УХВАЛА

м. Київ

20.04.2023Справа № 910/4317/23
Суддя Господарського суду міста Києва Спичак О.М., розглянувши матеріали справи

За позовом Дочірнього підприємства «Поліграфічний комбінат «Зоря»

до Державної казначейської служби України

про стягнення 11874436,87 грн.

Без повідомлення (виклику) учасників справи.

ВСТАНОВИВ:

20.03.2023 до Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява Дочірнього підприємства «Поліграфічний комбінат «Зоря» з вимогами до Державної казначейської служби України про стягнення 11874436,87 грн, з яких 1854660,79 грн 3% річних та 10019776,08 грн інфляційних втрат.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 29.03.2023 відкрито провадження у справі №910/4317/23, постановлено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 26.04.2023.

06.04.2023 до Господарського суду міста Києва від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, який суд долучив до матеріалів справи.

11.04.2023 до Господарського суду міста Києва від позивача надійшла відповідь на відзив, яку суд долучив до матеріалів справи.

14.04.2023 до Господарського суду міста Києва від відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив, які суд долучив до матеріалів справи.

Розглянувши матеріали справи, суд дійшов наступних висновків.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 28.09.2015 у справі №910/17911/15 стягнуто з Державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України на користь Дочірнього підприємства «Поліграфічний комбінат «Зоря» основний борг в сумі 11339981 грн. 10 коп., пеню в розмірі 47949 грн. 04 коп., 3% річних в сумі 609407 грн. 47 коп., інфляційні втрати в розмірі 8572080 грн. 60 коп. та судовий збір 73080 грн. 00 коп.

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 22.02.2016 рішення Господарського суду міста Києва від 28.09.2015 у справі №910/17911/15 залишено без змін.

25.03.2016 на виконання вказаного рішення суду видано наказ.

Закон України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» встановлює гарантії держави щодо виконання судових рішень та виконавчих документів, визначених Законом України «Про виконавче провадження» (далі - рішення суду), та особливості їх виконання.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов`язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є: державний орган; державні підприємство, установа, організація (далі - державне підприємство); юридична особа, примусова реалізація майна якої забороняється відповідно до законодавства (далі - юридична особа).

Виконання рішень суду про стягнення коштів з державного підприємства або юридичної особи здійснюється в порядку, визначеному Законом України «Про виконавче провадження», з урахуванням особливостей, встановлених цим Законом (ч. 1 ст. 4 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень»).

Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» у разі якщо рішення суду про стягнення коштів з державного підприємства або юридичної особи не виконано протягом шести місяців з дня винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, його виконання здійснюється за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Згідно з ч. 1 ст. 5 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» у разі якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, протягом трьох місяців не перерахував кошти за рішенням суду про стягнення коштів, крім випадку, зазначеного в частині четвертій статті 4 цього Закону, стягувачу виплачується компенсація в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Оскільки Державною казначейською службою України не виконано рішення Господарського суду міста Києва від 28.09.2015 у справі №910/17911/15, позивач просить стягнути з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України 3% річних у розмірі 854660,79 грн та інфляційні втрати у розмірі 10019776,08 грн.

Під час підготовки справи до розгляду судом встановлено, що ухвалою Великої Палати Верховного Суду від 06.10.2021 прийнято до розгляду справу №420/2411/19 за позовом Приватного підприємства компанії «ФЛАЙ СЕРВІС» до держави України в особі Державної казначейської служби України про стягнення коштів та призначено її до розгляду в порядку письмового провадження.

Зазначена ухвала мотивована відсутністю усталеної судової практики у застосуванні однієї і тієї ж норми права, а саме частини другої статті 625 Цивільного кодексу України, та наявністю правових висновків судів касаційної інстанції різних юрисдикцій, які прямо суперечать один одному стосовно питання стягнення 3% річних та інфляційних втрат з підстав тривалого невиконання Казначейством рішень судів, а також невизначеністю законодавчого регулювання правових питань, які можуть кваліфікуватися як виключна правова проблема, в тому числі необхідністю застосування аналогії закону чи права.

У наведеній ухвалі зазначено, що правові висновки Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду при вирішенні цього питання різняться від висновків Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду та виходять з того, що статтею 625 Цивільного кодексу України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання, незалежно від підстав його виникнення. Спеціальним законом не передбачено, що положення цієї статті щодо зобов`язання боржника, який прострочив виконання, на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення не поширюється на спірні правовідносини.

Отже, передаючи справу №420/2411/19 на розгляд Великої Палати Верховного Суду, Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду виходив з того, що для вирішення спору у цій справі необхідно з`ясувати чи підлягає застосуванню частина друга статті 625 Цивільного кодексу України до спірних правовідносин в аспекті стягнення на користь позивача компенсації інфляційних втрат, спричинених тривалим невиконанням остаточного судового рішення Казначейством та чи можливо безпосередньо застосувати практику ЄСПЛ для стягнення суми грошових коштів з урахуванням індексу інфляції у подібних правовідносинах та яке рішення необхідно вважати остаточним з метою визначення періоду такого прострочення.

У зв`язку із зазначеним, оскільки подібні спори щодо стягнення 3% річних та інфляційних втрат з підстав тривалого невиконання Казначейством рішень судів розглядаються в порядку цивільного, господарського і адміністративного судочинства, на думку колегії судів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду, насамперед постає потреба у вирішенні питання предметної юрисдикції цих правовідносин, віднесення цієї категорії справ до юрисдикції адміністративного чи господарського (цивільного) суду.

Частиною 4 ст. 236 Господарського процесуального кодексу України, яка кореспондується з положеннями ч.6 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», встановлено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Призначення Верховного Суду як найвищої судової установи в Україні - це, у першу чергу, сформувати обґрунтовану правову позицію стосовно застосування всіма судами у подальшій роботі конкретної норми матеріального права або дотримання норми процесуального права, що була неправильно використана судом і таким чином спрямувати судову практику в єдине і правильне правозастосування (вказати напрямок у якому слід здійснювати вибір правової норми); на прикладі конкретної справи роз`яснити зміст акта законодавства в аспекті його розуміння та реалізації на практиці в інших справах з вказівкою на обставини, що потрібно враховувати при застосуванні тієї чи іншої правової норми, але не нав`язуючи, при цьому, судам нижчих інстанцій результат вирішення конкретної судової справи.

Відповідно до пункту 7 частини першої статті 228 Господарського процесуального кодексу України, суд може за заявою учасника справи, а також з власної ініціативи зупинити провадження у справі у випадках перегляду судового рішення у подібних правовідносинах (в іншій справі) у касаційному порядку палатою, об`єднаною палатою, Великою Палатою Верховного Суду.

У цьому випадку, згідно з приписами п. 11 ч. 1 ст. 229 Господарського процесуального кодексу України, провадження у справі зупиняється до закінчення перегляду в касаційному порядку.

З метою забезпечення єдності судової практики, враховуючи те, що питання стягнення 3% річних та інфляційних втрат з підстав тривалого невиконання Казначейством рішень судів, тобто питання, яке розглядається Великою Палатою Верховного Суду в межах справи №420/2411/19 та становить виключну правову проблему, суд вважає необхідним зупинити провадження у даній справі до закінчення перегляду у касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи №420/2411/19 та вирішення питання про застосування норм права у подібних правовідносинах.

Керуючись ст.ст. 46, 228, 229, 233, 234, 235 Господарського процесуального кодексу України,

УХВАЛИВ:

1. Зупинити провадження у справі №910/4317/23 до закінчення перегляду у касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду судових рішень у справі №420/2411/19.

2. Зобов`язати учасників процесу повідомити суд про усунення обставин, що зумовили зупинення провадження у справі.

Згідно з ч. 1 ст. 235 Господарського процесуального кодексу України дана ухвала набирає законної сили негайно з моменту її підписання та може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги до Північного апеляційного господарського суду протягом 10 днів з дня її підписання.

Суддя О.М. Спичак