, 90 грн. пені за період з 03.02.2022 по 19.10.2022, 14 787,69 грн. 24% річних, 13 896,67 грн. інфляційних нарахувань, а також 78 449,40 грн. штрафу за неподання відомостей про стан та місцезнаходження об`єкту лізингу .

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем умов договору фінансового лізингу №210809-3ФЛ-Ю-А від 09.08.2021 в частині сплати лізингових платежів в повному обсязі, відповідно до Графіку, внаслідок чого виникла заборгованість в сумі 132 542,83 грн., а також ненадання звітності про стан та адресу базування об`єкта лізингу, у зв`язку з чим на вказану заборгованість на підставі п.7.1.1 Договору нараховано пеню за період з 03.02.2022 по 19.10.2022, 24% річних та інфляційних втрат на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України та п. 2.7 Договору, а за ненадання звітності застосовано штраф на підставі п. 7.1.3 Договору.

Рішенням господарського суду Донецької області від 29.12.22 у справі № 905/844/22 позов задоволено частково.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Зав-Агро"на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Бест-Лізинг" грошові кошти в сумі 163 227,19 грн., з яких: 132 542,83 грн. - прострочена заборгованість за лізинговими платежами; 14 787,69 грн. - 24% річних, 13896,67 грн. - інфляційне збільшення; 1000,00 грн. - пеня, 1000,00 грн. - штраф за неподання відомостей про стан та місцезнаходження майна, а також витрати зі сплати судового збору в сумі 3997,35 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

В обґрунтування рішення суд послався на виникнення у відповідача заборгованості на загальну суму 132 542,83грн. у зв`язку з несплатою чергових лізингових платежів відповідно до графіку, яка не сплачена і на яку позивачем правомірно нараховано пеню на підставі Договору п.7.1.1, проценти річних та інфляційні втрати на підставі ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України та п. 2.7 Договору, а також невикононня відповідачем обов`язку з надання звітності про стан та адресу базування об`єкта лізингу і правомірність застосування позивачем за таке порушення штрафу на підставі п. 7.1.3 Договору.

При цьому суд відхилив доводи відповідача щодо наявності форс-мажорних обставин- введення воєнного стану, як на підставу для звільнення від відповідальності за невиконання зобов`язань, пославшись на недотримання ним визначеного п.8.2 Договору строку повідомлення про настання обставин непереборної сили, та недоведення причинного зв`язку між такими обставинами та порушенням зобов`язань.

Разом з цим, суд зменшив розмір заявлених до стягнення штрафних санкцій до 2000,00грн., з яких: 1000,00 грн. - пеня та 1000,00 грн. - штраф за неподання звіту про стан та адресу базування об`єкта лізингу, пославшись на наявність виняткових обставин, які відповідно до положень ч. 3 ст. 551 Цивільного кодексу України та ст. 233 Господарського кодексу України надають право суду зменшити розмір штрафних санкцій, врахувавши неспівмірність їх розміру із розміром заборгованості, яка складає майже половину заявленої до стягнення суми та у сукупності з 24% річних та інфляційними збільшеннями перевищують суму основної заборгованості, зазначивши, що в умовах воєнного стану неустойка не може становити непомірний тягар для відповідача як особи, місце розташування якої та місце ведення його бізнесу є окуповані території або території, які знаходяться в зоні бойових дій; відповідач належно виконував покладені на нього обов`язки щодо сплати лізингових платежів до обставин, пов`язаних з початком збройної агресії Російської федерацій проти України та після повномасштабного вторгнення вживав заходи, спрямовані на встановлення зв`язку з контрагентами за договорами, зокрема і з позивачем у справі, намагався дійти спільної згоди щодо врегулювання питання щодо виниклої заборгованості, що не заперечується позивачем.

Позивач подав на зазначене рішення до Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на нез`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність викладених в рішенні висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить це рішення скасувати в частині відмови в позові та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позов задовольнити.

В обгрунтування апеляційної скарги позивач послався на те, що висновок суду першої інстанції щодо наявності обставин, з якими ч. 3 ст. 551 Цивільного кодексу України та ст. 233 Господарського кодексу України пов`язує підстави для зменшення судом штрафних санкцій не ґрунтується на вимогах чинного законодавства та обставинах справи, з огляду на те, що при розгляді даної справи судом першої інстанції було встановлено наявність та обґрунтованість заборгованості відповідача з лізингових платежів та недоведення відповідачем того, що порушення умов Договору сталися внаслідок форс-мажорних обставин, а відповідачем не направлялось пропозицій щодо врегулювання існуючої заборгованості.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02.02.23 для розгляду справи № 905/844/22 сформовано склад колегії суддів: головуючий суддя Тарасова І.В., суддя Білоусова Я.О., суддя Пуль О.А.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 20.02.23 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою позивача-Товариства з обмеженою відповідальністю "Бест-Лізинг", м.Київ (вх. № 232Д/2-5) на рішення господарського суду Донецької області від 29.12.23 у справі № 905/844/22 та ухвалено здійснити її розгляд без повідомлення учасників справи.

27.03.23 від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу ( вх. № 3377), згідно з яким він просить залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення без змін, посилаючись, зокрема, на правомірність висновку суду першої інстанції щодо наявності виняткових обставин для зменшення пені, які зазначено судом в оскаржуваному рішенні, враховуючи при цьому ненадання позивачем жодного належного та допустимого доказу на підтвердження збитків внаслідок неналежного виконання відповідачем зобов`язань за Договором. При цьому відповідач зазначив, що оскаржуване рішення після його ухвалення ним було виконано, що додатково підтверджує його добросовісність при здійсненні господарської діяльності у спірних правовідносинах.

Відповідно до статті 269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, з`ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами в межах, встановлених статтею 269 ГПК України, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлення обставин справи та відповідність їх наданим доказам, дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, зважаючи на таке.

Як вбачається з матеріалів справи, 09.08.2021 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Бест Лізинг" (лізингодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Зав Агро" (лізингоодержувач) укладено договір №210809-3/ФЛ-Ю-А фінансового лізингу, відповідно до п.п.4.1,4.2, 5.1-5.6 якого об`єктом лізингу є автомобіль BMW X5, загальною вартістю 1 961 235,00 грн., з яких 326 872,60 ПДВ 20%; строк лізингу: 18 місяців; максимальний термін передачі, з врахуванням положень Додатку "Загальні умови" - 24.09.2021; місце передачі: м.Хмельницький, проспект Миру, буд.103/1; мінімальний строк для дострокового придбання (з дати передачі) - 12 місяців; адреса базування (зберігання): Донецька обл, Мар`їнський район, с.Єлизаветівка, вул.Центральна, 39-А; гранична дата сплати авансового лізингового платежу: 20.08.2021.

Додатком до договору №210809-3/ФЛ-Ю-А фінансового лізингу від 09.08.2021 сторони узгодили загальні умови договору , які не обмежують та доповнюють договір.

Так, п.1.1 додатку до договору передбачено, що лізингодавець набуває у свою власність і передає на умовах фінансового лізингу у платне володіння та користування об`єкт лізингу, найменування, марка, модель, комплектація, рік випуску, ціна одиниці, кількість, вартість і загальна вартість якого на момент укладення договору наведені в Додатку "Специфікація", а лізингоодержувач зобов`язується прийняти об`єкт лізингу та сплачувати лізингові платежі на умовах цього договору. По закінченню строку лізингу, до лізингоодержувача переходить право власності на об`єкт лізингу згідно умов цього договору (за виключенням випадків, передбачених договором та/або законодавством). Найменування фінансової операції: фінансовий лізинг.

Строк користування Лізингоодержувачем об`єктом лізингу (строк лізингу) складається з періодів (місяців) лізингу зазначених в Додатку "Графік сплати лізингових платежів" до договору (надалі - графік) та починається з дати підписання сторонами акту приймання-передачі об`єкту лізингу, але в будь-якому випадку не може бути меншим одного року (п.1.2 додатку до договору). Об`єкт лізингу є власністю лізингодавця протягом строку лізингу та строку дії даного договору. В разі переходу права власності на об`єкт лізингу від лізингодавця до лізингоодержувача згідно умов цього договору, об`єкт лізингу по закінченню строку лізингу лізингоодержувачем не повертається (п.1.3 додатку до договору).

Згідно з п.2.1.7.1 додатку до договору, у випадку, якщо авансовий лізинговий платіж, визначений у Графіку сплати лізингових платежів (додаток до договору) дорівнює або становить більше, ніж 20 (двадцять) % від загальної вартості об`єкта лізингу, визначеної в п.4.2 договору, то числом сплати є порядковий номер дня у відповідному календарному місяці дати, яка визначається шляхом додавання двадцяти календарних днів до дати підписання акту (наприклад: дата підписання сторонами акту - 04 лютого 2021 року. Черговий лізинговий платіж 1-го періоду лізингу сплачується 24 лютого 2021 року. Наступні чергові лізингові платежі - кожного 24 числа календарного місяця протягом усього строку лізингу). В разі відсутності такого числа у відповідному календарному місяці (наприклад, якщо числом сплати є 31-ше число, а у календарному місяці 30-ть днів), платіж сплачується в останній робочий день відповідного календарного місяця.

Пунктами 2.2 та 2.3 додатку до договору передбачено, що усі платежі за договором лізингоодержувач зобов`язаний здійснювати у число сплати, в національній валюті України (гривні) відповідно до графіку та загальних умов, а також інших положень цього договору та/або чинного законодавства шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок лізингодавця. Лізингові платежі включають: платежі по відшкодуванню (компенсації) частини вартості об`єкта лізингу (з врахуванням коригування, вказаного в п.2.5, 2.6 загальних умов); винагороду (комісію) лізингодавцю за отриманий у лізинг об`єкт лізингу з врахуванням коригування, вказаного у п.2.7. - 2.9., 3.5 загальних умов (далі - винагорода). Авансовий платіж, визначений у графіку сплати лізингових платежів (додаток до договору), з урахуванням п.2.6 Загальних умов, лізингоодержувач зобов`язаний сплатити протягом трьох банківських днів з моменту відправлення рахунку лізингодавцем, але не пізніше ніж в дату, зазначену сторонами в пункті 5.6 цього договору та в сумі, Авансового лізингового платежу, визначеного у графіку сплати лізингових платежів (додаток до договору) незалежно від отримання рахунку.

Якщо строк сплати будь-якого лізингового платежу припадає на неробочий день (вихідний, святковий або ін.) день лізингоодержувач зобов`язаний сплатити такий платіж не пізніше останнього робочого дня, який передує такому вихідному (святковому ін.) дню (п.2.4 додатку до договору).

Пунктом 2.7 додатку до договору передбачено, що у разі якщо, лізингоодержувач прострочить сплату лізингових платежів, на підставі ст.625 Цивільного кодексу України сторони погодили, що лізингодавець має право нарахувати, а лізингоодержувач зобов`язується сплачувати 24 (двадцять чотири) процентів річних від простроченої суми, протягом всього періоду існування простроченої заборгованості.

Відповідно до п.3.4 додатку до договору, приймання лізингоодержувачем об`єкта лізингу в лізинг оформлюється шляхом складання акту. Підписання лізингоодержувачем акту підтверджує в т.ч. належну якість, комплектність справність об`єкта лізингу і відповідність об`єкта лізингу вимогам лізингоодержувача та умовам договору.

Згідно з п.7.1.1 договору за порушення обов`язку з своєчасної сплати платежів, передбачених даним договором та/або чинним законодавством України сплачує пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла в період прострочення, від простроченої суми заборгованості за платежами за кожен день прострочення та відшкодовує всі збитки, завдані цим лізингодавцеві, понад вказану пеню. Сторони домовились, що нарахування пені за прострочення сплати платежів, передбачених цим договором та/або чинним законодавством України припиняється через дванадцять місяців, від дня коли сплата мала відбутися.

Сторони звільняються від відповідальності у разі затримки виконання зобов`язання або невиконання своїх обов`язків за договором, якщо вказані затримки чи невиконання виникли внаслідок обставин непереборної сили (форс-мажорних обставин). До обставин непереборної сили належать: війна, страйки, пожежі, вибухи, повені чи інші стихійні лиха, дії чи бездіяльність органів влади та/або управління України чи інших країн, які безпосередньо впливають на виконання сторонами їх обов`язків за договором (п.8.1 додатку до договору). Сторони зобов`язані письмово не пізніше 10 (десяти) діб з моменту настання обставин непереборної сили, повідомити одна одну про настання таких обставин, якщо вони перешкоджають належному виконанню цього договору. Підтвердженням настання обставин непереборної сили є виключно офіційне підтвердження таких обставин Торгово-промисловою палатою України (п.8.2 додатку до договору). Якщо обставини, вказані в п.8.1 Загальних умов, продовжують діяти протягом 30 (тридцяти) днів з дати їх виникнення, то сторони проводять переговори з метою визначення заходів, яких слід вжити (п.8.3 додатку до договору).

Даний договір набирає чинності (вважається укладеним) після його підписання сторонами (в т.ч. обов`язкового підписання сторонами додатків "Загальні умови договору", "Специфікація", "Довідка", "Страхування", "Акт звірки взаєморозрахунків та переходу права власності на об`єкт лізингу", "Графік сплати лізингових платежів", "Технічний асістанс", "Поняття нормального зносу" до договору) (п.10.1 додатку до договору).

На виконання умов вказаного договору ТОВ "Бест Лізинг" передало об`єкт лізингу, а саме: новий легковий універсал BMW, моделі Х5, 2021 рок випуску, номер кузова (шасі, рами, заводський) НОМЕР_1 , а ТОВ "Зав - Агро" прийняло його у користування разом з свідоцтвом про державну реєстрацію СХА471769 від 13.08.2021, комплектом державних реєстраційних номерів НОМЕР_2 , ключами, сервісною книжкою, інструкцією з експлуатації, автомобільним набором та сервісною карткою із серійним номером 00295, що підтверджується актом прийому-передачі об`єкта лізингу в користування від 13.08.2021 за договором №210809-3/ФЛ-Ю-А фінансового лізингу від 09.08.2021.

Як зазначено вище, неналежне виконання відповідачем умов договору фінансового лізингу №210809-3ФЛ-Ю-А від 09.08.2021 в частині сплати лізингових платежів в повному обсязі відповідно до Графіку та невиконання обов`язку з надання звітності про стан та адресу базування об`єкта лізингу, стало підставою для подання позову у даній справі предметом якого є стягнення заборгованості з лізингових платежів в сумі 132 542,83грн., нарахованих на неї 26 813, 90 грн. пені за період з 03.02.2022 по 19.10.2022, 14 787,69 грн. 24% річних, 13 896,67 грн. інфляційних нарахувань, а також 78 449,40 грн. штрафу за неподання зазначеної звітності.

Надаючи в процесі апеляційного перегляду оцінку обставинам справи, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог з огляду на наступне.

Відповідно до статті 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Основними видами господарських зобов`язань є майново-господарські зобов`язання таорганізаційно-господарські зобов`язання.

Згідно зі статтею 175 Господарського кодексу України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Статтею 174 Господарського кодексу України серед підстав виникнення господарських зобов`язань передбачено господарські договори.

Відповідно до ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до статті 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Договір є одностороннім, якщо одна сторона бере на себе обов`язок перед другою стороною вчинити певні дії або утриматися від них, а друга сторона наділяється лише правом вимоги, без виникнення зустрічного обов`язку щодо першої сторони.

Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору.

Статтею 628 Цивільного кодексу України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України Договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 статті 292 Господарського кодексу України, лізинг - це господарська діяльність, спрямована на інвестування власних чи залучених фінансових коштів, яка полягає в наданні за договором лізингу однією стороною (лізингодавцем) у виключне володіння та користування другій стороні (лізингоодержувачу) на визначений строк майна, що належить лізингодавцю або набувається ним у власність (господарське відання) за дорученням чи погодженням лізингоодержувача у відповідного постачальника (продавця) майна, за умови сплати лізингоодержувачем періодичних лізингових платежів.

Відповідно до ч.1 ст.806 Цивільного кодексу України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у володіння та користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Статтею 1 Закону України "Про фінансовий лізинг" передбачено, що фінансовий лізинг - вид правових відносин, за якими лізингодавець зобов`язується відповідно до договору фінансового лізингу на строк та за плату, визначені таким договором, передати лізингоодержувачу у володіння та користування як об`єкт фінансового лізингу майно, що належить лізингодавцю на праві власності та набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем, або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов, а також які передбачають при цьому додержання принаймні однієї з ознак (умов) фінансового лізингу, передбачених пунктами 1-4 частини першої статті 5 цього Закону.

Лізингові платежі, належні до сплати за договором фінансового лізингу, здійснюються в порядку, встановленому договором фінансового лізингу (ч.1 ст.16 Закону України "Про фінансовий лізинг").

Умовами Договору передбачено, що сплата лізингових платежів відбувається відповідно до графіку та складається з авансового лізингового платежу та чергових платежів, які включають в себе відшкодування частини вартості об`єкта лізингу і винагороду лізингодавця та сплачуються у наступному порядку: авансовий платіж, який більше 20% загальної вартості об`єкта лізингу, шляхом додавання 20 календарних днів до дати підписання акту, а черговий платіж у наступному місяці у ту ж дату, що і попередній.

Виходячи із наведеного, господарський суд першої інстанції правомірно зазначив, що оскільки акт приймання-передачі підписаний 13.08.2021 авансовий платіж сплачується - 02.09.2021, а наступні чергові платежі відповідно 02.10.2021, 02.11.2021, 02.12.2021, 02.01.2023, т.д.

Статтею 193 Господарського кодексу України передбачено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно з положеннями статей 525, 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то вонопідлягаєвиконанню у цей строк (термін).

Статтями 13 та 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено обов`язок кожної сторони довести ті обставини, які мають значення для справи, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до статті 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами:

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів;

3) показаннями свідків.

Як правомірно зазначив суд першої інстанції, зі змісту позову вбачається, що у зв`язку з несплатою чергових лізингових платежів відповідно до графіку у відповідача виникла заборгованість щодо оплати в загальній сумі 132542, 83 грн. за наступні періоди: з 02.02.2022 (6 період лізингу) - 387,04 грн.; з 02.03.2022 (7 період лізингу) - 25 167,11 грн.; з 01.04.2022 (8 період лізингу) - 27 063,21 грн.; з 02.05.2022 (9 період лізингу) - 26 431,18 грн; з 02.06.2022 (10 період лізингу) - 27 063.21 грн.; з 02.07.2022 (11 період лізингу) - 26 431,18 грн.

В підтвердження вказаної заборгованості позивачем долучено до матеріалів справи довідку про нарахування та сплату лізингових платежів за договором фінансового лізингу №210809-3/ФЛ-Ю-А від 09.08.2021.

Відповідач в заявах по суті справи проти наявності зазначеної заборгованості не заперечував.

З огляду на наведене, господарський суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про стягнення основної заборгованості з лізингових платежів в сумі 132542, 83 грн.

Згідно з частиною 1 статті 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Оскільки, як зазначено вище, відповідач не сплатив суму основного боргу після настання встановленого строку на час розгляду справи в суді першої інстанції, він є таким, що прострочив виконання зазначеного грошового зобов`язання.

Згідно зі статтею 611 Цивільного кодексу України, в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

За частиною першою статті 216 Господарського кодексу України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно зі статтями 230, 231 Господарського кодексу України, штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми, яку відповідач зобов`язаний сплатити за невиконання чи неналежне виконання господарського зобов`язання. Якщо розмір штрафних санкцій не визначено, санкції застосовуються у розмірі, передбаченому договором.

За змістом положень частини четвертої статті 231 Господарського кодексу України, розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Згідно зі статтею 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з частиною 2 статті 343 Господарського кодексу України платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Частиною 6 статті 232 Господарського кодексу України передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконане.

Відповідно до статей 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню, в розмірі, що встановлюється за згодою сторін та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Згідно з п.7.1.1 договору за порушення обов`язку з своєчасної сплати платежів, передбачених даним договором та/або чинним законодавством України сплачує пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла в період прострочення, від простроченої суми заборгованості за платежами за кожен день прострочення та відшкодовує всі збитки, завдані цим лізингодавцеві, понад вказану пеню.

За прострочення сплати лізингових платежів позивачем правомірно нараховано пеню в сумі 26 813,94 грн за період з 03.02.2022 по 19.10.2022.

Пунктом 5.2.1 загальних умов договору передбачено, що лізингоодержувач зобов`язаний щоквартально (не пізніше 10 календарних днів з моменту закінчення відповідного звітного кварталу) письмово інформувати лізингодавця про стан та адресу базування об`єкта лізингу шляхом направлення лізингодавцю звіту у формі встановленою додатком "Довідка" до договору.

За ненадання при інспектуванні для огляду або при поверненні (вилучені) об`єкта лізингу технічної документації, отриманої лізингоодержувачем разом з об`єктом лізингу, порушенні умов пунктів 2.15, 2.16, 3.6, 4.1.2, 4.8, 5.2, 10.2 загальних умов - сплачує договірну санкцію (штраф) у розмірі 1 (один) відсоток остаточної загальної вартості об`єкта лізингу, за кожен та будь-який випадок із зазначених порушень (п.7.1.3 загальних умов).

У зв`язку з неподанням звітності відповідачем позивачем правомірно нараховано штраф за 4 квартали в сумі 78 449,40 грн.

Таким чином, загальна сума нарахованих штрафних санкцій становить 105 263,34 грн.

Одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання за договором, штрафу та пені не суперечить статті 61 Конституції України, оскільки згідно зі статтею 549 ЦК України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до статті 230 Господарського кодексу України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій .

Наведена правова позиція щодо правомірності одночасного застосування за одне правопорушення штрафу та пені є усталеною та викладена, зокрема, в постанові Великої Палати Верховного Суду від 01.06.21 у справі № 910/12876/19 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 09.02.18 року у справі №911/2813/17, від 22.03.18 у справі № 911/1351/17, від 25.05.18 року у справі № 922/1720/17, від 02.04.19 року у справі № 917/194/18.

Частиною 2 ст. 625 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Пунктом 2.7. загальних умов до договору передбачено, що у разі, якщо лізингоодержувач прострочить сплату лізингових платежів, на підставі ст.625 Цивільного кодексу України сторони погодили, що лізингодавець має право нарахувати, а лізингоодержувач зобов`язується сплачувати 24 (двадцять чотири) процентів річних від простроченої суми, протягом всього періоду існування простроченої заборгованості.

Позивачем правомірно у відповідності до наведеної норми та п. 2.7 Договору на несплачену заборгованість з лізингових платежів нараховано до стягнення спірні суми 24% річних та інфляційних втрат.

При цьому суд правомірно зазначив про те, що розрахунок позивача 24% річних за період з 03.02.2022 по 19.10.2022 є арифметично вірним та сума 24% річних, яка підлягає стягненню з відповідача, складає 14 787,69 грн., в той час як розрахунок позивача щодо інфляційного збільшення за період з 03.02.2022 по 19.10.2022 є арифметично невірним, оскільки сума інфляційного збільшення складає 16 929,20 грн., проте враховуючи, що суд розглядає справу в межах заявлених вимог, сума інфляційного збільшення підлягає стягненню в заявленому розмірі, а саме 13 896,67 грн.

При цьому суд першої інстанції обґрунтовано відхилив заперечення відповідача проти нарахування зазначених сум, які обґрунтовані положеннями Закону України №2120-ІХ від 15.03.2022, яким доповнено Прикінцеві та перехідні положення Цивільного кодексу України пунктами 18 та 19, відповідно до яких, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установлено, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

Зі змісту вказаних положень вбачається, що саме позичальник звільняється від відповідальності, визначеної ст.625 ЦК України, та неустойки у разі прострочення зобов`язання за договором, відповідно до якого останньому надано кредит/позика банком або іншим кредитодавцем, тобто за змістом зазначене безпосередньо стосуються відносин позики або кредитних відносин.

Частиною 2 статті 806 Цивільного кодексу передбачено, що до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов`язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Законом "Про фінансовий лізинг"не встановлені особливості, яки б дозволили зробити висновок, що положення законодавства про позику або кредит застосовуються до договорів фінансового лізингу.

Таким чином, договір лізингу за своєю правовою природою є змішаним і містить елементи договору оренди та договору купівлі-продажу, врегульовуючи таким чином відносини, щодо володіння та користування об`єктом лізингу за плату, а також переходу права власності на нього. За своєю суттю вказані відносини не є відносинами позики або кредиту, у зв`язку з чим положення п.18 та 19 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України не підлягають застосуванню в даному випадку.

Крім цього суд першої інстанції обгрунтовано відхилив посилання відповідача на наявність форс-мажорних обставин, зазначених в листі Торгово-промислової палати України за вих.№2024/02.0-7.1 від 28.02.2022, як на підставу для звільнення від відповідальності за невиконання зобов`язань.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що сама обставина введення на території України воєнного стану, враховуючи наявність універсального офіційного листа Торгово-промислової палати України від 28.02.2022 №2024/02.0-7.1 про засвідчення форс-мажорних обставин, не є автоматичною підставою для звільнення особи від відповідальності за неналежне виконання умов договору, або продовження його дії на період дії таких обставин, оскільки не має преюдиціального (заздалегідь встановленого) характеру, а необхідною умовою їх застосування є наявність причинно-наслідкового зв`язку між неможливістю виконання договору та обставинами непереборної сили, тобто їх здатність впливати на реальну можливість виконання зобов`язання, в той час як відповідач не довів об`єктивної неможливості виконання умов Договору у зв`язку із введенням на території України воєнного стану.

Крім цього, як зазначено вище, пунктом 8.2. Договору передбачено обов`язок сторін з письмового повідомлення одна одної не пізніше 10 (десяти) діб з моменту настання обставин непереборної сили, про настання таких обставин, якщо вони перешкоджають належному виконанню цього договору.

Як правомірно зазначив суд першої інстанції, відповідачем окрім того, що не доведено наявності причинного зв`язку між обставинами, на які він посилається як на форс- мажорні та порушенням зобов`язань, також не було дотримано визначеного п.8.2 Договору строку повідомлення про настання обставин непереборної сили, які унеможливлюють здійснення виплат за Договором.

Так, з матеріалів поданого відзиву вбачається, що ТОВ "Зав-Агро" звернулось до ТОВ "Бест Лізинг" з листом-повідомленням за вих.№9 від 04.07.2022, в якому зазначило, що у зв`язку з окупацією та проведенням воєнних дій на території Донецької області, де розташовані його виробничі потужності (с.Калинове, Волноваського району, Донецької області) підприємству завдано невиправні збитки, частина техніки, що отримана за договорами лізингу залишилась на окуповані території, техніка передана за договором №210809-3/ФЛ-Ю-А від 09.08.2021 залишилась на території України, проте виплати не проводяться у зв`язку з тяжким фінансовим становищем зумовленим неможливістю надання послуг по збиранню урожаю через перебування значної кількості земельних ділянок контрагента в окупації та відсутністю контрактів.

Зі змісту листа ТОВ "Зав-Агро до ТОВ "Бест Лізинг" за вих.№9 від 13.09.2022 вбачається, що мова йде по техніку, яка залишилась на окупованій території за іншими договорами, укладеними між сторонами та не стосуються договору, який є предметом розгляду у даній справі.

Також, до відзиву долучено скріншот листа адвоката відповідача на наступну електронну адресу датоване 23.03.2022 о 15:38:04, в якому він просить надати скан-копії договорів лізингової техніки, графіку платежів враховуючи заборгованість, з метою підтвердження причетності ТОВ "Зав-Агро" до її використання, визначення переліку та їх долі, у зв`язку з відсутністю можливості здійснювати платежі по рахунку, оскільки офіс, який знаходиться у м.Волноваха повністю зруйнований через повномасштабне вторгнення Російської федерації.

Дійшовши правомірного висновку про наявність правових підстав для застосування спірних штрафних санкцій, господарський суд першої інстанції також дійшов правомірного висновку про наявність підстав для їх зменшення, з огляду на таке.

Справедливість, добросовісність, розумність належать до загальних засад цивільного законодавства, передбачених статтею 3 Цивільного кодексу України, які обмежують свободу договору, встановлюючи певну межу поведінки учасників цивільно-правових відносин.

Ці загальні засади втілюються у конкретних нормах права та умовах договорів, регулюючи конкретні ситуації таким чином, коли кожен з учасників відносин зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, захищати власні права та інтереси, а також дбати про права та інтереси інших учасників, передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам і інтересам інших осіб, закріпляти можливість адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу.

Зокрема, загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку, і ця спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Главою 24 Господарського кодексу України загальні засади відповідальності учасників господарських відносин врегульовано таким чином, що господарсько-правова відповідальність передбачена за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором. Тож справедливість, добросовісність, розумність як загальні засади цивільного законодавства є застосовними у питаннях застосування господарсько-правової відповідальності.

За частиною другою статті 216 Господарського кодексу України, застосування господарських санкцій повинно гарантувати захист прав і законних інтересів громадян, організацій та держави, в тому числі відшкодування збитків учасникам господарських відносин, завданих внаслідок правопорушення, та забезпечувати правопорядок у сфері господарювання.

Господарсько-правова відповідальність базується на принципах, згідно з якими: потерпіла сторона має право на відшкодування збитків незалежно від того, чи є застереження про це в договорі; передбачена законом відповідальність виробника (продавця) за недоброякісність продукції застосовується також незалежно від того, чи є застереження про це в договорі; сплата штрафних санкцій за порушення зобов`язання, а також відшкодування збитків не звільняють правопорушника без згоди другої сторони від виконання прийнятих зобов`язань у натурі; у господарському договорі неприпустимі застереження щодо виключення або обмеження відповідальності виробника (продавця) продукції (частина третя статті 216 ГК України).

За частинами першою та другою статті 217 Господарського кодексу України господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції.

Господарські санкції, що встановлюються відповідно до договору чи закону за несвоєчасне виконання зобов`язання, спрямовані передусім на компенсацію кредитору майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку боржника. Такі санкції не можуть розглядатися кредитором як спосіб отримання доходів, що є більш вигідним порівняно з надходженнями від належно виконаних господарських зобов`язань.

Якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо боржника, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання боржником певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати своїм працівникам та іншим кредиторам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами боржника та кредитора.

Положеннями частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України передбачено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Тлумачення частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України свідчить, що в ній не передбачено вимог щодо обов`язкової наявності одночасно двох умов, а тому достатнім для зменшення неустойки може бути наявність лише однієї з них.

Саме таку правову позицію викладено у постанові Верховного Суду від 15.02.2018 у справі 67/1346/15-ц.

Вирішення питання про зменшення неустойки та розмір, до якого вона підлягає зменшенню, закон відносить на розсуд суду. Господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення пені. При застосуванні правил про зменшення неустойки суди не мають якогось усталеного механізму зменшення розміру неустойки, тому кожного разу потрібно оцінювати обставини та наслідки порушення зобов`язання на предмет наявності виняткових обставин на стороні боржника.

Згідно з положеннями частини першої статті 233 Господарського кодексу України у разі, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій; при цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

При цьому, ані у зазначених нормах, ані в чинному законодавстві України не міститься переліку виняткових випадків (обставин, які мають істотне значення), за наявності яких господарським судом може бути зменшено неустойку, тому вирішення цього питання покладається безпосередньо на суд, який розглядає відповідне питання з урахуванням всіх конкретних обставин справи в їх сукупності.

Вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступеню виконання зобов`язання боржником; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо.

При цьому, зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, за відсутності у законі переліку обставин, які мають істотне значення, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

Цивільні та господарські відносини повинні ґрунтуватись на засадах справедливості, добросовісності, розумності, як складових елементів принципу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягувати із боржника надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне зобов`язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для боржника та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 06.11.2018 у справі № 913/89/18, від 04.12.2018 у справі № 916/65/18, від 03.07.2019 у справі №917/791/18, від 22.10.2019 у справі № 904/5830/18, від 13.01.2020 у справі № 902/855/18.

Підстави та розмір зменшення стягуваної пені повинні бути мотивовані та обґрунтовані в рішенні суду.

Законодавством не врегульований розмір (відсоткове співвідношення) можливого зменшення пені, і дане питання вирішується господарським судом за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 25.04.2018 у справі №904/12429/16.

Частина друга статті 233 Господарського кодексу України встановлює, що у разі якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

В даній нормі під "іншими учасниками господарських відносин" слід розуміти третіх осіб, які не беруть участь в правовідносинах між боржником та кредитором, проте, наприклад, пов`язані з кредитором договірними відносинами.

Отже, якщо порушення зобов`язання учасника господарських відносин не потягло за собою значні збитки для іншого господарюючого суб`єкта, то суд може зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Відповідно до положень статті 3, частини 3 статті 509 Цивільного кодексу України загальними засадами цивільного законодавства та, водночас, засадами на яких має ґрунтуватися зобов`язання між сторонами є добросовісність, розумність і справедливість.

Інститут зменшення неустойки судом є ефективним механізмом забезпечення балансу інтересів сторін порушеного зобов`язання.

Із мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України №7-рп/2013 від 11.07.2013 вбачається, що неустойка має на меті стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не повинна перетворюватись на несправедливо непомірний тягар для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора.

Господарський суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про наявність виняткових обставин, які відповідно до положень ст. 551 Цивцільного кодексу України та ч. 3 ст. 233 Господарського кодексу України можуть бути підставою для зменшення судом спірних штрафних санкцій з урахуванням того, що їх розмір складає майже половину заявленої до стягнення суми та у сукупності з 24% річних та інфляційними збільшеннями перевищують суму основної заборгованості, відсутні докази понесення позивачем збитків внаслідок допущених відповідачем порушень умов Договору,неустойка не може становити непомірний тягар для відповідача як особи, місце розташування якої та місце ведення його бізнесу є окуповані території або території, які знаходяться в зоні бойових дій, в той час як відповідач належно виконував покладені на нього обов`язки щодо сплати лізингових платежів до обставин, пов`язаних з початком збройної агресії Російської федерацій проти України та після повномасштабного вторгнення вживав заходи, спрямовані на встановлення зв`язку з контрагентами за договорами, зокрема і з позивачем у справі, намагався дійти спільної згоди щодо врегулювання питання щодо виниклої заборгованості, що не заперечується позивачем.

При цьому обґрунтованість заявленої до стягнення суми заборгованості та недоведеність відповідачем наявності форс-мажорних обставин як підстави для його звільнення від відповідальності за порушення умов Договору не виключають передбачене ст. 551 Цивцільного кодексу України та ч. 3 ст. 233 Господарського кодексу України право суду зменшити розмір штрафних санкцій за наявності виняткових обставин, які, як наведено вище, мають місце у спірних правовідносинах.

За таких обставин господарський суд першої інстанції за наявності правових підстав , визначених ст. 551 Цивцільного кодексу України та ч. 3 ст. 233 Господарського кодексу України, скористався дискреційними повноваженнями на зменшення спірної суми штрафних санкцій.

Отже, доводи апеляційної скарги позивача не знайшли свого підтвердження, оскаржуване рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга- без задоволення.

Оскільки за результатами апеляційного перегляду справи апеляційну скаргу позивача залишено без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін, витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги залишаються за останнім.

Виходячи з наведеного та керуючись ст.ст. 126, 129, 269, п. 1 ч.1 ст. 275, ст. 276, ст.ст. 281, 282-284 Господарського процесуального кодексу України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Бест-Лізинг" залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Донецької області від 29.12.22 у справі № 905/844/22 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Порядок і строк її оскарження передбачені статтями 286 - 289 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя І.В. Тарасова

Суддя Я.О. Білоусова

Суддя О.А. Пуль