РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

05.04.2023Справа № 910/13461/22

Господарський суд міста Києва у складі: головуючого судді Князькова В.В. за участю секретаря судового засідання Бут Д.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі філії "Центр охорони здоров`я акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі Харківської клінічної лікарні на залізничному транспорті №1 філії "Центр охорони здоров`я акціонерного товариства "Українська залізниця"

до відповідача: Приватного акціонерного товариства страхова компанія "Інтер-Поліс"

про стягнення 327 782,16 грн, -

За участю представників сторін:

від позивача: Погребняк Н.С.

від відповідача: Гусєв П.В.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Акціонерне товариство "Українська залізниця" в особі філії "Центр охорони здоров`я акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі Харківської клінічної лікарні на залізничному транспорті №1 філії "Центр охорони здоров`я акціонерного товариства "Українська залізниця" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Приватного акціонерного товариства страхова компанія "Інтер-Поліс" про стягнення відшкодування страхових виплат в сумі 278 745,93 грн, 3% річних в сумі 4169,73 грн та пені в сумі 44 866,50 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається неналежне виконання відповідачем своїх обов`язків за договором №14/08/2014-ПЗ від 01.08.2014 в частині виплати відшкодування за надану медичним закладом медичну допомогу.

Ухвалою від 12.12.2022 відкрито провадження у справі; постановлено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження; призначено підготовче засідання на 11.01.2023.

Відповідач у відзиві проти задоволення позовних вимог надав за печення, посилаючись на те, що позивачем, як медичним закладом, було здійснено витрати не передбачені Правилами добровільного медичного страхування "Стандарт" внаслідок чого, на думку відповідача, у останнього відсутні підстави для оплати таких витрат. Відповідачем наголошено, що про відмову у виплаті медичний заклад було повідомлено листами та надано акти виконаних робіт, по яким Приватне акціонерне товариство страхова компанія "Інтер-Поліс" погоджується та визначає подіх страховими випадками. У відзиві також заявлено про застосування строків позовної давності.

11.01.2023 судом було відкладено розгляд справи на 01.02.2023.

01.02.2023 підготовче засідання було відкладено на 22.02.2023.

22.02.2023 судом було закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті на 15.03.2023.

15.03.2023 судом було відкладено розгляд справи по суті на 05.04.2023.

Представником позивача у судовому засіданні було надано усні пояснення по суті справи, згідно яких позовні вимоги підтримано в повному обсязі.

Представником відповідача проти задоволення позовних вимог було надано заперечення.

В судовому засіданні 05.04.2023 на підставі ст. 240 Господарського процесуального кодексу України проголошено вступну та резолютивну частини рішення суду.

Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва,

ВСТАНОВИВ:

01.08.2014 між Приватним акціонерним товариством страхова компанія "Інтер-Поліс" (страховик) та ДЛПЗ "Центральна клінічна лікарня Укрзалізниці" (правонаступником якого є Харківська клінічна лікарня на залізничному транспорті №1 філії "Центр охорони здоров`я акціонерного товариства "Українська залізниця") (медичний заклад) було укладено договір №14/08/2014-ПЗ про надання медичної допомоги застрахованим особам, за умовами п.1 якого медичний заклад зобов`язується надавати медичну допомогу застрахованим особам страховика, а страховик - здійснювати страхові виплати (відшкодування)медичному закладу за фактично надану медичну допомогу в обсягах програм добровільного медичного страхування (ПДМС). Зразки програм наведені у додатку №1 до цього договору.

Згідно п.2.1.5 договору №14/08/2014-ПЗ від 01.08.2014 медичний заклад зобов`язаний до 10 місяця, наступного за звітним (за виключенням вихідних та святкових днів) надсилати страховику наступні документи: акт про надану медичну допомогу по закінченим страховим випадкам за ПДМС - 2 екз. (додаток 3, який також подається в електронному вигляді у форматі Exel); акт звірки взаєморозрахунків - 2 екз. (додаток №4, який також подається в електронному вигляді у форматі Exel); протоколи лікування застрахованої особи (додаток 5) - на вимогу страховика; заяви застрахованих осіб на виплату страхового відшкодування медичному закладу за страховими випадками, що сталися. Зразок заяви наведено у додатку №6. Заява вилучається у застрахованої особи з договору ДМС.

За умовами п.2.2.1 договору №14/08/2014-ПЗ від 01.08.2014 медичний заклад має право самостійно визначати обсяг необхідної медичної допомоги та медичних послуг, які потрібно надати застрахованим особам згідно умов ПДМС.

У п.2.3 договору №14/08/2014-ПЗ від 01.08.2014 вказано, що страховик зобов`язаний відшкодувати медичному закладу суму страхового відшкодування згідно ПДМС, яка складається з: вартості видатків, що виникли внаслідок перебування хворого на ліжку; вартості фактично наданих медикаментів; вартості фактично наданих продуктів харчування.

У п.2.4 договору №14/08/2014-ПЗ від 01.08.2014 передбачено, що страховик має право: контролювати обсяги медичної допомоги, що надається застрахованим особам, шляхом проведення перевірок, а у випадку виникнення спірних питань, діяти відповідно до Положення про медико-страхову експертизу, узгодженого на момент підписання цього договору (додаток 7) (п.2.4.1); перевіряти правильність складених медичним закладом звітних документів, вказаних в п.2.1.5 договору, та виконання дотримання зобов`язань згідно умов цього договору (п.2.4.2); не відшкодовувати медичному закладу видатки на надання медичної допомоги, яка не передбачена ПДМС, або відноситься до переліку виключень із страхових випадків (п.2.4.3); одержувати від медичного закладу інформацію, медичну чи фінансову документацію, що стосується медичної допомоги застрахованим особам (п.2.4.4).

У розділі 3 договору сторонами визначено порядок надання медичної допомоги. Зокрема, у п.3.1 погоджено, що надання медичної допомоги застрахованим особам проводиться при наявності документу, що посвідчує особу, діючого договору добровільного медичного страхування та підтвердження статуту су застрахованої особи від страховика. Підтвердження статусу застрахованої особи відбувається в телефонному режимі.

Згідно п.3.2 договору №14/08/2014-ПЗ від 01.08.2014 медичний заклад встановлює діагноз застрахованої особи та надає їй необхідну допомогу. Сума страхового відшкодування за надану медичну допомогу не може перевищувати страхову суму, що встановлена ПДМС.

Згідно п.4.1 договору №14/08/2014-ПЗ від 01.08.2014 розрахунки за цим договором здійснюються в національній валюті України.

За умовами п.4.2 договору №14/08/2014-ПЗ від 01.08.2014 розрахунки між сторонами здійснюються шляхом перерахування коштів на рахунок медичного закладу. Підставою для відшкодування витрат медичному закладу за цим договором є належним чином оформлені та підписані наступні документи: акт про надану медичну допомогу по закінченим страховим випадкам за ПДМС (додаток 3); акт звірки взаєморозрахунків (додаток №4); протоколи лікування застрахованої особи (додаток 5) - на вимогу страховика; заяви застрахованих осіб на виплату страхового відшкодування медичному закладу за страховими випадками, що сталися (додаток 6).

Пунктом 4.4 договору №14/08/2014-ПЗ від 01.08.2014 унормовано, що після отримання акут про надану медичну допомогу по закінченим страховим випадкам в паперовій формі страховик повинен перевірити та, за відсутності у ньому помилок, підписати акт в строк до 5 календарних днів з дня отримання, за виключенням вихідних та святкових днів. Розрахунки здійснюються протягом 5-ти банківських днів з моменту підписання медичним закладом та страховиком акту про надану медичну допомогу по закінченим страховим випадкам та актів звірки взаєморозрахунків.

Пунктом 6.2 договору №14/08/2014-ПЗ від 01.08.2014 передбачено, що за невиконання взятих по п.4.4 договору строків оплати, страховик сплачує медичному закладу пеню в розмірі 0,1% від суми заборгованості за кожен день прострочення такої заборгованості, але не більше подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період з початку нарахування прострочення.

Цей договір вступає в силу з 01.08.2014 та діє потягом 12 календарних місяців. Якщо протягом 30 календарних днів до завершення терміну дії договору, він вважається пролонгованим на тих же умовах на той же термін (п.8.1, 8.4 договору №14/08/2014-ПЗ від 01.08.2014).

Додатковою угодою №6 від 30.12.2016 сторони погодили доповнити договір №14/08/2014-ПЗ від 01.08.2014 додатком №1.3.

У п.3 вказаної додаткової угоди сторони визначили, що дана додаткова угода відповідно до ст.631 Цивільного кодексу України набуває чинності з 01.09.2016.

У додатку 1.3 до договору №14/08/2014-ПЗ від 01.08.2014 сторонами погоджено межі видатків на надання медичної допомоги застрахованим особам. Зокрема: на проведення діагностичних процедур в стаціонарних відділеннях, денному стаціонарі, в амбулаторно-поліклінічних умовах - 1000 грн; вартість видатків, що виникли внаслідок перебування хворого на ліжку з урахуванням харчування - ліжко - день - 95 грн; вартість видатків, що виникли внаслідок перебування хворого на ліжку - ліжко - день у денному стаціонарі - 30 грн.

Суд звертає увагу на те, що статтею 204 Цивільного кодексу України закріплено презумпцію правомірності правочину.

Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто, таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права і обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Вказану правову позицію висловлено Верховним Судом у постанові від 23.01.2018 по справі №203/2612/13-ц та постанові від 19.06.2018 по справі №5023/3905/12.

Слід зауважити, що на теперішній час договір №14/08/2014-ПЗ від 01.08.2014 у передбаченому чинним законодавством України порядку недійсним визнано не було. Доказів зворотного матеріали справи не містять.

Отже, виходячи з наведеного вище, з огляду на встановлений ст.204 Цивільного кодексу України принцип правомірності правочину, суд приймає до уваги договір №14/08/2014-ПЗ від 01.08.2014 як належну підставу у розумінні норм ст.11 названого Кодексу України для виникнення у позивача та відповідача взаємних цивільних прав та обов`язків.

Супровідним листом від 06.10.2017 позивачем було направлено на адресу відповідача акт виконаних робіт №09/17 від 06.10.2017 на суму 233 125,98 грн, акт про відшкодування витрат, акт про надану медичну допомогу по закінченим страховим випадкам за ПДМСПЗ, акт про надану медичну допомогу по закінченим страховим випадкам за ПДМСЗ, акт про надходження та використання медикаментів для застрахованих осіб, акт звірки фінансових взаєморозрахунків, заяви застраховних осіб на виплати страхового відшкодування медичному закладу за страховими випадками, що сталися з ПДМСПЗ, заяви застраховних осіб на виплати страхового відшкодування медичному закладу за страховими випадками, що сталися з ПДМСЗ, договори добровільного медичного страхування застрахованих осіб за ПДМСПЗ, договори добровільного медичного страхування застрахованих осіб за ПДМСЗ, талони до договору добровільного медичного страхування застрахованих за ПДМСПЗ, довідки з відділу кадрів (тимчасові), що підтвердужють статус застрахованих осіб за ПДМСПЗ, довідки з відділу кадрів (тимчасові), що підтвердужють статус застрахованих осіб за ПДМСЗ, видаткові накладні №50633955 від 01.09.2017, №50888005 від 20.09.2017. Отримання 19.10.2017 означених докуметів відповідачем засвічено підписом представника Приватного акціонерного товариства страхова компанія "Інтер-Поліс". Означені обставини вказаним учасником судового процесу під час розгляду справи не заперечувались.

Супровідним листом від 07.11.2017 позивачем було направлено на адресу відповідача акт виконаних робіт №10/17 від 07.11.2017 на суму 255788,37 грн, акт про відшкодування витрат, акт про надану медичну допомогу по закінченим страховим випадкам за ПДМСПЗ, акт про надану медичну допомогу по закінченим страховим випадкам за ПДМСЗ, акт про надходження та використання медикаментів для застрахованих осіб, акт звірки фінансових взаєморозрахунків, заяви застраховних осіб на виплати страхового відшкодування медичному закладу за страховими випадками, що сталися з ПДМСПЗ, заяви застраховних осіб на виплати страхового відшкодування медичному закладу за страховими випадками, що сталися з ПДМСЗ, договори добровільного медичного страхування застрахованих осіб за ПДМСПЗ, договори добровільного медичного страхування застрахованих осіб за ПДМСЗ, талони до договору добровільного медичного страхування застрахованих за ПДМСПЗ, довідки з відділу кадрів (тимчасові), що підтвердужють статус застрахованих осіб за ПДМСПЗ, довідки з відділу кадрів (тимчасові), що підтвердужють статус застрахованих осіб за ПДМСЗ, видаткова накладна №51435535 від 20.10.2017. Отримання 16.11.2017 означених докуметів відповідачем засвічено підписом представника Приватного акціонерного товариства страхова компанія "Інтер-Поліс". Означені обставини вказаним учасником судового процесу під час розгляду справи не заперечувались.

Супровідним листом від 07.12.2017 позивачем було направлено на адресу відповідача акт виконаних робіт №11/17 від 07.12.2017 на суму 430604,04 грн, акт про відшкодування витрат, акт про надану медичну допомогу по закінченим страховим випадкам за ПДМСПЗ, акт про надану медичну допомогу по закінченим страховим випадкам за ПДМСЗ, акт про надходження та використання медикаментів для застрахованих осіб, акт звірки фінансових взаєморозрахунків, заяви застраховних осіб на виплати страхового відшкодування медичному закладу за страховими випадками, що сталися з ПДМСПЗ, заяви застраховних осіб на виплати страхового відшкодування медичному закладу за страховими випадками, що сталися з ПДМСЗ, договори добровільного медичного страхування застрахованих осіб за ПДМСПЗ, договори добровільного медичного страхування застрахованих осіб за ПДМСЗ, талони до договору добровільного медичного страхування застрахованих за ПДМСПЗ, довідки з відділу кадрів (тимчасові), що підтвердужють статус застрахованих осіб за ПДМСПЗ, довідки з відділу кадрів (тимчасові), що підтвердужють статус застрахованих осіб за ПДМСЗ, видаткова накладна №5167829 від 10.11.2017, №51678219 від 10.11.2017, №51698832 від 13.11.2017, №51815412 від 20.11.2017, №51944749 від 28.11.2017, №5194474 від 28.11.2017. Отримання 13.12.2017 означених докуметів відповідачем засвічено підписом представника Приватного акціонерного товариства страхова компанія "Інтер-Поліс". Означені обставини вказаним учасником судового процесу під час розгляду справи не заперечувались.

Проте, акти виконаних робіт №09/17 від 06.10.2017 на суму 233 125,98 грн, №10/17 від 07.11.2017 на суму 255788,37 грн, №11/17 від 07.12.2017 на суму 430604,04 грн з боку Приватного акціонерного товариства страхова компанія "Інтер-Поліс" підписано не було. Листом №1272 від 22.11.2017 відповідачем було повідомлено позивача про відмову у відшкодуванні медичному закладу видатків на надання медичної допомоги поза умов ПДМС, та направило виправлений варіант акту за 01.10.2017-30.10.2017. В листі вказано, що причиною непогодження є те, що 01.09.2017 страховиком було листом повідомлено медичний заклад про зміни з 01.09.2017 у програмі добровільного страхування пенсіонерів ПАТ "Укрзалізниця" "Стандарт" за договорами страхування пенсіонерів Регіональної філії "Південна залізниця" ПАТ "Укрзалізниця" та 05.09.2017 спільно із медичним закладом проведено нараду на базі медичного закладу з керівним медичним персоналом лікарні стосовно детального роз`яснення змін до умов ПДМС. Відмова також була мотивована тим, що 26.09.2017 Приватним акціонерним товариством страхова компанія "Інтер-Поліс" було повторно повідомлено про зміни з 01.09.2017 у ПДМС.

З матеріалів справи вбачається, що Приватним акціонерним товариством страхова компанія "Інтер-Поліс" було частково оплачено медичні послуги за 01.10.2017-30.10.2017, внаслідок чого, за твердженнями позивача, у останнього утворилась заборгованість на суму 278 745,93 грн, що і стало підставою для звернення до суду з розглядуваним позовом.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, господарський суд вважає за необхідне зазначити таке.

Відповідно до частини 1 статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

В силу положень статті 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною 1 статті 627 Цивільного кодексу України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з положеннями статті 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За приписами ст.901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання.

Як було встановлено вище, 01.08.2014 між Приватним акціонерним товариством страхова компанія "Інтер-Поліс" (страховик) та ДЛПЗ "Центральна клінічна лікарня Укрзалізниці" (правонаступником якого є Харківська клінічна лікарня на залізничному транспорті №1 філії "Центр охорони здоров`я акціонерного товариства "Українська залізниця") (медичний заклад) було укладено договір №14/08/2014-ПЗ про надання медичної допомоги застрахованим особам, за умовами п.1 якого медичний заклад зобов`язується надавати медичну допомогу застрахованим особам страховика, а страховик - здійснювати страхові виплати (відшкодування) медичному закладу за фактично надану медичну допомогу в обсягах програм добровільного медичного страхування (ПДМС).

Судом також було встановлено, що з огляду на встановлений ст.204 Цивільного кодексу України принцип правомірності правочину, суд приймає до уваги договір №14/08/2014-ПЗ від 01.08.2014 як належну підставу у розумінні норм ст.11 названого Кодексу України для виникнення у позивача та відповідача взаємних цивільних прав та обов`язків.

Наразі, зі змісту матеріалів справи, а також пояснень представників учасників судового процесу вбачається, що фактично між сторонами виник спір стосовно надання позивачем медичних послуг поза межами програми добровільного страхування, про зміни до якої відповідачем повідомлялось листами.

Оцінюючи означені обставини, суд зазначає таке.

Частина 1 статті 193 Господарського кодексу України встановлює, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до статей 525, 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від виконання зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

За приписами ст.ст.525, 615 Цивільного кодексу України одностороння відмова від виконання зобов`язання і одностороння зміна умов договору не допускаються.

Як було встановлено вище, за умовами п.2.2.1 договору №14/08/2014-ПЗ від 01.08.2014 медичний заклад має право самостійно визначати обсяг необхідної медичної допомоги та медичних послуг, які потрібно надати застрахованим особам згідно умов ПДМС.

У п.2.3 договору №14/08/2014-ПЗ від 01.08.2014 вказано, що страховик зобов`язаний відшкодувати медичному закладу суму страхового відшкодування згідно ПДМС, яка складається з: вартості видатків, що виникли внаслідок перебування хворого на ліжку; вартості фактично наданих медикаментів; вартості фактично наданих продуктів харчування.

У розділі 3 договору сторонами визначено порядок надання медичної допомоги. Зокрема, у п.3.1 погоджено, що надання медичної допомоги застрахованим особам проводиться при наявності документу, що посвідчує особу, діючого договору добровільного медичного страхування та підтвердження статусу застрахованої особи від страховика. Підтвердження статусу застрахованої особи відбувається в телефонному режимі.

Згідно п.3.2 договору №14/08/2014-ПЗ від 01.08.2014 медичний заклад встановлює діагноз застрахованої особи та надає їй необхідну допомогу. Сума страхового відшкодування за надану медичну допомогу не може перевищувати страхову суму, що встановлена ПДМС.

Тобто, виходячи з системного аналізу вимог чинного законодавства щодо обов`язковості виконання зобов`язання за договором, а також умов договору №14/08/2014-ПЗ від 01.08.2014, слід зауважити, що медичний заклад зобов`язався надавати медичну допомогу застрахованим особам саме в межах умов та лімітів, визначених ПДМС, які окремо погоджені в додатках до договору.

Судом вище було встановлено, додатковою угодою №6 від 30.12.2016 сторони погодили доповнити договір №14/08/2014-ПЗ від 01.08.2014 додатком №1.3.

У п.3 вказаної додаткової угоди сторони визначили, що дана додаткова угода відповідно до ст.631 Цивільного кодексу України набуває чинності з 01.09.2016.

У додатку 1.3 до договору №14/08/2014-ПЗ від 01.08.2014 сторонами погоджено межі видатків на надання медичної допомоги застрахованим особам. Зокрема: на проведення діагностичних процедур в стаціонарних відділеннях, денному стаціонарі, в амбулаторно-поліклінічних умовах - 1000 грн; вартість видатків, що виникли внаслідок перебування хворого на ліжку з урахуванням харчування - ліжко - день - 95 грн; вартість видатків, що виникли внаслідок перебування хворого на ліжку - ліжко - день у денному стаціонарі - 30 грн.

Наразі, суд вважає необґрунтованими та юридично неспроможними посилання відповідача на те, що 01.09.2017 страховиком було листом повідомлено медичний заклад про зміни з 01.09.2017 у програмі добровільного страхування пенсіонерів ПАТ "Укрзалізниця" "Стандарт" за договорами страхування пенсіонерів Регіональної філії "Південна залізниця" ПАТ "Укрзалізниця" та 05.09.2017 спільно із медичним закладом проведено нараду на базі медичного закладу з керівним медичним персоналом лікарні стосовно детального роз`яснення змін до умов ПДМС. Наведені висновки суду ґрунтуються на такому.

За приписами ст.ст.525, 615 Цивільного кодексу України одностороння відмова від виконання зобов`язання і одностороння зміна умов договору не допускаються.

Як вбачається з матеріалів справи, 05.09.2017 листом Приватним акціонерним товариством страхова компанія "Інтер-Поліс" було надано позивачу проект договору №7 про внесення змін до договору про надання медичної допомоги застрахованим особам. Згідно змісту вказаного проекту пропонувалось доповнити договір №14/08/2014-ПЗ від 01.08.2014 додатком №1.4 "Програма добровільного медичного страхування пенсіонерів ПАТ "Українська залізниця" в новій редакції та вважати таким, що втратив чинність з 01.09.2017 додаток №1.3 "Межі видатків на надання медичної допомоги застрахованим особам". У запронованому додатку №1.4 "Програма добровільного медичного страхування пенсіонерів ПАТ "Українська залізниця" було визначено, зокрема, зменшення ліміту відшкодування за перебування в стандартних палатах та харчування стандартне для лікувального закладу до 600 грн.

Проте, суд зауважує, що додаткова угода №7, яка була надана позивачу листом 05.09.2017, з боку медичного закладу підписана не була, а отже, у суду відсутні підстави вважати, що контрагентами у передбаченому законом та договором порядку було внесено зміни до договору №14/08/2014-ПЗ від 01.08.2014 в частині меж видатків на надання медичної допомоги та визначення нових умов програми добровільного медичного страхування пенсіонерів ПАТ "Українська залізниця", які б розповсюджувались на спірний період надання послуг (вересень-листопад 2017).

Одночасно, суд також вважає безпідставним посилання відповідача на наказ №24 від 30.08.2017 Приватного акціонерного товариства страхова компанія "Інтер-Поліс" "Про затвердження та введення в дію змін до Програми добровільного медичного страхування "Стандарт" виключно при проведенні добровільного медичного страхування пенсіонерів регіональної філії "Південна залізниця" ПАТ "Укрзалізниця", оскільки означений наказ є внутрішнім документом відповідача та ніяким чином не впливає та, насамперед, не змінює договірних відносин з позивачем.

В контексті наведеного суд вкотре зауважує, що договором є результат волевиявлення та домовленості обох контрагентів, а не дії одного з них. Проте відповідачем означеного не враховано й не звернуто уваги на приписи ч.1 ст.651 Цивільного кодексу України, згідно яких зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом, а також п.10.2 договору №14/08/2014-ПЗ від 01.08.2014.

За таких обставин, виходячи з вищевикладеного у сукупності, суд дійшов висновку щодо необґрунтованості посилання відповідача в якості відмови від підписання актів наданих послуг за вересень-листопад 2017 на визначення обсягів та лімітів вартості медичної допомоги на підставі додатку 1.3 до договору №14/08/2014-ПЗ від 01.08.2014, а не Програми добровільного медичного страхування пенсіонерів ПАТ "Українська залізниця", про введення в дію якої повідомлено листом.

Згідно з ч.ч.1-3 ст.13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Аналогічна норма міститься у ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України.

Принцип змагальності процесу означає, що кожній стороні повинна бути надана можливість ознайомитися з усіма доказами та зауваженнями, наданими іншою стороною, і відповісти на них (п. 63 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїс-Матеос проти Іспанії» від 23 червня 1993 р.).

Захищене статтею 6 Європейської конвенції з прав людини право на справедливий судовий розгляд також передбачає право на змагальність провадження. Кожна сторона провадження має бути поінформована про подання та аргументи іншої сторони та має отримувати нагоду коментувати чи спростовувати їх.

Дія принципу змагальності ґрунтується на переконанні: протилежність інтересів сторін найкраще забезпечить повноту матеріалів справи через активне виконання сторонами процесу тільки їм притаманних функцій. Принцип змагальності припускає поєднання активності сторін у забезпеченні виконання ними своїх процесуальних обов`язків із забезпеченням судом умов для здійснення наданих їм прав.

До того ж, суд зазначає, що однією з засад здійснення господарського судочинства у відповідності до ст.2 Господарського процесуального кодексу України є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом

Принцип рівності сторін у процесі - у розумінні «справедливого балансу» між сторонами - вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.33 Рішення віл 27.10.1993р. Європейського суду з прав людини у справі «Домбо Бегеер Б.В. проти Нідерландів»).

У п.26 рішення від 15.05.2008р. Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України» суд нагадує, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище у порівнянні з опонентом.

Відповідно до статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно з частинами першою, третьою статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Обов`язок з доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

В контексті наведених засад господарського судочинства суд звертає увагу учасників судового процесу на приписи ст.79 Господарського процесуального кодексу України, згідно яких наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, яким суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою.

На сьогодні у праві існують такі основні стандарти доказування: "баланс імовірностей" (balance of probabilities) або "перевага доказів" (preponderance of the evidence); "наявність чітких та переконливих доказів" (clear and convincing evidence); "поза розумним сумнівом" (beyond reasonable doubt).

Стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати саме ту їх кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Відповідно до статті 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (відповідні висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17, на які посилається скаржник).

Наразі, судом враховано, що інших належних та допустимих доказів, які б підтверджували обгрунтованість заперечень відповідача та правомірність відмови від прийняття послуг за актами №09/17 від 06.10.2017 на суму 233 125,98 грн, №10/17 від 07.11.2017 на суму 255788,37 грн, №11/17 від 07.12.2017 на суму 430604,04 грн з боку Приватного акціонерного товариства страхова компанія "Інтер-Поліс" доведено не було, а отже, у суду відсутні підстави вважати, що відповідача виникло право згідно п.2.4.3 договору не відшкодовувати медичному закладу видатки на надання медичної допомоги, яка не передбачена ПДМС, або відноситься до переліку виключень із страхових випадків.

До того ж, судом прийнято до уваги, що матеріалами справи підтверджується лише письмова відмова відповідача від підписання акті №11/17 від 07.12.2017 на суму 430604,04 грн, а саме наявний лист №1272 від 22.11.2017 Приватного акціонерного товариства страхова компанія "Інтер-Поліс".

Відповідно до статей 525, 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від виконання зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

За приписами ст.ст.525, 615 Цивільного кодексу України одностороння відмова від виконання зобов`язання і одностороння зміна умов договору не допускаються.

Згідно з ч.1 ст.530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Умовою виконання зобов`язання - є строк (термін) його виконання. Дотримання строку виконання є одним із критеріїв належного виконання зобов`язання, оскільки прострочення є одним із проявів порушення зобов`язання. Строк (термін) виконання зобов`язання за загальним правилом, узгоджується сторонами в договорі.

Як вказувалось вище, згідно п.4.1 договору №14/08/2014-ПЗ від 01.08.2014 розрахунки за цим договором здійснюються в національній валюті України.

За умовами п.4.2 договору №14/08/2014-ПЗ від 01.08.2014 розрахунки між сторонами здійснюються шляхом перерахування коштів на рахунок медичного закладу. Підставою для відшкодування витрат медичному закладу за цим договором є належним чином оформлені та підписані наступні документи: акт про надану медичну допомогу по закінченим страховим випадкам за ПДМС (додаток 3); акт звірки взаєморозрахунків (додаток №4); протоколи лікування застрахованої особи (додаток 5) - на вимогу страховика; заяви застрахованих осіб на виплату страхового відшкодування медичному закладу за страховими випадками, що сталися (додаток 6).

Пунктом 4.4 договору №14/08/2014-ПЗ від 01.08.2014 унормовано, що після отримання акут про надану медичну допомогу по закінченим страховим випадкам в паперовій формі страховик повинен перевірити та, за відсутності у ньому помилок, підписати акт в строк до 5 календарних днів з дня отримання, за виключенням вихідних та святкових днів. Розрахунки здійснюються протягом 5-ти банківських днів з моменту підписання медичним закладом та страховиком акту про надану медичну допомогу по закінченим страховим випадкам та актів звірки взаєморозрахунків.

Отже, суд дійшов висновку, що строк відшкодування відповідачем оплати за надані позивачем медичні послуги у вересні - листопаді 2017 настав, що, виходячи з наявних в матеріалах справи документів вказує на обґрунтованість позовних вимог Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі філії "Центр охорони здоров`я акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі Харківської клінічної лікарні на залізничному транспорті №1 філії "Центр охорони здоров`я акціонерного товариства "Українська залізниця" до Приватного акціонерного товариства страхова компанія "Інтер-Поліс" в частині стягнення відшкодування страхових виплат в сумі 278 745,93 грн.

Як вказувалось судом, відповідачем у відзиві було заявлено про застосування строків позовної давності. Оцінюючи означену заяву позивача в контексті вимог про стягнення основного боргу, суд зазначає таке.

Згідно зі ст. 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (п. 1 ст. 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення.

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, механізм застосування позовної давності повинен бути достатньо гнучким, тобто, як правило, він мусить допускати можливість зупинення, переривання та поновлення строку позовної давності, а також корелювати із суб`єктивним фактором, а саме - обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права (пункти 62, 66 рішення від 20.12.2007 у справі "Фінікарідов проти Кіпру").

Загальна позовна давність встановлена тривалістю у три роки (ст. 257 Цивільного кодексу України ).

Статтею 267 Цивільного кодексу України визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Згідно з ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Як було встановлено вище, позивач звернувся до суду з вимогами про стягнення заборгованості з оплати послуг за вересень-листопад 2017.

Позивач звернувся до суду з розглядуваним позовом 02.12.2022, що підтверджується даними щодо дати оформлення поштового відправлення, які міститься на конверті, в якому позовна заява надійшла до суду.

02 квітня 2020 року набрав чинності Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)".

Вказаним Законом, зокрема, розділ "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України доповнено пунктом 12 такого змісту: "12. Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню корона вірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину."

Розділ IX "Прикінцеві положення" Господарського кодексу України доповнено пунктом 7 такого змісту:"7. Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 232, 269, 322, 324 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину".

Отже, виходячи з наведеного вище, з огляду на період, за який заявлено до стягнення заборгованість, а також строки оплати, які визначені умовами договору, у суду відсутні підстави вважати, що заявником було порушено строк позовної давності за вимогами про стягнення основного боргу.

Посилання позивача у даному випадку на переривання строку позовної давності у зв`язку із частковими оплатами та заперечення з цього приводу з боку відповідача, судом до уваги не приймаються та не оцінюються як такі, що не впливають на висновки суду стосовно звернення позивача до суду з вимогами про стягнення основного боргу в межах встановленого Цивільним кодексом України строку позовної давності.

За таких обставин, з огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку щодо наявності достатніх підстав для задоволення позовних вимог Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі філії "Центр охорони здоров`я акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі Харківської клінічної лікарні на залізничному транспорті №1 філії "Центр охорони здоров`я акціонерного товариства "Українська залізниця" до Приватного акціонерного товариства страхова компанія "Інтер-Поліс" в частині вимог про стягнення відшкодування страхових виплат в сумі 278 745,93 грн.

Щодо вимог позивача про стягнення пені та 3% річних, суд зазначає таке.

Згідно з ч.1 ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

За приписами ч.1 ст.549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. (ч.ч. 2, 3 ст. 549 Цивільного кодексу України).

Отже, порушення боржником прийнятих на себе зобов`язань тягне за собою відповідні правові наслідки, які полягають у можливості застосування кредитором до боржника встановленої законом або договором відповідальності.

У ч. 4 ст. 231 Господарського кодексу України зазначено, що у разі, якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Разом з тим, згідно зі ст.1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Пунктом 6.2 договору №14/08/2014-ПЗ від 01.08.2014 передбачено, що за невиконання взятих по п.4.4 договору строків оплати, страховик сплачує медичному закладу пеню в розмірі 0,1% від суми заборгованості за кожен день прострочення такої заборгованості, але не більше подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період з початку нарахування прострочення.

З огляду на порушення відповідачем строків відшкодування позивачу вартості наданих у вересні - листопаді 2017 медичних послуг, позивачем було нараховано та заявлено до стягнення пеню на загальну суму 44 866,50 грн, з яких за актом за вересень 2017 за період з 27.10.2017 по 12.07.2018, за актом за жовтень 2017 за період з 27.10.2017 по 12.07.2018 та за актом за листопад 2017 за період з 15.12.2017 по 12.07.2018.

Проте, заявляючи вказані вимоги позивачем не враховано, що відповідно до ч.6 ст.232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Даним приписом передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов`язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов`язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін. Необхідно також мати на увазі, що умова договору про сплату пені за кожний день прострочення виконання зобов`язання не може розцінюватися як установлення цим договором іншого, ніж передбачений частиною шостою статті 232 Господарського кодексу України, строку, за який нараховуються штрафні санкції.

Умовами укладеного між сторонами правочину іншого строку, ніж визначений до ч.6 ст.232 Господарського кодексу України передбачено не було, а отже, нарахування пені за період, що перевищує шість місяців є безпідставним.

До того, судом вказувалось про заявлення відповідачем про застосуання строків позовної давності. З приводу вказаної заяви в контексті вимог про стягнення неустойки суд зазначає таке.

Відповідно до ст. 223 Господарського кодекск України при реалізації в судовому порядку відповідальності за правопорушення у сфері господарювання застосовуються загальний та скорочені строки позовної давності, передбачені Цивільним кодексом України, якщо інші строки не встановлено цим Кодексом.

Статтею 256 Цивільного кодексу України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до п.1 ч.2 ст.258 Цивільного кодексу України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Згідно ч.4 ст.267 Цивільного кодексу України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Як вказувалось вище, позивачем було нараховано та заявлено до стягнення пеню на загальну суму 44 866,50 грн, з яких за актом за вересень 2017 за період з 27.10.2017 по 12.07.2018, за актом за жовтень 2017 за період з 27.10.2017 по 12.07.2018 та за актом за листопад 2017 за період з 15.12.2017 по 12.07.2018.

Позивач звернувся до суду з розглядуваним позовом 02.12.2022, що підтверджується даними щодо дати оформлення поштового відправлення, які міститься на конверті, в якому позовна заява надійшла до суду.

Отже, строк позовної давності за вимогами про стягнення пені позивачем було прощено, внаслідок чого позовні вимоги Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі філії "Центр охорони здоров`я акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі Харківської клінічної лікарні на залізничному транспорті №1 філії "Центр охорони здоров`я акціонерного товариства "Українська залізниця" до Приватного акціонерного товариства страхова компанія "Інтер-Поліс" про стягнення пені в сумі 44 866,50 грн підлягають залишенню без задоволення.

Щодо вимог про стягнення 3% річних суд зазначає таке.

Відповідно до ст.625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відтак, у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону (частини другої статті 625 Цивільного кодексу України ) виникає обов`язок сплатити кредитору, поряд із сумою основного боргу, суму інфляційних втрат, як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати, та 3 % річних від простроченої суми.

У кредитора згідно з частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України є право вимоги до боржника щодо сплати інфляційних втрат та 3 % річних за період прострочення в оплаті основного боргу.

Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові від 07 квітня 2020 року у справі № 910/4590/19 (провадження № 12-189гс19) зобов`язання зі сплати інфляційних втрат та 3 % річних є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю. Відповідно, й вимога про їх сплату є додатковою до основної вимоги.

З огляду на порушення відповідачем строків відшкодування позивачу вартості наданих у вересні - листопаді 2017 медичних послуг, позивачем було нараховано та заявлено до стягнення 3% річних на загальну суму 4169,73 грн, з яких за період 02.11.2017 по 03.05.2018.

За наслідками здійснення судом перевірки наведеного позивачем розрахунку, судом встановлено, що останній є арифметично вірним.

Стосовно заяви про застосування строків позовної давності в частині вимог про стягнення 3% річних суд зазначає, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених статтею 625 Цивільного кодексу України, застосовується загальний строк позовної давності тривалістю у три роки.

Отже, у визначенні питання пропуску строку позовної давності за вимогами про стягнення 3% річних в межах розглядуваного спору суд дійшов тотожний правових висноків, як і щодо стягнення основного боргу, з урахуванням набрання 02.04.2020 чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)".

За таких обставин, позов Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі філії "Центр охорони здоров`я акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі Харківської клінічної лікарні на залізничному транспорті №1 філії "Центр охорони здоров`я акціонерного товариства "Українська залізниця" до Приватного акціонерного товариства страхова компанія "Інтер-Поліс" про стягнення 3% річних в сумі 4169,73 грн підлягає задоволенню в повному обсязі.

Надаючи оцінку іншим доводам учасників судового процесу судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч.5 ст.236 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до п.5 ч.4 ст.238 Господарського процесуального кодексу України у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 Європейського суду з прав людини у справі «Руїс Торіха проти Іспанії»). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» (SERYAVINOTHERS v. UKRAINE) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того,

вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від

27 вересня 2001 року).

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах від 13.03.2018, від 24.04.2019, від 05.03.2020 Верховного Суду по справах №910/13407/17, №915/370/16 та №916/3545/15.

З огляду на вищевикладене, всі інші заяви, клопотання, доводи та міркування учасників судового процесу, залишені судом без задоволення та не прийняті до уваги як такі, що не спростовують висновків суду щодо часткового задоволення позовних вимог.

Щодо розподілу судових витрат на заслідками вирішення спору.

Частиною 1 ст.123 Господарського процесуального кодексу України передбачено що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Статтею 1 Закону України «Про судовий збір» визначено, що судовий збір - збір, що справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, за видачу судами документів, а також у разі ухвалення окремих судових рішень, передбачених цим Законом. Судовий збір включається до складу судових витрат.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, в тому числі, витрати на професійну правничу допомогу (ч.3 ст.123 Господарського процесуального кодексу України).

Частинами 1-2 ст.126 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Наразі, судом враховано, що відповідачем не було заявлено у відзиві про стягнення з позивача витрат на професійну правничу допомогу. Про стягнення вказаних витрат в розмірі 14 000 грн було заявлено лише у письмових поясненнях, які надійшли до суду 20.02.2023.

В якості доказів понесення означених витрат до матеріалів справи надано договір про надання правничої допомоги №10/01/22-АП від 10.01.2022, додаткову угоду №29 від 02.01.2023, платіжну інструкцію №512 від 24.01.2023 на суму 14 000 грн.

Оцінюючи докази, надані відповідачем, судом враховано, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.11.2022 по справі №922/1964/21 зауважила, що учасник справи повинен деталізувати відповідний опис лише тією мірою, якою досягається його функціональне призначення - визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат. Надмірний формалізм при оцінці такого опису на предмет його деталізації, за відсутності визначених процесуальним законом чітких критеріїв оцінки, може призвести до порушення принципу верховенства права.

Проте, відповідачем ані розрахунку вартості витрат на професійну правничу допомогу, ані акту наданих послуг за договором №10/01/22-АП від 10.01.2022 не надав.

В контексті наведеного судом враховано, що пунктом 3.2 договору №10/01/22-АП від 10.01.2022 визначено, що підставою для оплати послуг є саме акт виконаних робіт.

До того ж, додатковою угодою №29 від 02.01.2023 до договору №10/01/22-АП від 10.01.2022 передбачено, що правнича допомога, передбачена договором, вважається такою, що виконана належним чином та в повному обсязі в тому числі якщо протягом 10 банківських днів з моменту отримання клієнтом акту виконаних робіт не надано вмотивованої відмови від підписання такого акту.

Крім того, суд звертає увагу відповідача на те, що за приписами ч.8 ст.129 Господарського процесуального кодексу України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

У даному випадку відповідачем вказаних вище доказів подано не було, до закінчення судових дебатів у справі відповідної заяви не подано, отже, вимоги Приватного акціонерного товариства страхова компанія "Інтер-Поліс" про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу залишені судом без розгляду.

Одночасно, витрати позивача на сплату судового збору покладаються на сторін пропорційно задоволених вимог.

Керуючись ст.ст. 74, 76-80, 129, 236 - 240 Господарського процесуального кодексу України,

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі філії "Центр охорони здоров`я акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі Харківської клінічної лікарні на залізничному транспорті №1 філії "Центр охорони здоров`я акціонерного товариства "Українська залізниця" до Приватного акціонерного товариства страхова компанія "Інтер-Поліс" про стягнення відшкодування страхових виплат в сумі 278 745,93 грн, 3% річних в сумі 4169,73 грн та пені в сумі 44 866,50 грн - задовольнити частково.

2. Стягнути з Приватного акціонерного товариства страхова компанія "Інтер-Поліс" (01033, місто Київ, вул.Володимирська, будинок 69, ) на користь Акціонерного товариства "Українська залізниця" (03150, місто Київ, вул.Єжи Гедройця, будинок 5, ) в особі філії "Центр охорони здоров`я акціонерного товариства "Українська залізниця" (03049, м.Київ, проспект Повітрофлотський, буд.9, код 40081352) в особі Харківської клінічної лікарні на залізничному транспорті №1 філії "Центр охорони здоров`я акціонерного товариства "Українська залізниця" (61103, м.Харків, провулок Балакірєва, буд.5) основний борг в сумі 278 745,93 грн, 3% річних в розмірі 4169,73 грн та судовий збір в сумі 4243,73 грн.

3. Відмовити в задоволенні позовних вимог про стягнення пені на суму 44 866,50 грн.

4. Судовій збір в сумі 673 грн залишити за позивачем.

5. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

У судовому засіданні проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено та підписано 05.04.2023.

Суддя В.В. Князьков