ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
УХВАЛА

про відмову у відкритті провадження

14 квітня 2023 року м.Тернопіль Справа №921/246/23
Господарський суд Тернопільської області

у складі судді Андрусик Н.О.

розглянувши позовні матеріали без номера від 03.04.2023 (вх.№266 від 11.04.203), подані ОСОБА_1 , м.Теребовля Тернопільського району Тернопільської області

до відповідача: Приватного агропромислового підприємства "КРОК", м.Теребовля Тернопільського району Тернопільської області

про виділ частки у статутному капіталі підприємства,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 м.Теребовля Тернопільського району Тернопільської області, звернулася 04.04.2023 (згідно з відтиском календарного штемпеля відділення поштового зв`язку на конверті поштового відправлення №238) до Господарського суду Тернопільської області з позовом до Приватного агропромислового підприємства "КРОК", м.Теребовля Тернопільського району Тернопільської області, про виділ їй у приватну власність частки в статутному капіталі ПАП «КРОК».

В обґрунтування позову позивачка вказує, що нею разом з чоловіком у 2000 році було засновано Приватне агропромислове підприємство «КРОК», директором якого є ОСОБА_2 (чоловік). З початку заснування підприємства і до лютого 2023 року подружжя спільно здійснювали управління ПАП «КРОК» ( ОСОБА_2 на посаді директора, а ОСОБА_1 на посаді бухгалтера).

Наказом №2 від 03.01.2017 позивачку переведено на посаду заступника директора підприємства, а 23.02.2023 директором підприємства видано наказ про скорочення посади заступника директора, яку обіймала ОСОБА_1 , а згодом змінено замки до приміщень підприємства, що унеможливлює останньою реалізовувати корпоративні права, володіти та користуватись спільним майном подружжя, переданим у власність юридичної особи.

Також вказує, що вона є співвласником підприємства, котре створено на майні, набутому подружжям та, оскільки з чоловіком ОСОБА_2 не вдалося досягти згоди щодо поділу такого майна та виділу майна в натурі кожному із подружжя, просить захистити порушене майнове право в судовому порядку.

Правовим обґрунтуванням позову визначено норми ст.ст.15, 16, 177, 190, 355, 368, 369, 372 Цивільного кодексу України, ст.ст.60 ,61, 69, 70, 71 Сімейного кодексу України.

Звернення з даним позовом до Господарського суду Тернопільської області позивачем обґрунтовано нормами п.п.3, 15 статті 20 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до яких господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності, та інші справи у визначених законом випадках, зокрема, справи у спорах, що виникають з корпоративних відносин (в тому числі у спорах між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи або між юридичною особою та її учасником (засновником, акціонером, членом), у тому числі учасником, який вибув, пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності такої юридичної особи, крім трудових спорів; інші справи у спорах між суб`єктами господарювання.

Вивчивши матеріали позовної заяви та виходячи із предмету, підстав позову, враховуючи правовий статус майна, суд дійшов висновку про відмову у відкритті провадження у справі на підставі пункту 1 частини 1 статті 175 Господарського процесуального кодексу України, з огляду на таке.

Приватним підприємством визнається підприємство, що діє на основі приватної власності одного або кількох громадян, іноземців, осіб без громадянства та його (їх) праці чи з використанням найманої праці, а також підприємство, що діє на основі приватної власності суб`єкта господарювання - юридичної особи (частина перша статті 113 ГК України).

Відповідно до частин першої, другої статті 83 ЦК України юридичні особи можуть створюватися у формі товариств, установ та в інших формах, встановлених законом.

Відповідно до статей 1, 2 Закону України від 27 березня 1991 року № 887-XII «Про підприємства в Україні» (котрий діяв на момент створення приватного агропромислового підприємства) підприємство - самостійний господарюючий статутний суб`єкт, який має права юридичної особи та здійснює виробничу, науково-дослідницьку і комерційну діяльність з метою одержання відповідного прибутку (доходу). В Україні можуть діяти підприємства таких видів: приватне підприємство, засноване на власності фізичної особи; колективне підприємство, засноване на власності трудового колективу підприємства; господарське товариство; підприємство, яке засноване на власності об`єднання громадян; комунальне підприємство, засноване на власності відповідної територіальної громади; державне підприємство, засноване на державній власності, в тому числі казенне підприємство.

Згідно з нормами статей 5, 6, 9 Закону України від 27 березня 1991 року № 887-XII «Про підприємства в Україні» підприємство створюється згідно з рішенням власника (власників) майна чи уповноваженого ним (ними) органу, підприємства-засновника, організації або за рішенням трудового колективу у випадках і порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України. Підприємство діє на підставі статуту. Статут затверджується власником (власниками) майна.

Відповідно до статті 10 Закону України від 27 березня 1991 року № 887-XII «Про підприємства в Україні» майно підприємства становлять основні фонди та оборотні кошти, а також інші цінності, вартість яких відображається в самостійному балансі підприємства. Майно підприємства відповідно до законів України, статуту підприємства та укладених угод належить йому на праві власності або повного господарського відання. Джерелами формування майна підприємства є: грошові та матеріальні внески засновників; доходи, одержані від реалізації продукції, а також від інших видів господарської діяльності; інші джерела.

Як вбачається з п.1.1 Статуту ПАП «КРОК», зареєстрованого засновником підприємства 01.02.2000 та затвердженого розпорядженням голови Терербовлянської райдержадміністрації, приватне агропромислове підприємство "КРОК" створено одноосібно громадянином України ОСОБА_2 відповідно до чинного законодавства України на засадах приватної власності на майно та засоби виробництва, з метою розвитку і вдосконалення нових методів господарювання, забезпечення підвищення соціального рівня життя населення, забезпечення їх продуктами харчування, налагодження переробки сільськогосподарської сировини і виробництва товарів широкого вжитку. Головною метою діяльності ПАП «КРОК» є виробництво продукції рослинництва, тваринництва, птахівництва, їх переробка та реалізація, інші види господарської діяльності, зокрема, надання сервісу, здійснення маркетингу, збільшення кількості робочих місць в сфері зайнятості населення (п.2.1 Статуту).

Засновником та керівником ПАП «КРОК» є ОСОБА_2 , який володіє часткою в розмірі 100% статутного капіталу підприємства, що вбачається з Витягу з Єдиного державного реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань №30231001 від 22.02.2023, відповідно позивачка не є ані учасником ПАП «КРОК», ані співзасновником підприємства.

Відповідно до п. 3.1. Статуту, підприємство є власником майна засновника, продукції, виробленої в результаті господарської діяльності, отриманих доходів, а також іншого майна, набутого на підставах, не заборонених законом; для забезпечення господарської діяльності підприємства створюється статутний фонд за рахунок коштів засновника, який включає вартість майнового паю.

Водночас, відповідно до рішення Конституційного Суду України від 19.09.2011 у справі № 1-8/2018, статутний капітал та майно приватного підприємства, сформовані за рахунок спільної сумісної власності подружжя, є об"єктом їх спільної сумісної власності. На дане рішення, зокрема посилається позивачка.

Згідно зі ст.60 ЦК України основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною 1 ст.61 ЦК України визначено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 ЦК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 ЦК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 ЦК України), або реалізується через виплату грошової чи матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

Позивачка вказує, що ПАП "Крок" засновано на спільні грошові кошти, спільне майно та зусилля подружжя під час перебування у шлюбі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , тому оскільки здійснити добровільний поділ майна, належного подружжю на праві спільної сумісної власності сторонами не вдається, просить здійснити виділ належної їй частки в статутному капіталі ПАП в судовому порядку.

Щодо юрисдикції даного спору господарським судам, суд виходить з таких міркувань.

Статтею 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до юрисдикції якого вона віднесена процесуальним законом (ст.8 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").

Відповідно до ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Поняття "суд, встановлений законом" містить, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.

Європейський суд з прав людини у справі «Zand v. Austria» від 12 жовтня 1978 року вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у частині першій статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з (…) питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів (…)». З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

Судова юрисдикція - це компетенція спеціально уповноважених органів судової влади здійснювати правосуддя у формі визначеного законом виду судочинства щодо визначеного кола правовідносин.

Як неодноразово наголошувала Велика Палата Верховного Суду, зокрема, і в постанові від 19.02.2020 у справі №570/1472/19, юрисдикційність спору залежить від характеру спірних правовідносин, правового статусу суб`єкта звернення та предмета позовних вимог, а право вибору способу судового захисту належить виключно позивачеві.

У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 лютого 2019 року у справі № 910/8729/18 визначено, що критеріями розмежування судової юрисдикції є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції цивільних, кримінальних, господарських та адміністративних судів. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до їх відання законодавчими актами, тобто діяти в межах встановленої компетенції.

Для віднесення справи до своєї юрисдикції господарському суду необхідно визначити, чи правовідносини та спір є господарськими. Ознаками господарського спору, підвідомчого господарському суду, є зокрема: участь у спорі суб`єкта господарювання; наявність між сторонами господарських відносин і спору про право, що виникає з відповідних відносин; наявність у законі норми, що прямо передбачала би вирішення спору господарським судом; відсутність у законі норми, що прямо передбачала би вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.

Згідно з ч. 1 ст. 2 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Разом із тим, відповідно до п.п.3, 15 ч.1 ст.20 Господарського процесуального кодексу України господарські суди розглядають справи: у спорах, що виникають з корпоративних відносин, в тому числі у спорах між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи або між юридичною особою та її учасником (засновником, акціонером, членом), у тому числі учасником, який вибув, пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності такої юридичної особи, крім трудових спорів; інші справи у спорах між суб"єктами господарювання.

Під час визначення підвідомчості (підсудності) справ цієї категорії необхідно керуватися поняттям корпоративних прав, визначеним ч.1 ст.167 Господарського кодексу України.

Частиною 1 ст. 167 Господарського кодексу України визначено, що корпоративні права - це права особи, частка якої визначається у статутному капіталі (майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами.

Згідно пунктів 1.1, 1.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 25.02.2016 №4 "Про деякі питання практики вирішення спорів, що виникають з корпоративних відносин" господарським судам підвідомчі справи, що виникають з корпоративних відносин у спорах між юридичною особою та її учасниками (засновниками, акціонерами, членами), у тому числі учасником, який вибув, а також між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи, пов`язаними із створенням, діяльністю, управлінням та припиненням діяльності такої особи, крім трудових спорів. При визначенні підвідомчості справ цієї категорії слід враховувати, що сторонами у корпоративному спорі є: 1) юридична особа та її учасник (засновник, акціонер, член), у тому числі учасник, який вибув; 2) учасники (засновники, акціонери, члени) юридичної особи.

Отже, головним критерієм у віднесенні спору до корпоративного, є склад сторін. Фізична особа може бути стороною (позивачам або відповідачем) у справі даної категорії та відповідно, стороною у судовому процесі, що здійснюється за правилами господарського судочинства, у випадку коли дана особа є або була учасником (засновником, акціонером, членом) юридичної особи.

Верховний Суд у постанові від 23.01.2018 у справі №925/1321/16 зазначив, що корпоративні права характеризуються такими ознаками: 1) особа має частку у статутному капіталі господарської організації; 2) особа має права на участь в управлінні господарською організацією, 3) має право на отримання певної частини прибутку (дивідендів) господарської організації.

Таким чином, законодавство визначає статус учасника юридичної особи за особою, яка є власником частки у його статутному капіталі юридичної особи та введена до складу учасників.

Згідно з ст.20 ГПК України до підвідомчості спорів господарським судам віднесено справи за участю саме учасників господарського товариства, а у спірних правовідносинах позивач такого статусу не має, також не є учасником який вибув.

Заявницею не підтверджується факт набуття прав учасника (члена) ПАП "КРОК" у відповідності до вимог чинного законодавства, а позовні вимоги обґрунтовано наявністю спору між подружжям щодо поділу майна, набутого під час шлюбу та переданого подружжям підприємству у власність його членами (засновниками) як вклад до статутного фонду.

Також даний спір не полягає в оспорюванні права власності на частку у статутному капіталі юридичної особи, не є спором, що виникає між учасниками при створенні чи діяльності юридичної особи; як матеріалами позову, так і самою позивачкою підтверджено, що ОСОБА_1 не є учасницею (членом) ПАП "КРОК", а лише перебувала у трудових відносинах з даною юридичною особою.

Тому, виходячи з суб`єктного складу сторін, предмету та підстав позову, а також змісту права, за судовим захистом якого звернулася позивачка, заявлені нею вимоги про поділ майна, що належить на праві спільної сумісної власності подружжю, не можуть бути віднесені до юрисдикції господарських судів, оскільки не є корпоративним спором, а є спором цивільним, таким, що випливає із сімейних відносин, котрий підлягає вирішенню в порядку цивільного судочинства.

Висновки господарського суду.

Сімейний кодекс України регулює, зокрема сімейні особисті немайнові та майнові відносини між подружжям (стаття 2).

Правовий режим спільного майна подружжя, принцип розпорядження таким майном, порядок його поділу визначено нормами Сімейного кодексу України (ст.ст. 60, 64 65, 69, 70, 71), котрі збігаються з нормами Цивільного кодексу України (ст.ст. 355, 364,368, 370).

За змістом ст.19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Вказаний спір за предметною юрисдикцією підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, оскільки вимоги щодо поділу майна, набутого подружжям є спором, що випливає з сімейних правовідносин.

Відповідно до ст.175 ГПК України, суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду за правилами господарського судочинства; даний позов може бути пред`явлений до відповідного суду загальної юрисдикції.

Керуючись ст.ст.2, 4, 12, 20, 45, п.1 ч.1 ст.175, 232-235, 255 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті провадження у справі за позовною заявою без номеру від 03.04.2023 (вх. № 266 від 11.04.2023) ОСОБА_1 , м. Теребовля Тернопільської області до Приватного агропромислового підприємства "КРОК", м.Теребовля Тернопільського району Тернопільської області (код 30343667), про виділ їй у приватну власність 1/2 частки у статутному капіталі підприємства.

Ухвала підписана, набирає законної сили 14.04.2023 відповідно до приписів ст.235 Господарського процесуального кодексу України та може бути оскаржена до Західного апеляційного господарського суду шляхом подання апеляційної скарги в порядку та строки, передбачені статтями 256, 257 Господарського процесуального кодексу України.

Суддя Н.О. Андрусик