ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.04.2023 року м. Дніпро Справа № 908/283/21

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Кощеєва І.М. ( доповідач ),

суддів: Орєшкіної Е.В., Чус О.В.

секретар судового засідання: Манець О.В.

представники сторін:

від позивача: Гришко І.І. - адвокат

від відповідача: Черкашин І.І. - адвокат

від третьої особи: не з`явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні

в режимі відеоконференції апеляційну скаргу

Фізичної особи-підприємця Пікалова Володимира Володимировича

на рішення Господарського суду Запорізької області від 12.12.2022 р.

( суддя Федорова О.В., м. Запоріжжя, повний текст рішення складено 21.12.2022 р.)

у справі

за позовом

Фізичної особи-підприємця Пікалової Галини Миколаївни

м. Запоріжжя

до

Фізичної особи-підприємця Пікалова Володимира Володимировича

м. Запоріжжя

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні Позивача товариство з обмеженою відповідальністю "Лакомка 2010"

м. Запоріжжя

про визнання недійсним ліцензійного договору

за позовом третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору

Фізичної особи-підприємця Пікалової Еліни Володимирівни

м. Запоріжжя

до

Фізичної особи-підприємця Пікалова Володимира Володимировича

м. Запоріжжя

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні Позивача товариство з обмеженою відповідальністю "Лакомка 2010" ,

м. Запоріжжя

про визнання недійсним ліцензійного договору,

ВСТАНОВИВ:

1. Короткий зміст позовних вимог.

Фізична особа-підприємець Пікалова Галина Миколаївна звернулась до Господарського суду Запорізької області з позовом до фізичної особи-підприємця Пікалова Володимира Володимировича, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача ТОВ "Лакомка 2010", та третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору ФОП Пікалової Е.В., в якій просять визнати недійсним ліцензійний договір про надання дозволу на використання об`єкта права інтелектуальної власності (знака для товарів і послуг) від 01.07.2017 р., укладений між ФОП Пікаловою Г.М. та ФОП Пікаловим В.В..

В обґрунтування звернення з позовом до суду Позивач зазначав, що оскаржуваний Ліцензійний договір № 2 не відповідає його внутрішній волі, оскільки ніколи з Відповідачем не укладався, а відтак Відповідач набув відповідні майнові права інтелектуальної власності без дозволу Позивача та поза його волею. Посилається на наявність дефекту волі оспорюваного правочину та вказує на наявність підстав для визнання правочину недійсним на підставі приписів статей 202, 203, 215, 426, 1107, 1109 ЦК України.

2. Короткий зміст оскаржуваного судового рішення у справі.

Рішенням Господарського суду Запорізької області від 12.12.2022 р. в задоволенні позову фізичної особи-підприємця Пікалової Галини до фізичної особи-підприємця Пікалова Володимира Володимировича про визнання недійсним ліцензійного договору про надання дозволу на використання об`єкта права інтелектуальної власності (знака для товарів і послуг) від 01.07.2017 р., укладеного між ФОП Пікаловою Г.М. та ФОП Пікаловим В.В. відмовлено. У задоволені позову третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору - фізичної особи-підприємця Пікалової Еліни Володимирівни про визнання недійсним ліцензійного договору про надання дозволу на використання об`єкта права інтелектуальної власності ( знака для товарів і послуг ) від 01.07.2017 р., укладеного між ФОП Пікаловою Г.М. та ФОП Пікаловим В.В. відмовлено.

3. Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Не погодившись з вказаним рішенням суду першої інстанції, фізична особа-підприємець Пікалов Володимир Володимирович звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить змінити мотивувальну частину рішення Господарського суду Запорізької області від 12.12.2022 р. з урахуванням доводів даної апеляційної скарги, виключивши з неї висновки стосовно нікчемності ліцензійного договору від 01.07.2017 р. та висновки щодо неможливості підписання Позивачкою оспорюваного договору у зв`язку з її відрядженням.

4. Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, Скаржник погоджується з резолютивною частиною рішення суду, щодо відмови в позові, однак подає дану апеляційну скаргу, щодо зміни мотивувальної частини оскаржуваного рішення, оскільки вважає, що воно містить висновки, які не відповідають обставинам справи, а також, в резолютивній частині рішення наявне неправильне застосування норм матеріального права. Отже, у відповідності до ч. 4 ст. 277 ГПК України, Апелянт вважає, що мотивувальна частина оскаржуваного рішення підлягає зміні.

При цьому Скаржник зазначає, що суд першої інстанції дійшов до помилкового висновку про нікчемність оскаржуваного договору у зв`язку з нібито недосягненням сторонами згоди щодо ціни договору та строку його дії в частині користування об`єктом права інтелектуальної власності. При цьому Апелянт вважає, що суд першої інстанції невірно застосував норми матеріального права, а також не надав належної правової оцінки пунктам договору, в яких зокрема вказується строк дії договору - «п`ятдесят років» та вартість договору - безоплатний.

Водночас, на думку Скаржника, з урахуванням стандарту вірогідності доказів - доказ у вигляді судової почеркознавчої експертизи, спростовує сфабриковане Позивачем посвідчення про відрядження, і отже висновок суду першої інстанції, щодо неможливості підписання Пікаловою Г.М. договору від 01.07.2017 р. у зв`язку з відрядженням - є таким, що не відповідає обставинам справи, а також суд помилково визнав встановленим цей факт.

Скаржник наголошує на тому, що серед переліку обов`язкових істотних умов ліцензійного Договору не зазначений розмір плати за використання об`єкта права інтелектуальної власності. Під час укладення Договору сторони погодили строк його дії як 50 років. За загальним правилом, договір, для якого сторони погодили письмову форму, вважається укладеним і діє з моменту його підписання, якщо інше не вказується в самому договорі. Оскільки рядки Договору, якими могло бути передбачено особливі строки набрання чинності сторонами не заповнені, то він діє з моменту підписання.

Скаржник вважає, що навіть у випадку визнання недійсною умови щодо строку дії Договору, це не тягне за собою недійсність всього правочину, а в такому випадку Договір вважається укладеним на строк, що залишився до спливу строку чинності виключного майнового права на визначений у договорі об`єкт права інтелектуальної власності, але не більше ніж на п`ять років.

5. Узагальнений виклад позиції інших учасників справи.

Від Фізичної особи-підприємця Пікалової Галини Миколаївни надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому Позивачка не погоджується з доводами апеляційної скарги, вважає її безпідставною і необґрунтованою.

Зокрема, Позивач вважає, що Ліцензійним договором № 2 грубо порушені його майнові права та охоронювані законом інтереси, оскільки передання майнових прав інтелектуальної власності на Торговельну марку відбулось на користь Відповідача без дозволу Позивача як володільця відповідного свідоцтва, а отже становить порушення майнових прав інтелектуальної власності на торговельну марку, визначених підпунктами 1, 2 частини 1 ст. 495 ЦК України. В якості першої підстави для визнання оскаржуваного правочину недійсним Позивач зазначає про наявність дефекту волі оскаржуваного правочину, оскільки ніколи не укладав Ліцензійний договір № 2 з Відповідачем, а отже за своїм змістом оскаржуваний правочин не відповідає внутрішній волі Позивача, відтак Відповідач набув відповідні майнові права інтелектуальної власності без дозволу Позивача та поза його волею.

Крім того, у відзиві Фізична особа-підприємець посилається на те, що в своїй апеляційній скарзі і під час розгляду справи в суді першої інстанції представник Відповідача неодноразово висловлював позицію щодо підробки посвідчення про відрядження Позивача до ТОВ «ВК», однак жодних доказів на підтвердження цих обставин надано не було, так само не скористався Відповідач своїм правом на призначення відповідної експертизи для встановлення цих обставин, відтак, такі доводи не мають правового значення, оскільки не підтверджені доказами у встановленому ГПК України порядку, в той же час судове рішення не може гуртуватись на припущеннях.

Враховуючи, що з`ясувати справжній зміст відповідних умов договору ( п. 4.1., 6.2 ) неможливо за допомогою загальних підходів до тлумачення змісту правочину, передбачених у частинах третій та четвертій ст. 213 ЦК України, Позивач вважає, що існують підстави для застосування принципу contra proferentem.Contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem - слова договору повинні тлумачитися проти того, хто їх написав). Особа, яка включила ту або іншу умову в договір, повинна нести ризик, пов`язаний з неясністю такої умови. Це правило застосовується не тільки в тому випадку, коли сторона самостійно розробила відповідну умову, але й тоді, коли сторона скористалася стандартною умовою, що була розроблена третьою особою. Це правило підлягає застосуванню не тільки щодо умов, які "не були індивідуально узгоджені" (по individually negotiated), але також щодо умов, які хоча і були індивідуально узгоджені, проте були включені в договір "під переважним впливом однієї зі сторін" (under the dominant influence of one party).

Від товариство з обмеженою відповідальністю "Лакомка 2010" до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому Товариство просить суд залишити рішення Господарського суду Запорізької області від 12.12.2022 р. у справі № 908/283/21 без змін, а скаргу Фізичної особи-підприємця Пікалова Володимира Володимировича без задоволення.

В обгрунтування своїх заперечень Товариство посилається на те, що з копії оскаржуваного договору, долученого до матеріалів справи вбачається, що цей договір викладено на чотирьох окремих аркушах, при цьому підписи сторін договору містяться лише на останній сторінці договору.

Крім того, у відзиві Товариство посилається на те, що підпис особи є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підпису особи підтверджує її наміри та волевиявлення на укладення правочину, погодження його умов, забезпечує ідентифікацію особи. Враховуючи ту обставину, що сторінки 1-4 оскаржуваного договору не містять підписи сторін договору, відповідні умови договору, що викладені на цих сторінках, а також дописи, які являють собою по суті зміну (доповнення) відповідних умов оскаржуваного договору є такими, що не засвідчені підписами сторін договору, що також не узгоджується з умовами п. 8.2. договору, тобто, неможливо встановити волевиявлення вказаних осіб на погодження саме цих умов, а також особу, яка внесла відповідні дописи до тексту договору.

Також, Товариство вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції, що посилання Відповідача на ст. 16 Закону України «Про охорону прав на знаки для товарів і послуг», в якій не визначені зазначені умови як істотні, є безпідставним, оскільки положення ст. 16 Закону України «Про охорону прав на знаки для товарів і послуг» повинні трактуватися з урахуванням вимог загальної та спеціальної частин Цивільного кодексу України, а не окремо. Ст. 16 Закону України «Про охорону прав на знаки для товарів і послуг» при визначені істотних умов ліцензійного договору містить невичерпний перелік істотних умов, про що свідчить слово «зокрема» в її тексті.

Від Фізичної особи-підприємця Пікалової Еліни Володимирівни надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому підприємець не погоджується з доводами апеляційної скарги, вважає її безпідставною і необґрунтованою.

Зокрема, підприємець посилається на те, що в мотивувальній частині рішення суду відсутній висновок про встановлення судом обставини щодо перебування Позивача - 01.07.2017 р. у відрядження на ТОВ «ВК», вказані обставини були відображені в оскаржуваному рішенні суду лише в описовій частині, що узгоджується з вимогами ч. 3 ст. 238 ГПК України, яка передбачає необхідність викладення в судовому рішенні стислого викладу позиції Позивача та заперечень Відповідача. Матеріали справи не містять жодних доказів з боку Відповідача на підтвердження обставин підробки відповідного посвідчення про відрядження, доводи щодо того, що ТОВ «ВК» є контрагентом ТОВ «Лакомка», яке наведено в тексті апеляційної скарги, так само є безпідставними, оскільки матеріали справи не містять копій відповідних договорів, окрім цього ТОВ «Лакомка» не є Позивачем у цій справі, відтак такі доводи є виключно припущеннями Відповідача, які не підтверджено належними та допустимими засобами доказування. Більш того, питання щодо підробки підписів на посвідченні про відрядження не було предметом експертного дослідження, відтак, висновок експерта жодним чином не може спростовувати обставину щодо перебування Позивача у відрядження, яка підтверджена належними доказами.

Підприємець також вказує на те, що за загальним правилом суттєвими умовами ліцензійного договору, як і встановлено у ч. 3 ст. 1109 ЦК України, є умови про ціну за користування об`єктом права інтелектуальної власності та строк користування об`єктом права інтелектуальної власності, що узгоджуються з вимогами ст. 180 ГК України, ст. 637 ЦК України. Окрім цього, зважаючи на те, що саме Відповідач здійснював підготовку проекту оскаржуваного правочину, та відповідно саме ним і були внесені умови щодо розміру платежу ( п. 4.1. договору ), умови щодо визначення моменту початку та закінчення дії оскаржуваного договору ( п. 6.2. договору ), ці умови як раз і є істотними, оскільки саме за заявою Відповідача стосовно цих умов необхідна згода, про що Відповідач зазначав у відзиві на позовну заяву.

Відтак, підприємець вважає, що доводи Відповідача щодо наявності підстав для зміни судового рішення відповідно до приписів ч. 1 ст. 275 ГПК України є безпідставними, оскільки не підтверджені належними доказами, рішення ухвалене судом першої інстанції є законним та обґрунтованим, а отже апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Також, Третя особа просить здійснити розгляд справи без її участі.

6. Рух справи в суді апеляційної інстанції.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16.01.2023 р. для розгляду справи визначена колегія суддів у складі: головуючого судді - Кощеєв І.М. (доповідач), судді - Орєшкіна Е.В., Чус О.В.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 17.01.2023 р. апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Пікалова Володимира Володимировича на рішення Господарського суду Запорізької області від 12.12.2022 р. по справі № 908/283/21 залишено без руху, надано апелянту строк 10 днів, з дня отримання копії цієї ухвали, для усунення недоліків, а саме, для надання суду доказів сплати судового збору, у розмірі 3 405 грн. 00 коп..

Після усунення недолків апеляційної скарги, ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 08.02.2023 р. відкрито апеляційне провадження у справі та призначено апеляційну скаргу до розгляду в судове засідання на 09.03.2023 р..

Від представника Фізичної особи-підприємця Пікалова Володимира Володимировича - адвоката Черкашина Івана Івановича надійшло клопотання про його участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду, з використанням власних технічних засобів. Адреса електронної пошти, що буде використана заявником для входу до системи "EasyCon": ІНФОРМАЦІЯ_1 , № тел. НОМЕР_1 .

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 02.03.2023 р. судове засідання у справі №908/283/21, призначене на 09.03.2023 р. на 14:00 год., вирішено провести з представником Фізичної особи-підприємця Пікалова Володимира Володимировичав приміщенні Центрального апеляційного господарського суду ( зал судового засідання № 511 ) в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів в системі відеокоференцзв`язку "EasyCon".

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 09.03.2023 р. по справі оголошено перерву в судовому засіданні до 20.04.2023 р..

Від представника Фізичної особи-підприємця Пікалова Володимира Володимировича - адвоката Черкашина Івана Івановича надійшло клопотання про його участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду, з використанням власних технічних засобів. Адреса електронної пошти, що буде використана заявником для входу до системи "EasyCon".

Розпорядженням керівника апарату суду від 27.03.2023 р., у зв`язку з перебуванням у відпустці судді Чус О.В., відповідно до п. 2.4.6 Засад використання автоматизованої системи документообігу суду у Центральному апеляційному господарському суді, затверджених рішенням, оформленим протоколом зборів суддів Центрального апеляційного господарського суду № 2 від 08.10.2018 р. зі змінами, призначено проведення автоматичної зміни складу колегії суддів.

Автоматичною системою документообігу для розгляду заяви про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції по справі визначено суддю-доповідача Кощеєва І. М. у складі колегії суддів: Орєшкіної Е.В., Іванова О.Г..

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 27.03.2023 р. судове засідання у справі № 908/283/21, призначене на 20.04.2023 р., вирішено провести з представником Фізичної особи-підприємця Пікалова Володимира Володимировичав приміщенні Центрального апеляційного господарського суду ( зал судового засідання № 511 ) в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів в системі відеокоференцзв`язку "EasyCon".

Розпорядженням керівника апарату суду від 19.04.2023р., у зв`язку з вирішенням питання про призначення справи до розгляду в режимі відеоконференції, на виконання пункту 2.4.6 Засад використання автоматизованої системи документообігу суду у Центральному апеляційному господарському суді, для дотримання принципу незмінності колегії суддів при розгляді справи здійснено автоматичну зміну складу колегії суддів у справі № 908/283/21, відповідно до якої визначено склад колегії суддів: головуючий суддя: Кощеєв І.М., судді: Орєшкіна Е.В., Чус О.В..

Треті особи не скористалися своїм правом участі в судовому засіданні та не забезпечили явку уповноважених представників, хоча про час та місце судового засідання були повідомлені належним чином.

Беручи до уваги, що неявка вказаних учасників провадження у справі, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, матеріали справи є достатніми для розгляду апеляційної скарги, апеляційний господарський суд дійшов висновку про розгляд справи за відсутності представників третіх осіб.

У судовому засіданні 20.04.2023 р., проведеному в режимі відеоконференції, була оголошена вступна та резолютивна частини постанови Центрального апеляційного господарського суду.

7. Встановлені судом обставини справи.

Предметом розгляду справи є визнання недійсним ліцензійного договору про надання дозволу на використання об`єкта права інтелектуальної власності (знака для товарів і послуг) від 01.07.2017 р., укладеного між ФОП Пікаловою Галиною Миколаївною та ФОП Пікаловим Володимиром Володимировичем.

Судом встановлено, що в преамбулі оскаржуваного договору зазначено, 01.07.2017 р. ФОП Пікаловою Галиною Миколаївною ( Ліцензіар ) та ФОП Пікалов Володимир Володимирович ( Ліцензіат ), спільно іменовані надалі «Сторони», маючи на увазі, що Ліцензіар володіє правом власності на свідоцтво України на знак для товарів і послуг № 85551, яке розповсюджується на товари у 29 класі згідно з переліком, зазначеним у свідоцтві, що класифіковані відповідного до МКТП, а Ліцензіат бажає придбати на умовах цього ліцензійного договору невиключну ліцензію на використання свідоцтва України на знак для товарів і послуг № 85551 на товари у 29 класі згідно з переліком, зазначеним у свідоцтві, що класифіковані відповідно до МКТП, уклали цей договір.

Відповідно до п. 2.1 договору Ліцензіар надає Ліцензіату на термін дії цього договору та за винагороду, що сплачується ліцензіатом, невиключну ліцензію на право використання знаку для товарів і послуг за свідоцтвом України № 85551, а саме для: Клас 29 - Арахіс оброблений; арахісове масло, горіхи оброблені; картопля хрустка; картопляні кришечки (хрусткі); кукурудзяна олія; масло; насіння соняшникове смажене; соняшникове насіння очищене; пластівці картопляні; ріпакова олія харчова; соняшникова олія харчова; харчова олія.

П. 4.1 договору встановлено, що за надані права, передбачені даним договором Ліцензіат сплачує Ліцензіарю винагороду, а саме паушальний платіж в розмірі _______________ за квартал.

В п. 6.1 договору зазначено, що цей договір укладений на п`ятдесят років. Договір набирає сили з _________ і діє до_____________ р.

Згідно з п. 8.2 договору усі зміни та доповнення до цього договору повинні бути зроблені в письмовій формі та підписані уповноваженими на це особами, а також ухвалені компетентними органами, якщо така ухвала необхідна.

Договір здійснений у м. Запоріжжя « 01»07 17 р. у двох екземплярах, кожний з яких має однакову юридичну силу.

Обґрунтовуючи свою правову позицію щодо визнання ліцензійного договору недійсним Позивач, зокрема зазначала, що спірний договір нею не підписувався. До того ж в день підписання ( 01.07.2017 р. ) Позивачка була за межами міста Запоріжжя.

З метою визначення дійсності вчинення учасниками правочину власноруч підпису оскаржуваного договору, місцевим господарським судом призначалась комплексна судова почеркознавча експертиза та технічна експертиза документів у господарській справі № 908/283/21.

У експертному висновку № 3496/3497/3498/3499-21 судовий експерт зазначив наступне:

«По питанню № 1: рукописні записи, що розташовані у ліцензійному договорі про надання дозволу на використання об`єкта права інтелектуальної власності (знака для товарів та послуг) від 01.07.2017, а саме: « 01 07 7» в графі датування документу, « 01 07 7» в графі «Договір здійснений у м. Запоріжжя» - виконані однією особою.

По питанню № 2: рукописні записи, що розташовані у ліцензійному договорі про надання дозволу на використання об`єкта права інтелектуальної власності (знака для товарів та послуг) від 01.07.2017, а саме: « 01 07 7» в графі датування документу, «п`ятдесят років» в графі « 6.1. Цей договір укладений на____»; « 01 07 7» в графі «Договір здійснений у м. Запоріжжя»

- виконані не Пікаловою Галиною Миколаївною , а іншою особою.

Підпис від імені Пікалової Галини Миколаївни у розділі « 9. ЮРИДИЧНІ АДРЕСИ СТОРІН:» в графі «____/ Пікалова Г. М. /» - виконаний Пікаловою Г. М. .

По питанню № 3: рукописні записи, що розташовані у ліцензійному договорі про надання дозволу на використання об`єкта права інтелектуальної власності (знака для товарів та послуг) від 01.07.2017, а саме: « 01 07 7» в графі датування документу, «п`ятдесят років» в графі « 6.1. Цей договір укладений на____»; « 01 07 7» в графі «Договір здійснений у м. Запоріжжя»

- виконані не Пікаловим Володимиром Володимировичем , а іншою особою.

Підпис від імені Пікалова В.В. у розділі «9 ЮРИДИЧНІ АДРЕСИ СТОРІН:» в графі «________/Пікалов В.В./» - виконаний Пікаловим Володимиром Володимировичем.».

За наслідками розгляду позовів господарським судом прийнято оскаржуване рішення у даній справі, яким в задоволені позовних вимог Позивача та Третьої особи було відмовлено.

Рішення суду мотивоване тим, що доводи Позивача щодо недійсності ліцензійного договору не знайшли свого підтвердження, оскільки судом встановлений факт нікчемності оскаржуваного правочину, з огляду на що суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову.

Враховуючи той факт, що за результатами оцінки змісту оскаржуваного правочину господарський суд дійшов висновку про його нікчемність, оцінки правомірності заявлених позовних вимог та заперечень сторін судом не здійснювалось.

Враховуючи те, що в задоволенні позовних вимог відмовлено по суті, господарський суд відмовив в задоволенні клопотання Відповідача про застосування строків позовної давності.

В задоволені позовних вимог третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору, суд першої інстанції також відмовив з аналогічних підстав, що слугували підставою для відмови в задоволенні первісного позову. Крім того, господарський суд послався на рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 20.01.2022 р. у справі № 335/5841/19, яким визнано недійсним договір відчуження ОСОБА_1 на користь Пікалової Еліни Володимирівни Торгівельної марки, яка зареєстрована у Державному реєстрі свідоцтв України на знаки для товарів і послуг на підставі Свідоцтва на знак для товарів і послуг № 85551. Таким чином, суд дійшов висновку, що на момент винесення судового рішення Господарським судом Запорізької області в даній справі права та законні інтереси Пікалової Еліни Володимирівни оскаржуваним ліцензійним договором порушені не були.

8. Оцінка аргументів учасників справи і висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч. 1). Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч. 2). Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (ч. 3). Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 4).

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши доводи, наведені в апеляційній скарзі, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апеляційний господарський суд дійшов висновку, що в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди при здійсненні судочинства застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Ст. 6 Конвенції передбачає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Відповідно до ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому Європейський суд з прав людини у рішенні від 29.06.2006 р. у справі "Пантелеєнко проти України" зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31.07.2003 р. у справі "Дорани проти Ірландії" Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права, це запобігання тому, щоб відбулося.

При вирішенні справи "Каіч та інші проти Хорватії" (рішення від 17.07.2008 р.) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Надаючи правову оцінку належності обраного особою способу захисту, належить зважати й на його ефективність з точки зору ст. 13 Конвенції, яка вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування.

Так, у рішенні від 15.11.1996 р. у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) наголосив, що зазначена норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, передбачених Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені у правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дали би змогу компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції та надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасниці Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань.

Слід враховувати, що Конвенція призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних (пункт 35 рішення Європейського суду з прав людини від 13.05.1980 р. у справі "Артіко проти Італії", пункт 32 рішення від 30.05.2013 р. у справі "Наталія Михайленко проти України"), тобто, у кінцевому результаті, ефективний засіб повинен забезпечити поновлення порушеного права.

Абзацом 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003 р. № 3-рп/2003 передбачено, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

За положеннями ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Як визначено ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Під захистом розуміються дії уповноваженої особи, діяльність юрисдикційних органів та осіб, які у передбаченому законом порядку зобов`язані вжити заходів до поновлення порушеного, оспорюваного чи невизнаного цивільного права.

Ст. 16 ЦК України встановлено, що способами захисту цивільних прав та інтересів може бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, їхніх посадових і службових осіб.

Реалізуючи передбачене ст. 55 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Законодавець у частинах першій та другій ст. 4 ГПК України встановив, що право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Відповідно до частини першої та другої ст. 5 ГПК України, здійснюючи правосудця, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу, а також визначити, чи відповідає обраний Позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

За приписами статей 15, 16 ЦК України, ст. 20 ГК України способи захисту цивільного права чи інтересу - це закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, інтересів і вплив на правопорушника ( пункт 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 р. у справі № 925/1265/16). Іншими словами, це дії, спрямовані на запобігання порушенню або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Такі способи мають бути доступними й ефективними ( пункт 14 постанови Великої Палати Верховного Суду від 29.05.2019 р. у справі № 310/11024/15-ц ).

Як правило, суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права ( пункт 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 р. у справі № 925/1265/16 ).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 р. у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 р. у справі № 905/1926/16 та від 30.01.2019 р. у справі № 569/17272/15-ц ).

Велика Палата Верховного Суду також неодноразово звертала увагу, що судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту ( постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 р. у справі № 910/3009/18, від 19.01.2021 р. у справі № 916/1415/19), а також, що право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним ( пункт 57 постанови від 05.06.2018 р. у справі № 338/180/17 ), тому суд повинен відмовляти у задоволенні позовної вимоги, яка не відповідає ефективному способу захисту права чи інтересу ( див. mutatis mutandis висновки у пунктах 72-76 постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 р. у справі № 488/5027/14-ц ).

Судами встановлено, що Позивач звернувся з вимогою про визнання недійсним ліцензійного договору про надання дозволу на використання об`єкта права інтелектуальної власності (знака для товарів і послуг) від 01.07.2017 р., укладеного між ФОП Пікаловою Г.М. та ФОП Пікаловим В.В., доводячи те, що цей договір ним не підписувався, його зміст не відповідає справжньому волевиявленню Позивача, як суб`єкта господарювання, відтак Відповідач набув відповідні майнові права інтелектуальної власності без дозволу Позивача та поза його волею.

За змістом ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Згідно із частиною першою ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті).

Відповідно до законодавчого визначення правочином є перш за все вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. Здійснення правочину законодавством може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу закону незалежно від волі його суб`єктів).У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети; породжуючи правовий наслідок, правочин - це завжди дії незалежних та рівноправних суб`єктів цивільного права.

Частиною третьою ст. 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним у силу припису частини першої ст. 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил про правочини, вчинені з дефектом волевиявлення - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини.

Як у частині першій ст. 215 ЦК України, так і у статтях 229-233 ЦК України йдеться про недійсність вчинених правочинів, тобто у випадках, коли існує зовнішній прояв волевиявлення учасника правочину, вчинений ним у належній формі (зокрема, шляхом вчинення підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає фактичній внутрішній волі цього учасника правочину.

У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли.

За частиною першою ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Ст. 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Частиною ж другою цієї статті визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.

Згідно із частиною першою ст. 627 ЦК України і відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).

У разі ж якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини.

Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено.

Велика Палата Верховного Суду у п. 7.21 постанови від 16.06.2020 р. у справі № 145/2047/16-ц звертає увагу на те, що такий спосіб захисту, як визнання правочину неукладеним, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом.

Разом з тим, Велика Палата Верховного Суду п. 7.26 вказаної постанови зазначила, що відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Зазначена норма кореспондує частинам другій, третій ст. 215 ЦК України, висвітлює різницю між нікчемним і оспорюваним правочином і не застосовується до правочинів, які не відбулися, бо є невчиненими. У випадку оспорювання самого факту укладення правочину, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке Позивач вважає порушеним шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення.

З урахуванням предмета та підстав позову суд має розглядати лише такий спір, у якому позовні вимоги можуть бути або задоволені, чим спір по суті буде вичерпано, або в їх задоволенні може бути відмовлено. У тому ж разі, якщо за змістом заявлених позовних вимог (а не з огляду на обставини справи) задоволення позову є неможливим, немає, як видається, підстав стверджувати про наявність юридичного спору. Суд повинен ухвалювати рішення, яким вичерпувати конфлікт між сторонами, а не давати одній зі сторін за відсутності для цього юридичних підстав сподівання на те, що вона в майбутньому отримає бажане для неї рішення ( постанова Великої Палати Верховного Суду від 13.10.2020 р. у справі № 369/10789/14-ц).

Як зазначалось, Позивач наполягає на визнанні недійсним ліцензійного договору про надання дозволу на використання об`єкта права інтелектуальної власності (знака для товарів і послуг) від 01.07.2017 р., який не підписував, вважаючи, що Відповідач набув відповідні майнові права інтелектуальної власності Позивача без установлених законом підстав, що з огляду на наведені в постанові від 16.06.2020 у справі №145/2047/16-ц висновки Великої Палати Верховного Суду є неефективним способом захисту порушеного права, адже задоволення позову не призведе до відновлення порушеного права та не матиме наслідком заборони Відповідачу використання об`єкта права інтелектуальної власності Позивача, який Відповідач використовує, як вважає Позивач без його згоди, тобто спір між сторонами не буде вичерпано.

Ефективним у цьому випадку способом захисту права, яке Позивач як власник об`єкта права інтелектуальної власності (знака для товарів і послуг), вважає порушеним, слід вважати усунення перешкод у користуванні належним йому об`єктом права та обґрунтовуючи свої вимоги в цій справі, спростовуючи факт укладення ним договору поставки.

Враховуючи наведене, колегія суддів апеляційного суду вважає, що у позові слід відмовити саме з підстав обрання Позивачем неефективного способу захисту, а не з підстав невчинення (не підписання) правочину, який Позивач просить визнати недійсним (аналогічна правова позиція наведена в постанові Верховного Суду від 09.11.2021 р. у справі № 904/4703/20 ).

Невірно обраний спосіб захисту порушеного права виключає дослідження та вирішення судом заявлених позовних вимог по суті ( пункт 29 постанови Верховного Суду від 19.02.2020 р. у справі № 911/269/19 ). Тому суд не перевіряє доводи в частині непідписання спірного договору, відсутності волевиявлення Позивача на його укладення, оскільки відповідний аналіз має бути зроблений у мотивувальній частині судового рішення в разі звернення Позивача до суду щодо застосування належного способу захисту.

При цьому слід зазначити, що правовий висновок, викладений Великою Палатою Верховного Суду у справі № 145/2047/16-ц, має універсальний характер, незалежно від суб`єктного складу, предмета позову та характеру спірних правовідносин, а отже ця судова практика є релевантною до спірних правовідносин при вирішення даного спору.

З урахуванням викладеного, оскільки за результатами перевірки судом апеляційної інстанції встановлено, що фактичні обставини, які входять до предмета доказування у цій справі, з`ясовані судом першої інстанції з достатньою повнотою, однак допущено помилки у застосуванні норм матеріального права, у зв`язку з чим висновок суду першої інстанції не відповідає цим обставинам, суд апеляційної інстанції вважає наявними правові підстави для зміни мотивувальної частини оскаржуваного судового рішення та залишенням без змін його резолютивної частини, відповідно до якої правильно відмовлено в позові.

9. Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

За змістом ст. 236 ГПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Частиною 1 ст. 277 ГПК України передбачено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини ( ч. 4 ст. 277 ГПК України).

Враховуючи те, що суд першої інстанції правильно вирішив спір по суті, дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволені зазначеного позову, колегія суддів вважає необхідним змінити мотивувальну частину оскаржуваного рішення суду першої інстанції.

Отже, ґрунтуючись на матеріалах справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга Фізичної особи-підприємця Пікалова Володимира Володимировича не підлягає задоволенню, при цьому рішення місцевого господарського суду у даній справі у мотивувальній частині має бути змінено з викладенням в редакції цієї постанови. В іншій частині рішення Господарського суду Запорізької області від 12.12.2022 р. у справі № 908/283/21 залишається без змін.

13. Судові витрати.

З огляду на те, що апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, судові витрати, пов`язані з розглядом справи у суді апеляційної інстанції, покладаються на Скаржника.

На підставі вищевикладеного, керуючись статтями 269, 270, 273, 275 - 285, 287 ГПК України, Центральний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Пікалова Володимира Володимировича залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Запорізької області від 12.12.2022 р. у справі № 908/283/21 змінити, виклавши мотивувальну частину рішення в редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення Господарського суду Запорізької області від 12.12.2022 р. у справі № 908/283/21 залишити без змін.

Витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покласти на Скаржника.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Право касаційного оскарження, строк на касаційне оскарження та порядок подання касаційної скарги передбачено ст.ст. 286-289 ГПК України.

Повний текст постанови складено 24.04.2023 р.

Головуючий суддя І.М. Кощеєв

Суддя Е.В. Орєшкіна

Суддя О.В. Чус