РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

03.04.2023Справа № 910/21682/15 (910/10924/22)

За позовом керівника Миргородської окружної прокуратури Полтавської області Шикунова С.В. в інтересах держави в особі

Фонду державного майна України

Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області

до Державного підприємства "Конярство України"

Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрогрупа Деметра"

про визнання правочинів недійсними та повернення земельних ділянок

В межах справи № 910/21682/15

За заявою Товариства з обмеженою відповідальністю фірма "Астарта-Київ"

до Державного підприємства "Конярство України"

про банкрутство

Суддя Чеберяк П.П.

Представники сторін :

Прокурор Київської міської прокуратури Греськів І.І.

Від відповідача 1 Нестеришин Т.С. - представник

Від відповідача 2 Мазуренко Т.С. - представник

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У провадженні Господарського суду м. Києва перебуває справа № 910/21682/15 за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю фірма "Астарта-Київ" про банкрутство Державного підприємства "Конярство України" на стадії процедури розпорядження майном, введеної ухвалою Господарського суду м. Києва від 15.10.2015.

19.10.2022 керівник Миргородської окружної прокуратури Полтавської області Шикунов С.В. в інтересах держави в особі Міністерства економіки України та Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області звернувся до Господарського суду м. Києва з позовом до Державного підприємства "Конярство України" та Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрогрупа Деметра" про визнання правочинів недійсними та повернення земельних ділянок.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 26.10.2022 прийнято позовну заяву керівника Миргородської окружної прокуратури Полтавської області Шикунова С.В. в інтересах держави в особі Міністерства економіки України та Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області до Державного підприємства "Конярство України" та Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрогрупа Деметра" про визнання правочинів недійсними та повернення земельних ділянок до розгляду в межах справи № 910/21682/15 про банкрутство Державного підприємства "Конярство України" та підготовче засідання призначено на 19.12.2022.

25.11.2022 до Господарського суду м. Києва надійшов відзив відповідача 1 на позовну заяву.

25.11.2022 до Господарського суду м. Києва надійшло пояснення Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області щодо позовної заяви.

29.11.2022 до Господарського суду м. Києва надійшов відзив відповідача 2 на позовну заяву.

08.12.2022 до Господарського суду м. Києва надійшла відповідь позивача на відзив відповідача 2.

12.12.2022 до Господарського суду м. Києва надійшла відповідь позивача на відзив відповідача 1.

16.12.2022 до Господарського суду м. Києва надійшло заперечення відповідача 1 на відповідь на відзив позивача.

19.12.2022 до Господарського суду м. Києва надійшло клопотання третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Міністерства економіки України про заміну правонаступником.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 19.12.2022 закрито підготовче провадження та призначено позов керівника Миргородської окружної прокуратури Полтавської області Шикунова С.В. в інтересах держави в особі Міністерства економіки України та Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області про визнання правочинів недійсними та повернення земельних ділянок в межах справи № 910/21682/15 про банкрутство Державного підприємства "Конярство України" до судового розгляду по суті на 01.02.2023.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 01.02.2023 задоволено клопотання Міністерства економіки України про заміну сторони правонаступником та замінено Міністерство економіки України його правонаступником - Фондом державного майна України та відкладено розгляд справи на 01.03.2023.

У судовому засіданні 01.03.2023 оголошено перерву до 03.04.2023.

У судовому засіданні 03.04.2023 прокурор Київської міської прокуратури надав пояснення по суті позову.

Представники відповідачів щодо задоволення позовних вимог заперечили в повному обсязі.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін та дослідивши докази, суд

ВСТАНОВИВ:

Філією «Дібрівський кінний завод №62» ДП "Конярство України" (Замовник) в особі керівника Філії Данилевського В.І., якій діє на підставі Положення про філію та доручення, укладено з ТОВ "Агрогрупа Деметра" в особі директора Зяблікової Н.В. (Виконавець) укладені наступні договори:

1) №62/22-03 від 22.03.2021 відповідно до якого виконавець зобов`язується на земельних ділянках які належать Замовнику на праві користування виконати сільськогосподарські роботи визначені п. 1.2 договору на пальному виконавця на умовах визначених цим договором, а Замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконані роботи. Виконавець виконуватиме роботи за наведеними в специфікаціях умовами та обсягах;

2) №62/23 від 23.03.2021 відповідно до якого виконавець зобов`язується на земельних ділянках які належать Замовнику на праві користування виконати сільськогосподарські роботи визначені п. 1.2 договору на пальному виконавця на умовах визначених цим договором, а Замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконані роботи. Виконавець виконуватиме роботи за наведеними в специфікаціях умовами та обсягах;

3) №62/24-03 від 24.03.2021 відповідно до якого виконавець зобов`язується на земельних ділянках які належать Замовнику на праві користування виконати сільськогосподарські роботи визначені п. 1.2 договору на пальному виконавця на умовах визначених цим договором, а Замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконані роботи. Виконавець виконуватиме роботи за наведеними в специфікаціях умовами та обсягах;

4) 06/10-20-1 від 06.10.2020 відповідно до якого виконавець зобов`язується на земельних ділянках які належать Замовнику на праві користування виконати сільськогосподарські роботи визначені п. 1.2 договору на пальному виконавця на умовах визначених цим договором, а Замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконані роботи. Виконавець виконуватиме роботи за наведеними в специфікаціях умовами та обсягах.

Також, Філією «Дібрівський кінний завод №62» ДП "Конярство України" (Постачальник) в особі керівника Філії Данилевського В.І., якій діє на підставі Положення про філію та доручення, укладено з ТОВ "Агрогрупа Деметра" в особі директора Зяблікової Н.В. (Покупець) укладені наступні договори поставки:

1) №62-С від 17.05.2021 відповідно до якого Постачальник зобов`язується передати Покупцеві у власність сільськогосподарську продукцію власного виробництва - соняшник, урожай 2021 року (Товар), а Покупець зобов`язується прийняти товар та у визначений строк оплатити його (п. 1.1. Договору);

2) №62-К від 24.06.2021 відповідно до якого Постачальник зобов`язується передати Покупцеві у власність сільськогосподарську продукцію власного виробництва - кукурудза, урожай 2021 року (Товар), а Покупець зобов`язується прийняти товар та у визначений строк оплатити його (п. 1.1. Договору);

3) №62-СО від 25.06.2021 відповідно до якого Постачальник зобов`язується передати Покупцеві у власність сільськогосподарську продукцію власного виробництва - сояк, урожай 2021 року (Товар), а Покупець зобов`язується прийняти товар та у визначений строк оплатити його (п. 1.1. Договору);

4) №62-К-1 від 03.08.2021 відповідно до якого Постачальник зобов`язується передати Покупцеві у власність сільськогосподарську продукцію власного виробництва - кукурудза, урожай 2021 року (Товар), а Покупець зобов`язується прийняти товар та у визначений строк оплатити його (п. 1.1. Договору).

За переконанням прокурора, оспорювані договори слід визнати недійсними оскільки:

договори №62/22-03 від 22.03.2021, №62/23-03 від 23.03.2021, №62/24-03 від 24.03.2021 та №62-С від 17.05.2021, №62-К від 24.06.2021, №62-СО від 25.06.2021, №62-К-1 від 03.08.2021 не є договорами надання послуг та поставки відповідно, а є прихованими договорами оренди землі, їх зміст суперечить вимогам Цивільного кодексу України, Закону України «Про оренду землі» та не спрямовані на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ними;

договори №62/22-03 від 22.03.2021, №62/23-03 від 23.03.2021, №62/24-03 від 24.03.2021 та №06/10-20-1 від 06.10.2020, №62-С від 17.05.2021, №62-К від 24.06.2021 укладені керівником Філії «Дібрівський кінний завод №62» ДП "Конярство України" Данилевський В.І. без достатнього обсягу цивільної дієздатності;

договори №62/22-03 від 22.03.2021, №62-К від 24.06.2021, №62-К-1 від 03.08.2021 є значними правочинами, проте згода на їх укладення не надана комітетом (зборами) кредиторів, що суперечить абз. 3 ч. 7 ст. 44 Кодексу України з процедур банкрутства;

договори №62-С від 17.05.2021, №62-К від 24.06.2021, №62-СО від 25.06.2021, №62-К-1 від 03.08.2021 без згоди комітету (зборів) кредиторів було здійснено продаж істотних активів боржника (ДП "Конярство України"), що не відповідає вимогам ч. 8 ст. 44 Кодексу України з процедур банкрутства.

Пунктом 3 статті 131-1 Конституції України на прокуратуру України покладається представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені Законом.

Стаття 23 Закону України «Про прокуратуру» передбачає, що представництво прокуратурою інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист у суді інтересів держави, у випадках, передбачених законом. Підставою представництва в суді інтересів держави є порушення або загроза порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Відповідно до ст. 53 Господарського процесуального кодексу України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Таким чином, чинним законодавством визначено дві умови, за обов`язкової наявності яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді:

1) порушення або загроза порушення інтересів держави та

2) не здійснення або неналежним чином здійснення захисту інтересів держави органом державної влади, органом місцевого самоврядування чи іншим суб`єктом владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

У відповідності до рішення Конституційного суду України від 08.04.1999 у справі №3-рн/99, державні інтереси закріплюються як нормами Конституції України, так і нормами інших правових актів. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону, гарантування державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо.

Із врахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Як зазначив Верховний Суд у постанові від 25.04.2018 у справі № 806/1000/17 вказані міркування Конституційний Суд зробив у контексті офіційного тлумачення Арбітражного процесуального кодексу України, який уже втратив чинність. Однак, висловлене Судом розуміння поняття «інтереси держави» має самостійне значення і може застосовуватися для тлумачення цього ж поняття, вжитого у ст. 131-1 Конституції України та ст. 23 Закону №1697-VII.

«Інтереси держави» охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація інтересів держави, особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно.

Конституція України (ст. 13, 14) визначає, що земля є об`єктом права власності Українського народу, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

За правилами ст. 4, 5 ЗК України завданням земельного законодавства, яке включає в себе цей Кодекс та інші нормативно-правові акти у галузі земельних відносин, є регулювання земельних відносин з метою забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель, а основними принципами земельного законодавства є, зокрема, поєднання особливостей використання землі як територіального базису, природного ресурсу і основного засобу виробництва; забезпечення рівності права власності на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави; невтручання держави в здійснення громадянами, юридичними особами та територіальними громадами своїх прав щодо володіння, користування і розпорядження землею, крім випадків, передбачених законом.

Стаття 80 ЗК України закріплює суб`єктний склад власників землі, визначаючи, що громадяни та юридичні особи є суб`єктами права власності на землі приватної власності, територіальні громади є суб`єктами права власності на землі комунальної власності та реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, держава, реалізуючи право власності через відповідні органи державної влади, є суб`єктом права власності на землі державної власності.

З огляду на положення частини першої статті 84 ЗК України у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності. Статтею 122 ЗК України визначені повноваження органів виконавчої влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування щодо передачі земельних ділянок у власність або у користування відповідно із земель державної та комунальної власності.

Таким чином, земля як основне національне багатство, що перебуває під особливою охороною держави, є об`єктом права власності Українського народу, а органи державної влади та органи місцевого самоврядування здійснюють права власника від імені народу, в тому числі й тоді, коли приймають рішення щодо розпорядження землями державної чи комунальної власності.

В цьому контексті в сфері земельних правовідносин важливу роль відіграє конституційний принцип законності набуття та реалізації права на землю в поєднанні з додержанням засад правового порядку в Україні, відповідно до яких органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України статті 14, 19 Конституції України).

Прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження його бездіяльності (п. 43). Якщо прокурору відомо причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові, але якщо з відповіді компетентного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.

Зважаючи на вищевикладене, суд вважає, що Миргородська окружна прокуратура Полтавської області в особі визначеного прокурора обґрунтовано звернулася з відповідним позовом в інтересах Міністерства економіки України, правонаступником якого є Фонд державного майна України, оскільки саме він є органом уповноваженим управляти майном відповідача 1 - Державного підприємства «Конярство України», а також і в інтересах Головного управління Держгеокадастру в Полтавській області, який відповідно до вимог ст. 122 Земельного кодексу України є органом, який від імені держави здійснює права власника щодо розпорядження земельними ділянками.

Вищезазначене є обґрунтованою та належною підставою для звернення прокурора з позовною заявою до суду в інтересах держави в особі Фонду державного майна України та Головного управління Держгеокадастру в Полтавській області.

В свою чергу, суд зазначає, що встановлення підстав обґрунтованості заявлених прокурором позовних вимог в інтересах держави в особі визначених органів - є предметом судового дослідження, з урахуванням сукупності наявних у справи доказів, якими сторони обґрунтовують свої вимоги та заперечення, та їх оцінки з огляду на приписи процесуального закону.

За змістом договорів про виконання сільськогосподарських робіт №62/22-03 від 22.03.2021; №62/23 від 23.03.2021; №62/24-03 від 24.03.2021; 06/10-20-1 від 06.10.2020 ТОВ "Агрогрупа Деметра" (відповідач 2), як виконавець, зобов`язується на земельних ділянках, які належать ДП "Конярство України" (відповідач 1), як замовнику, на праві користування виконати сільськогосподарські роботи на пальному виконавця та умовах, визначених договором, а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконані роботи.

Згідно ст. 907 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання.

Предметом Договорів про надання послуг є наступні сільськогосподарські роботи (згідно Специфікацій до Договорів): послуги по внесенню мінеральних добрив; послуги боронування з обслуговуючими операціями; послуги по посіву соняшника, кукурудзи, сої з матеріалами та обслуговуючими операціями; послуги боронування з обслуговуючими операціями; послуги передпосівної культивації з обслуговуючими матеріалами; послуги по внесенню страхового ЗЗР на посівах кукурудзи з матеріалами та допоміжними операціями.

Також у договорах про надання послуг Сторони погодили, що неналежне виконання зобов`язань по Договору є підставою для відповідальності, передбаченої чинним законодавством України (п. 5.1, п.5.2).

Відповідно до ст. 902 ЦК України виконавець повинен надати послугу особисто, випадках, встановлених договором, виконавець має право покласти виконання договору про надання послуг на іншу особу, залишаючись відповідальним в повному обсязі перед замовником за порушення договору.

За умовами Договорів про надання послуг Виконавець зобов`язувався виконувати сільськогосподарські роботи самостійно або з залученням третіх осіб (на підставі укладених договорів) (п. 1.1). Однак, при залученні Виконавцем для виконання своїх зобов`язань за цим Договором третіх осіб, Виконавець залишається повністю відповідальним перед Замовником за якість і строки виконання робіт/наданих послуг третіми особами (п. 4.2).

Згідно ст. 903 ЦК України якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатиш надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. У разі неможливості виконати договір про надання послуг, що виникла не з вини виконавця, замовник зобов`язаний виплатити виконавцеві розумну плату. Якщо неможливість виконати договір виникла з вини замовника, він зобов`язаний виплатити виконавцеві плату в повному обсязі, якщо інше не встановлено договором або законом.

Умови щодо вартості послуг і порядку розрахунків, суми договору Сторони погодили у розд. 3 Договорів про надання послуг, а саме:

- загальна ціна (вартість) послуг за цим Договором складається з сум всіх актів виконаних робіт;

- розмір плати за здійснення передбачених цим Договором сільськогосподарських робіт визначається Специфікаціями до Договору;

- оплата ціни (вартості) робіт здійснюється Замовником в національній валюті України безготівковим шляхом банківського переказу грошових коштів на поточний рахунок Виконавця або в інший спосіб, що передбачений чинним законодавством України;

- оплата ціни (вартості) здійснюється Замовником після підписання Сторонами Актів виконаних робіт. Строки розрахунків за цим Договором зазначаються у Специфікаціях.

Сторони погодили та підписали специфікації, заявки та акти наданих послуг, копії яких містяться в матеріалах справи.

Згідно ст. 905 ЦК України строк договору про надання послуг встановлюється за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом або іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до п. 8.1 Договорів про надання послуг термін дії Договору встановлюється з дати його підписання Сторонами і діє до повного виконання Сторонами своїх зобов`язань.

Згідно ст. 906 ЦК України збитки, завдані замовнику невиконанням або неналежним виконанням договору про надання послуг за плату, підлягають відшкодуванню виконавцем, у разі наявності його вини, у повному обсязі, якщо інше не встановлено договором. Виконавець, який порушив договір про надання послуг за плату при здійсненні ним підприємницької діяльності, відповідає за це порушення, якщо не доведе, що належне виконання виявилося неможливим внаслідок непереборної сили, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідальність Сторін визначена у розд. 5, 7 договорів про надання послуг, а саме:

- сторони несуть відповідальність за невиконання чи неналежне виконання зобов`язань, передбачених цим Договором згідно з чинним законодавством України;

- сторони звільняються від відповідальності за невиконання зобов`язань по цьому Договору, якщо воно стало наслідком пожежі, повені, землетрусу, війн, страйків, якщо ці обставини безпосередньо вплинули на виконання Договору, Сторона, яка зазнала цих дій, повинна терміново повідомити іншу Сторону про їх виникнення, вид та час дії форс-мажорних обставин та надати документи незалежного органу, який має право на підтвердження таких обставин.

- сторона вважається невинуватою і не несе відповідальності за порушення Договору, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання цього Договору.

Згідно ст. 907 ЦК України договір про надання послуг може бути розірваний, у тому числі шляхом односторонньої відмови від договору, в порядку та на підставах, встановлених цим Кодексом, іншим законом або за домовленістю сторін. Порядок і наслідки розірвання договору про надання послуг визначаються домовленістю сторін або законом.

Отже, на підставі аналізу наведених вище умов оспорюваних правочинів чітко вбачається, що зміст договорів про надання послуг повністю відповідає та містить всі істотні умови договору про надання послуг.

За змістом договорів поставки № 62-С від 17.05.2021, № 62-К від 24.06.2021, № 62-СО від 25.06.2021, № 62-К-1 від 03.08.2021 було передбачено, що відповідач 1, як постачальник, зобов`язується передати відповідачу 2, як покупцеві, у його власність сільськогосподарську продукцію (товар) власного виробництва, а покупець зобов`язується прийняти товар та сплатити його вартість.

Товаром, який підлягав поставці, було визначено соняшник, кукурудзу, сою в кількості та за цінами, які були визначені кожним з Договорів поставки.

Умовами Договорів поставки сторонами були визначені:

- порядок та умови поставки: поставка на умовах EXW, оформлення фактів поставки видатковими накладними або актами приймання-передання товару, товарно-транспортними накладними; передбачена можливість поставки товару партіями;

- ціну товару та порядок розрахунків: визначення вартості однієї тони фізичної ваги товару, загальної вартості; порядок зміни ціни; право покупця на проведення попередньої оплати за товар тощо;

- вимоги щодо якості товару (розділ 4);

- права та обов`язки сторін (розділ 5);

- відповідальність та форс-мажор (розділи 6 і 7 відповідно);

- строк договору: до 31 грудня 2021 року, але в будь-якому випадку до повного виконання сторонами своїх зобов`язань.

Умови Договорів поставки виконувалися сторонами, що підтверджується доданими прокурором до позовної заяви доказами, а саме: видатковими накладними та іншими первинними документами, якими зафіксовано та підтверджено факти поставки постачальником і прийняття покупцем товару, назва товару, його обсяг (кількість), вартість;

банківськими виписками та зведеними регістрами бухгалтерського обліку, якими підтверджуються факти оплати покупцем постачальнику поставленого товару.

Статтею 11 ЦК України визначено, що однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина 1 статті 202 ЦК України).

Водночас, відповідно до приписів частини 1 статті 235 ЦК України, удаваний правочин - це правочин, вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

За удаваним правочином сторони умисно оформлюють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. У такій ситуації існують два правочини: один - удаваний, а інший - той, який сторони дійсно мали на увазі. Таким чином, удаваний правочин своєю формою прикриває реальний правочин.

Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним (див. висновки Верховного Суду у постановах від 15.06.2018 у справі № 916/933/17 та від 23.01.2019 у справі № 522/14890/16-ц).

Статтею 203 ЦК України визначено, що:

- зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам;

- особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності;

- волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі;

- правочин має вчинятися у формі, встановленій законом;

- правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним;

- правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

В свою чергу відповідно до частини 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (ч. З ст. 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки, від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав (такий висновок міститься в постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 19.02.2021 у справі № 904/2979/20).

Отже, крім учасників правочину (сторін договору), позивачем у справі про визнання недійсним правочину може бути будь-яка заінтересована особа, чиї права та охоронювані законом інтереси порушує цей правочин (аналогічний висновок викладений у п. 49 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 387/515/18). Разом з тим, право на судовий захист, гарантоване ст. 55 Конституції України й конкретизоване в законах України, вимагає, щоб порушення, про яке стверджує особа, було реальним, обґрунтованим і стосувалось індивідуально виражених прав або інтересів такої особи.

Статтею 901 ЦК України передбачено, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до загальних положень про підряд, закріплених у главі 61 ЦК України, за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу. Договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові (стаття 837 ЦК України). Роботи за договором підряду можуть виконуватися як з матеріалу підрядника та його засобами, так і з матеріалу замовника (статті 839, 840 ЦК України).

За змістом положень статей 843, 846 ЦК України у договорі підряду визначається ціна роботи або способи її визначення, яка включає відшкодування витрат підрядника та плату за виконану ним роботу. Також у договорі підряду встановлюються строки виконання роботи або її окремих етапів.

Водночас, за приписами статті 1 Закону України «Про оренду землі», яка кореспондується з положеннями частини першої статті 93 Земельного кодексу України, оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

За змістом статті 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Відповідно до частин 1, 2 статті 15 Закону України «Про оренду землі» істотними умовами договору оренди землі є: об`єкт оренди (місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, Способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату. За згодою сторін у договорі оренди землі можуть зазначатися інші умови. У разі якщо договором оренди землі передбачено здійснення заходів, спрямованих на охорону та поліпшення об`єкта оренди, до договору додається угода щодо відшкодування орендарю витрат на такі заходи.

Отже, особливість відносин оренди полягає в тому, що за договором оренди передбачено перехід об`єкта оренди на певний строк у користування орендаря, в якого виникає зустрічне зобов`язання сплачувати орендну плату за користування землею.

Порівнюючи правову природу відносин підряду/надання послуг та оренди слід відзначити, що як і договори про надання послуг/підряду, так і договір оренди укладаються на платній основі. Проте, на відміну від договорів про надання послуг/підряду, договір оренди землі укладається на платній основі для отримання можливості користуватися земельною ділянкою з використанням її корисних властивостей і правовими наслідками договору оренди землі є для однієї сторони (орендодавця) - отримання плати за надане у користування майно (земельну ділянку), а для іншої (орендаря) - використання майна (земельної ділянки).

Слід зауважити, що Договорами про виконання сільськогосподарських робіт не було передбачено передання відповідачем 1 відповідачу 2 земельних ділянок, належних відповідачу 1 на праві постійного користування, за плату на визначений строк для використання відповідачем 2 в своїй господарській діяльності. Аналізуючи умови Договорів про виконання сільськогосподарських робіт, можна констатувати, що вони не мають ознак, притаманних відносинам у сфері оренди, а містять ознаки саме договорів підряду, оскільки в них наявні умови, передбачені статтями 843, 846 ЦК України, відсутні умови про передання земельних ділянок в користування відповідачу 2, відсутній об`єкт оренди, не передбачено умови і строки передачі земельних ділянок, умови повернення земельних ділянок, наявність існуючих обмежень (обтяжень) щодо використання земельних ділянок. визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об`єкта оренди чи його частини тощо.

Також умовами Договорів про виконання сільськогосподарських робіт не було передбачено виникнення у відповідача 2 права власності на врожай сільськогосподарських культур, що характерно для відносин оренди (частина перша статті 95 Земельного кодексу України). Також за умовами цих договорів відповідач 2 не сплачував кошти на користь відповідача 1, що було би характерно для відносин оренди, а саме відповідач 1 сплачував на користь відповідача 2 плату за виконання робіт, що якраз таки і є характерним для відносин підряду.

Так само не можна кваліфікувати й Договори поставки як удавані договори оренди землі.

Зокрема, згідно частин першої, другої статті 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Тобто за умовами договору поставки, який є різновидом зобов`язань купівлі- продажу, передбачено, що постачальник продає (поставляє) покупцеві товар, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Саме такі зобов`язання були й визначені за Договорами поставки, за умовами яких відповідач 1 поставив на користь відповідача 2 товар, а останній - прийняв товар та сплатив на користь відповідача 1 ціну поставленого товару.

Умовами Договорів поставки не було передбачено передання відповідачем 1 відповідачу 2 земельних ділянок, належних відповідачу 1 на праві постійного користування, за плату на визначений строк для використання відповідачем 2 в своїй господарській діяльності. Відповідач 1 згідно умов Договорів поставки продавав (поставляв) відповідачу 2 власну сільськогосподарську продукцію. В Договорах поставки не було передбачено і те, що поставці підлягає саме продукція, яка буде вирощена на конкретних земельних ділянках, розташованих на території Миргородського району Полтавської області.

Тому відсутні будь-які належні та достатні підстави для тверджень про удаваний характер як кожного окремо, так і в сукупності оспорюваних договорів, як нібито договорів оренди. За цими договорами не відбулося переходу права користування земельними ділянками, вони не вибули із володіння землекористувача, що свідчить про відсутність удаваного характеру Оспорюваних договорів.

Схожа правова позиція містяться у постанові Верховного Суду України від 14 червня 2017 року у справі № 923/167/16.

Щодо доводів прокурора про укладання керівником Філії «Дібрівський кінний завод №62» ДП «Конярство України» Данилевським В.І. договорів №62/22-03 від 22.03.2021, №62/23-03 від 23.03.2021, №62/24-03 від 24.03.2021 та №06/10-20-1 від 06.10.2020, №62-С від 17.05.2021, №62-К від 24.06.2021 без достатнього обсягу цивільної дієздатності, судом встановлено наступне.

Юридична особа є учасником цивільних відносин і наділяється цивільною правоздатністю і дієздатністю (статті 2, 80, 91, 92 ЦК України). При цьому особливістю цивільної дієздатності юридичної особи є те, що така особа набуває цивільних прав та обов`язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону (частина перша статті 92 ЦК України).

На захист прав третіх осіб, які вступають у правовідносини з юридичними особами, в тому числі укладають з юридичними особами договори різних видів, частиною третьою статті 92 ЦК України передбачено, що орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов`язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень. У відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження.

Відповідно до статті 241 ЦК України правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов`язки з моменту вчинення цього правочину.

З огляду на положення статей 92, 241 ЦК України вчинення правочину органом (посадовою особою) юридичної особи з перевищенням наданих йому повноважень може бути підставою для недійсності такого правочину лише за умови обізнаності контрагента про наявність відповідного обмеження повноважень (коли він знав чи за всіма обставинами не міг не знати про такі обмеження), а також відсутності подальшого схвалення правочину.

Обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи набуває юридичної сили для третьої особи в тому випадку, якщо саме вона, ця третя особа, вступаючи у відносини з юридичною особою та укладаючи договір, діяла недобросовісно або нерозумно, зокрема, достеменно знала про відсутність у виконавчого органу товариства необхідного обсягу повноважень або повинна була, проявивши принаймні розумну обачність, знати про це, а також відсутності подальшого схвалення правочину.

У постанові від 27.06.2018 у справі № 668/13907/13-ц Велика Палата Верховного Суду зробила правовий висновок, що для визнання недійсним договору з тієї підстави, що його було укладено представником юридичної особи з перевищенням повноважень, необхідно встановити, по-перше, наявність підтверджених належними і допустимими доказами обставин, які свідчать про те, що контрагент такої юридичної особи діяв недобросовісно або нерозумно. При цьому тягар доказування недобросовісності та нерозумності в поведінці контрагента за договором несе юридична особа. По-друге, дії сторін такого договору мають свідчити про відсутність реального наміру його укладення і виконання.

В матеріалах справи наявний лист від 21.09.2022 № 2022-09-21/503 відповідача 1 в якому останній повідомляє, що невідповідність дат укладення договорів № 62/22-03 від 22.03.2021, № 62/23-03 від 23.03.2021, № 62/24-03 від 24.03.2021 та № 06/10-20-1 від 06.10.2020, № 62-С від 17.05.2021 та № 62-К-1 від 03.08.2021 та погоджень на їх укладення пов?язана саме з технічними причинами переддоговірної роботи. Зокрема, первісно Філія або безпосередньо ДП «Конярство України» надсилає електронний варіант проекту договору для його розгляду та узгодження з контрагентом. Далі, після узгодження умов, контрагент підписує два примірники договору та надсилає/передає його Філії, яка після цього звертається до ДП «Конярство України» з листом про погодження підписання керівником Філії договору. ДП «Конярство України» розглядає договір та надає Філії лист про погодження або відмову в погодженні укладення договору. Після цього керівник Філії підписує договір та один його примірник передає контрагенту. У розглядуваній ситуації ТОВ «Агрогрупа Деметра», передаючи підписані її керівником договори Філії, вказало дати укладення договорів, коли ці договори були підписані керівником ТОВ «Агрогрупа Деметра», сподіваючись, що в цей день договір буде підписаний і зі сторони Філії (ДП «Конярство України»). Проте, інколи (що й у розглядуваній ситуації) фактична дата погодження не співпадає з датою, яка вказана в договорі з логістичних причин, відсутності уповноважених осіб з виробничих причин тощо. Проте, фактичне підписання керівником Філії договорів відбувається лише після отримання погодження ДП «Конярство України». Тобто фактично та фізично керівник Філії Данилевський В. І. підписував Оспорювані договори після їх попереднього письмового погодження ДП «Конярство України». Оскільки дата укладення договорів була в них вказана, то з метою невнесення рукописних змін до текстів договорів, виправлення в даті укладення договорів не здійснювалося. Вказане жодним чином не впливає на дійсність та правомірність укладених договорів № 62/22-03 від 22.03.2021, № 62/23-03 від 23.03.2021, № 62/24-03 від 24.03.2021 та № 06/10-20-1 від 06.10.2020, № 62-С від 17.05.2021 та № 62-К-1 від 03.08.2021.

У позовній заяві прокурор також вказує на те, що договори № 62/22-03 від 22.03.2021, № 62-К від 24.06.2021, № 62-К-1 від 03.08.2021 є значними правочинами, проте згода на їх укладення не надана комітетом (зборами) кредиторів, що суперечить абз. 3 ч. 7 ст. 44 КУзПБ.

Проте, наведене твердження є помилковим з наступних підстав.

Згідно статті 1 КУзПБ значні правочини - правочини щодо майна (робіт, послуг), ринкова вартість яких на день вчинення правочину становить 10 і більше відсотків вартості активів боржника за даними останньої річної фінансової звітності.

Абзацом п`ятим частини сьомої статті 44 КУзПБ передбачено, що у процедурі розпорядження майном боржник не має права без згоди комітету кредиторів (зборів кредиторів - до моменту формування комітету кредиторів) вчиняти значні правочини, вчинення яких не заборонено цим Кодексом.

У відповідності до частини третьої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

У постановах Верховного Суду від 22.06.2020 у справі № 177/1942/16-ц, від 10.03.2021 у справі № 201/8412/18 вказано, що наявність підстав для визнання договору недійсним має встановлюватися судом на момент його укладення. Тобто, недійсність договору має існувати в момент його укладення, а не в результаті невиконання чи неналежного виконання зобов`язань, що виникли на підставі укладеного договору. Невиконання чи неналежне виконання зобов`язань, що виникли на підставі оспорюваного договору, не є підставою для його визнання недійсним.

Як свідчать додані до позовної заяви письмові докази, а саме, договори № 62/22-03 від 22.03.2021, № 62-К від 24.06.2021, № 62-К-1 від 03.08.2021, ціна кожного з них у дати (моменти) їх укладення не перевищує вказану прокурором суму (54 153 500 грн.), яка, за його твердженням, складає 10 відсотків вартості активів ДП «Конярство України» за даними останньої річної фінансової звітності.

Тобто станом на момент їх вчинення договори № 62/22-03 від 22.03.2021, № 62-К від 24.06.2021, № 62-К-1 від 03.08.2021 не відповідали критеріям значного правочину в розумінні статті 1 КУзПБ, а тому їх укладення не потребувало згоди комітету (зборів) кредиторів згідно абзацу п`ятому частини сьомої статті 44 КУзПБ.

Доводи прокурора щодо того, відповідачем 1 всупереч ч. 8 ст. 44 КУзПБ було здійснено продаж істотних активів за договорами № 62-С від 17.05.2021, № 62-К від 24.06.2021, № 62-СО від 25.06.2021, № 62-К-1 від 03.08.2021 без згоди комітету (зборів) кредиторів, суд вважає безпідставними та необґрунтованими, з огляду на наступне.

Прокурор, вказуючи про продаж відповідачем 1 істотних активів, додає (сумує) вартість товару, який був поставлений за договорами № 62-С від 17.05.2021, № 62- К від 24.06.2021, № 62-СО від 25.06.2021, № 62-К-1 від 03.08.2021, при цьому не зазначає за якими критеріями було віднесено зазначений товар до істотних активів боржника.

Таке додавання прокурором вартостей різних товарів, поставлених в різні періоди за різними цінами є помилковим та не враховує того, що предметами договорів № 62-С від 17.05.2021, № 62-К від 24.06.2021, № 62-СО від 25.06.2021, № 62-К-1 від 03.08.2021 були різні сільськогосподарські культури, які вирощуються та можуть бути поставлені покупцям у різні періоди, мають різні ціни та на них різний попит. Тобто предметом договорів був не один актив, а різні активи різних видів.

У відповідності до статті 13 Господарського процесуального кодексу України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Принцип змагальності тісно пов`язаний з процесуальною рівністю сторін і забезпечує повноту фактичного й доказового матеріалу, наявність якого є важливою умовою з`ясування обставин справи. Відповідно до вказаного принципу, особи, зацікавлені в результаті справи, вправі відстоювати свою правоту у спорі шляхом подання доказів; участі в дослідженні доказів, наданих іншими особами шляхом висловлення своєї думки з усіх питань, що підлягають розгляду у судовому засіданні. Змагальність є різновидом активності зацікавленої особи (сторони). Особи, які беруть участь у справі, вправі вільно розпоряджатися своїми матеріальними і процесуальними правами й активно впливати на процес з метою захисту прав і охоронюваних законом інтересів.

Відповідно до вимог частини 1 статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно із частиною 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою (ч.2 ст.74 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до приписів частини 3 та 4 статті 74 Господарського процесуального кодексу України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів.

Пунктами 1, 2 статті 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Відповідно до статті 79 Господарського процесуального кодексу України, наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.

Верховний Суд неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17).

Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".

З урахуванням наведеного, дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні в матеріалах справи докази, позовні вимоги задоволенню не підлягають.

У відповідності до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору покладаються на Миргородську окружну прокуратуру Полтавської області.

Керуючись статтями 74, 76-80, 129, 236-242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову відмовити.

2. Копію рішення направити сторонам та розпоряднику майна.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду через відповідний місцевий господарський суд протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 14.04.2023.

Суддя П.П. Чеберяк