ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 квітня 2023 року Справа № 127/34807/19

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Василишин А.Р., суддя Філіпова Т.Л. , суддя Мельник О.В.

секретар судового засідання Мельников О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Господарського суду Вінницької області від 30 листопада 2022 року по справі №127/34807/19 (суддя - Матвійчук В.В.)

час та місце ухвалення: 30 листопада 2022 року; м. Вінниця, вул. Пирогова, 29; вступна і резолютивна частина проголошена о 11:20 год; повний текст рішення складено 7 грудня 2022 року

за позовом громадянки ОСОБА_2

до

Відповідача 1: Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку "Зодчих-11"

Відповідача 2: Виконавчого комітету Вінницької міської ради

Відповідача 3: Департаменту архітектури та містобудування Вінницької міської ради

Відповідача 4: Департаменту архітектурно-будівельного контролю Вінницької міської ради

за участю Третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні Відповідачів:

громадянки ОСОБА_1

про визнання незаконними та скасування рішень

за участю представників сторін:

від Позивача, Відповідачів 1, 2, 3, 4 - не з`явилися;

від Третьої особи - Будова Я.М..

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 (надалі Позивач) звернулася до Господарського суду Вінницької області з позовом до Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку "Зодчих-11" (надалі Відповідач 1), Виконавчого комітету Вінницької міської ради (надалі Відповідач 2), Департаменту архітектури та містобудування Вінницької міської ради (надалі Відповідач 3), Департаменту архітектурно-будівельного контролю Вінницької міської ради (надалі Відповідач 4; за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів: громадянки ОСОБА_1 (надалі Третя особа) про:

· скасування рішення загальних зборів Відповідача 1 від 20 жовтня 2017 року оформленого протоколом №2;

· визнання незаконним та скасування рішення Відповідача 2 від 12 квітня 2018 року №783 Про надання гр. ОСОБА_1 вихідних даних - містобудівних умов та обмежень на проектування реконструкції квартири АДРЕСА_1 з приєднанням частини приміщень технічного поверху в багатоквартирному житловому будинку по АДРЕСА_2 ;

· визнати незаконним та скасувати наказу від 17 квітня 2018 року №59 Про затвердження містобудівних умов та обмежень для проектування об`єкта будівництва реконструкції квартири АДРЕСА_1 з приєднанням частини приміщень технічного поверху в багатоквартирному житловому будинку по АДРЕСА_2 ;

· визнання незаконним та скасування права на початок виконання будівельних робіт за адресою: АДРЕСА_3 , набуте на підставі поданого замовником повідомлення про початок виконання будівельних робіт від 11 травня 2018 року зареєстрованого за№518.

В обґрунтування позовних вимог Позивач вказує, що є власником квартири АДРЕСА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 20 квітня 2015 року. 28 жовтня 2014 року співвласники будинку АДРЕСА_2 створили ОСББ, головою якого обрано власника квартири АДРЕСА_5 Третя особа. У жовтні 2017 року Третя особа ініціювала загальні збори мешканців будинку АДРЕСА_2 щодо передачі їй у тимчасове користування технічного поверху цього будинку. Позивач стверджує, що загалом члени ОСББ цьому не заперечували. Проте у 2019 році Третя особа почала здійснювати роботи із реконструкції своєї квартири з приєднанням частини приміщень технічного поверху. Після цього, співвласники будинку дізналися про існування рішення загальних зборів Відповідача 1 від 20 жовтня 2017 року, оформлене протоколом № 2, про надання дозволу співвласниками ОСББ на приватизацію Третьою особою технічного поверху приміщення з реконструкцією квартири житлового будинку. Позивач вказує, що рішення про надання дозволу Третій особі на приватизацію технічного поверху приміщення № LXXXVII, площею 51,0 кв. м, з реконструкцією квартири АДРЕСА_1 загальними зборами співвласників ОСББ «Зодчих-11» не приймалося, оскільки вона та інші співвласники будинку не надавали згоди на це, таке питання не виносилося на голосування, а тому є незаконними.

Рішенням Господарського суду Вінницької області від 30 листопада 2022 року позов задоволено частково. Скасовано рішення загальних зборів Відповідача 1 від 20 жовтня 2017 року, оформлене протоколом № 2. Визнано незаконним та скасуваню рішення Відповідача 2 від 12 квітня 2018 року №783 «Про надання гр. ОСОБА_1 вихідних даних - містобудівних умов та обмежень на проектування реконструкції квартири АДРЕСА_1 з приєднанням частини приміщень технічного поверху в багатоквартирному житловому будинку по АДРЕСА_2 ». Визнано незаконним та скасовано наказ від 17 квітня 2018 року №59 «Про затвердження містобудівних умов та обмежень для проектування об`єкта будівництва реконструкції квартири АДРЕСА_1 з приєднанням частини приміщень технічного поверху в багатоквартирному житловому будинку по АДРЕСА_2 ». В решті позову відмовлено.

Приймаючи дане рішення, місцевий господарський суд виходив з того, що зі змісту витягу з протоколу № 2 від 20 жовтня 2017 року слідує, що загальна кількість співвласників багатоквартирного житлового будинку № 11 по вул. Зодчих у м. Вінниці - 108 осіб, загальна площа всіх квартир та нежитлових приміщень багатоквартирного будинку - 7384 кв.м.; у зборах взяли участь особисто та/або через представників співвласники у кількості 69 осіб, яким належать квартири та/або нежитлові приміщення багатоквартирного будинку загальною площею 5018,4 кв.м.; «за» надання дозволу Третьої особи на приватизацію технічного поверху приміщення № LXXXVII, площею 51,0 кв.м., з реконструкцією квартири АДРЕСА_1 проголосувало 69 співвласників, загальна площа квартир та/або нежитлових приміщень яких становить 5018,4 м2; голоси «проти» та «утримався» були відсутні; рішення прийнято. Суд першої інстнації вказав, що доводи Позивача, що рішення про надання дозволу Третьої особи на приватизацію технічного поверху приміщення № LXXXVII, площею 51,0 кв. м, з реконструкцією квартири АДРЕСА_1 загальними зборами співвласників ОСББ «Зодчих-11» 20 жовтня 2017 року не приймалося, отже не знайшли свого підтвердження в матеріалах справи.

При цьому суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні вказав про те, що згідно з частиною 16 статтею 10 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку», рішення приймається шляхом поіменного голосування; рішення оформляється особистим підписом кожного, хто проголосував, із зазначенням результату голосування ("за" чи "проти"). Проте, з витягу з протоколу № 2 від 20 жовтня 2017 року загальних зборів Відповідача 1 неможливо встановити наявність особистих підписів кожного, хто проголосував, із зазначенням результату голосування.

Разом з тим місцевий господарський суд вказав, що допоміжними приміщеннями мають вважатися всі без винятку приміщення багатоквартирного житлового будинку, незалежно від наявності або відсутності в них того чи іншого обладнання, адже їх призначенням є обслуговування не лише будинку, а й власників квартир, підвищення життєвого комфорту і наявність різних способів задоволення їх побутових потреб, пов`язаних із життєзабезпеченням. І лише приміщення, що з самого початку будувалися як такі, використання яких мало інше призначення (магазини, перукарні, офіси, поштові відділення тощо), залишаються тими, що не підпадають під правовий режим допоміжних приміщень. З даного суд зробив висновок, що чинним законодавством України встановлено загальне правило (своєрідну презумпцію) наявності у всіх нежитлових приміщень багатоквартирного житлового будинку статусу допоміжних приміщень, а як виняток, лише приміщення, що з самого початку будувалися як такі, використання яких мало інше призначення - для торговельних, побутових та інших потреб непромислового характеру (магазини, перукарні, офіси, поштові відділення тощо), залишаються тими, що не підпадають під правовий режим допоміжних приміщень.

В той же час, суд першої інстанції прийшов до висновку, що спірне приміщення є допоміжним, оскільки таке приміщення первинно планувалися як допоміжне, воно не є ізольованими, належать до житлового фонду і не є самостійним об`єктом нерухомого майна, належать власникам квартир будинку на праві спільної сумісної власності, до складу яких входить і позивач у справі. Спірним рішенням загальних зборів Відповідача 1 від 20 жовтня 2017 року порушенні корпоративні права співвласників квартир, в тому рахунку і Позивача, щодо вільного користування вказаним приміщенням технічного поверху. З урахуванням наведеного, місцевий господарський суд прийшов до висновку, що рішення загальних зборів Відповідача 1 від 20 жовтня 2017 року, оформлене протоколом № 2, підлягає скасуванню.

Водночас, розглядаючи вимоги Позивача про визнання незаконним та скасування рішення Відповідача 2 від 12 квітня 2018 року № 783 «Про надання гр. ОСОБА_1 вихідних даних - містобудівних умов та обмежень на проектування реконструкції квартири АДРЕСА_1 з приєднанням частини приміщень технічного поверху в багатоквартирному житловому будинку по АДРЕСА_2 » та про визнання незаконним та скасування наказу Департаменту архітектури та містобудування Вінницької міської ради від 17 квітня 2018 року № 59 «Про затвердження містобудівних умов та обмежень для проектування об`єкта будівництва - реконструкція квартири АДРЕСА_1 з приєднанням частини приміщень технічного поверху в багатоквартирному житловому будинку по АДРЕСА_2 », суд першої інстанції вказав, що визнання незаконним та скасування рішення є похідними від позовної вимоги про скасування рішення загальних зборів Відповідача 1 від 20 жовтня 2017 року, оформленого протоколом № 2, а тому суд, з метою забезпечення відновлення порушеного права Позивача, дійшов висновку про їх задоволення.

Проте, суд першої інстанції прийшов до висновку про відсутність підстав для визнання незаконним та скасування права на початок виконання будівельних робіт за адресою: АДРЕСА_3 , набутого на підставі поданого замовником повідомлення про початок виконання будівельних робіт від 11 травня 2018 року, зареєстрованого за № 518, оскільки Позивачем обрано не вірний спосіб захисту порушеного права, позаяк право на початок виконання будівельних робіт може бути припинено відповідним органом державного архітектурно-будівельного контролю, виключно за наявності однієї з підстав, передбаченої частиною 7 статтею 36 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», а не скасовано.

Третя особа не погоджуючись з винесеним судом першої інстанції рішенням, звернулася до Північно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою (том 5, а.с. 169-172), в якій з підстав, висвітлених в ній, просила скасувати рішення місцевого господарського суду в частині задоволення позовних вимог та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Мотивуючи дану апеляційну скаргу, Третя особа звертає увагу апеляційного суду на те, що Позивач, не обґрунтовуючи у позові жодними доказами наявності порушених її прав, по суті висловила незгоду з ухваленим рішенням загальних зборів від 20 жовтня 2017 року, проте сама по собі незгода співвласника з таким рішенням, в тому числі, якщо воно стосується такої особи, але не порушує її прав/законних інтересів, не означає безумовної незаконності відповідного рішення.

Третя особа в апеляційній скарзі зазначила, що Позивач не надає суду жодного доказу на підтвердження статусу спірного приміщення як допоміжного, та не посилається у своїй позовній заяві на обставини, які б беззаперечно свідчили про те, шо таке приміщення відноситься до допоміжного. При цьому апелянт вказує, що Позивачем до суду першої інстанції не надано технічної документації на будинок по вул. Зодчих, 11 в м. Вінниця з якої вбачалось би, що спірне приміщення є допоміжними. Матеріали справи також не містять Декларації про готовність об`єкта до експлуатації чи будь-якого іншого документа, на підставі якого можна було б встановити площу допоміжних приміщень будинку №11 по вул. Зодчих у м. Вінниця. З огляду на це, факт приналежності спірного приміщення до допоміжного не доведений на переконання апелянта, а відтак, відсутня підстава для звернення Позивача з даним позовом. При цьому, Третя особа вказує, що твердження про те, що спірне приміщення належить на праві власності співмешканцям будинку, оскільки має статус допоміжного, грунтується виключно на словах Позивача. При цьому, суд першої інстанції не надав належної оцінки даному факту та не перевірив наявність у Позивача підстав для звернення до суду, що в результаті призвело до ухвалення незаконного рішення.

Окрім того, Третя особа в апеляційній скарзі зазначила, що обраний Позивачем спосіб захисту є неефективним з огляду на те, що правовою підставою для звернення до суду може бути виключно захист прав та охоронюваних законом інтересів Позивача, в той час як прийняття судового рішення на користь Позивача стосовно вимог про скасування рішень органів виконавчої влади не буде мати наслідком поновлення його прав чи захист охоронюваних законом інтересів. При цьому, апелянт вказує, що на підставі оскаржуваних рішеннь Відповідача 2 не виникло право власності, а лише виникла правова передумова для оформлення такого права.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 23 січня 2023 року (том 5, а.с. 218) відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Третьої особи на рішення Господарського суду Вінницької області від 30 листопада 2023 року по справі № 127/34807/19. Запропоновано сторонам по справі в строк протягом 5 днів з дня вручення даної ухвали надати через канцелярію суду відзив на апеляційну скаргу з доданням доказів його надсилання апелянту.

На адресу Північно-західного апеляційного господарського суду надійшов відзив від представника Позивача в котрому з підстав, зазначених у даному відзиві, представник Позивача просив залишити апеляційну скаргу Третьої особи без задоволення, а оскаржуване рішення без змін. При цьому представник Позивача вказав, що з наявного в матеріалах справи та дослідженого судом витягу з протоколу № 2 від 20 жовтня 2017 року загальних зборів Відповідача 1 неможливо встановити наявність особистих підписів кожного, хто проголосував, із зазначенням результату голосування. Повного тексту протоколу № 2 від 20 жовтня 2017 року ні Відповідачем 1 ні Третьою особою не надано. Усе вищенаведене свідчить про відсутність доказів котрі вказували б на те, що Третя особа отримала згоду співвласників на приватизацію технічного приміщення, яке, до того ж, є власністю всіх співвласників, а отже видача містобудівних умов є незаконною (том 5, а.с. 224-226).

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 14 лютого 2023 року справу №127/34807/19 призначено на 2 березня 2023 року об 14:00 год..

У зв`язку із перебуванням у відрядженні судді-члена Філіпової Т.Л. судове засідання у справі №127/34807/19 яке призначене на 2 березня 2023 року не відбулося, про що складена довідка про неможливість проведення судового засідання (том 6, а.с. 1).

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 3 березня 2023 року розгляд апеляційної скарги призначено на 29 березня 2023 року об 14:40 год..

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 27 березня 2023 року задоволено клопотання представника Позивача про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 29 березня 2023 року, з підстав, зазначених у даній ухвалі, розгляд апеляційної скарги відкладено на 13 квітня 2023 року об 14:00 год.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 11 квітня 2023 року задоволено клопотання представника Третьої особи про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції та призначено розгляд справи в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду.

На адресу Північно-західного апеляційного господарського суду надійшло клопотання від представника Відповідача 2, Відповідача 3, Відповідача 4 щодо проведення розгляду справи без їх участі. Відповідача 2, Відповідача 3, Відповідача 4 не заперечують щодо задоволення апеляційної скарги Третьої особи та прийняття нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

В судове засідання від 13 квітня 2023 року представники Позивача, Відповідача 1, Відповідача 2, Відповідача 3, Відповідача 4 не з`явилися.

Водночас згідно частин 1-4 статті 120 ГПК України, суд викликає учасників справи у судове засідання або для участі у вчиненні процесуальної дії, якщо визнає їх явку обов`язковою; суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою; виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень; ухвала господарського суду про дату, час та місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії повинна бути вручена завчасно, з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу, але не менше ніж п`ять днів, для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи.

Зі змісту ухвали від 29 березня 2023 року вбачається, що суд в пункті 3 такої ухвали повідомив сторін про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги.

Частиною 1 статті 202 Господарського процесуального кодексу України, передбачено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Разом з тим, суд констатує, що відкладення розгляду апеляційної скарги, визначене статтею 273 Господарського процесуального кодексу України, що по суті є неприпустимим з огляду на те, що це суперечить одному із завдань господарського судочинства, визначених частиною 1 статті 2 Господарського процесуального кодексу України (своєчасне вирішення судом спорів). При цьому апеляційний господарський суд наголошує на тому, що в силу дії частини 2 статті 2 Господарського процесуального кодексу України, суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншим міркуваннями в судовому процесі.

Відтак апеляційний господарський суд вбачає за можливе розглядати дану апеляційну скаргу без участі представників Позивача, Відповідача 1, Відповідача 2, Відповідача 3, Відповідача 4 (зважаючи на закінчення процесуального строку розгляду апеляційної скарги та повторну неявку сторін) за наявними в матеріалах справи доказами.

В судовому засіданні від 13 квітня 2023 року, яке було проведено в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду, представник Третьої особи підтримав доводи апеляційної скарги, просив скасувати рішення місцевого господарського суду в частині задоволення позовних вимог та прийняти нове рішення яким відмовити в задоволенні позовних вимог. Зазначив, про те, що Позивач, не обґрунтовав у позові жодними доказами наявності порушеня її прав. Представник Третьої особи зазначив, що Позивач не надає суду жодного доказу на підтвердження статусу спірного приміщення як допоміжного, та не посилається у своїй позовній заяві на обставини, які б беззаперечно свідчили про те, шо таке приміщення відноситься до допоміжного. Зокрема, Позивачем до суду першої інстанції не надано технічної документації на будинок по вул. Зодчих, 11 в м. Вінниця з якої вбачалось би, що спірне приміщення є допоміжними. Матеріали справи також не містять Декларації про готовність об`єкта до експлуатації чи будь-якого іншого документа, на підставі якого можна було б встановити площу допоміжних приміщень будинку № 11 по вул. Зодчих у м. Вінниця. З огляду на це, факт приналежності спірного приміщення до допоміжного не доведений, а відтак, відсутня і підстава для звернення Позивача зданим позовом. Представник Третьої особи також вказав, що твердження про те, що спірне приміщення належить на праві власності співмешканцям будинку, оскільки має статус допоміжного, грунтується виключно на словах Позивача. При цьому, суд першої інстанції не надав належної оцінки даному факту та не перевірив наявність у Позивача підстав для звернення до суду, що в результаті призвело до ухвалення незаконного рішення. Окрім того, представник Третьої особи вказав, що обраний Позивачем спосіб захисту є неефективним з огляду на те, що правовою підставою для звернення до суду може бути виключно захист прав та охоронюваних законом інтересів Позивача, в той час як прийняття судового рішення на користь Позивача стосовно вимог про скасування рішень органів виконавчої влади не буде мати наслідком поновлення його прав чи захист охоронюваних законом інтересів.

Заслухавши пояснення представника Третьої особи, дослідивши матеріали справи та обставини на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги Третьої особи стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, колегія суддів Північнозахідного апеляційного господарського суду дійшла висновку, що оскаржуване рішення Господарського суду Вінницької області слід залишити без змін, а апеляційну скаргу Третьої особи без задоволення.

При цьому суд апеляційної інстанції виходив з наступного.

Із наявних у справі та досліджених судом доказів слідує, що згідно зі Свідоцтвом про право власності №28736870 від 29 жовтня 2014 року та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень від 29 жовтня 2014 року №28736870 Третя особа є власником квартири № 71 в багатоквартирному будинку № 11 по вул. Зодчих у м. Вінниці (том 1, а. с. 23, 24).

Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 20 квітня 2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Родіоновою Н.В. за реєстровим №1215, та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 20 квітня 2015 року №36487784 Позивач є власником квартири № 55 в багатоквартирному будинку № 11 по вул. Зодчих у м. Вінниці (том 1, а. с. 13-14).

З витягу з протоколу № 2 загальних зборів Відповідача 1 від 20 жовтня 2017 року вбачається, що загальна кількість співвласників багатоквартирного будинку № 11 по Зодчих у м. Вінниці 2 складає 108 осіб, загальна площа всіх квартир та нежитлових приміщень багатоквартирного будинку 7384 км.м.; у зборах взяли участь особисто та/або через представників співвласники у кількості 69 осіб, яким належать квартири та/або нежитлові приміщення багатоквартирного будинку загальною площею 5018,4 м2; «за» надання дозволу Третій особі на приватизацію технічного поверху приміщення № LXXXVII, площею 51,0 кв. м., з реконструкцією квартири № 71 проголосувало 69 співвласників, загальна площа квартир та/або нежитлових приміщень яких становить 5018,4 м2; голоси «проти» та «утримався» були відсутні; рішення прийнято (том 1, а.с. 25).

12 квітня 2018 року Відповідачем 2 прийнято рішення № 783 про надання Третій особі містобудівних умов та обмежень на проектування реконструкції квартири № 71 з приєднанням частини приміщень технічного поверху в багатоквартирному житловому будинку по вул. Зодчих, №11 в м. Вінниці (том 1, а. с. 18).

17 квітня 2018 року Відповідачем 3 прийнято наказ № 59 про затвердження містобудівних умов і обмежень № 35 від 17 квітня 2018 року для проектування об`єкта будівництва реконструкція квартири № 71 з приєднанням частини приміщень технічного поверху в багатоквартирному житловому будинку по Зодчих, 11 м. Вінниці (том 1, а. с. 20-22).

11 травня 2018 року Відповідачем 3 внесено до єдиного реєстру за №518 повідомлення Третьої особи про початок виконання будівельних робіт за адресою: вул. Зодчих, буд. 11, кв. 71, м. Вінниця (том 1, а. с. 35-36).

Відповідно до наявного в матеріалах справи витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань у кримінальному провадженні № 0002665 11 грудня 2019 року до Вінницького відділу поліції ГУНП у Вінницькій області надійшла заява співвласників житлового будинку №11 по вул. Зодчих у м. Вінниці за фактом неправомірних дій Третьої особи, яка без відома співвласників цього будинку підробила протокол загальних зборів, на підставі якого отримала дозвіл на будівництво, та використовує технічне приміщення на даху вищевказаного будинку (том 1, а. с. 41).

Посилаючись на відсутність згоди співвласників квартир на надання дозволу Третій особі на приватизацію технічного поверху приміщення № LXXXVII, площею 51,0 кв. м, з реконструкцією квартири №71 Позивач, з метою захисту, порушеного, на його, думку права, просив скасувати рішення загальних зборів, оформлене протоколом №2 від 20 жовтня 2017 року, і як наслідок, визнати незаконними та скасувати рішення виконавчих органів щодо реконструкції квартири АДРЕСА_1 .

Аналізуючи встановлені обставини справи та переглядаючи спірні правовідносини на предмет наявності правових підстав для задоволення позовних вимог, суд апеляційної інстанції приймає до уваги наступні положення діючого законодавства з урахуванням фактичних обставин по справі.

Згідно частини 1 статті 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини 1 статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

В силу дії статті 167 Господарського кодексу України корпоративні права - це права особи, частка якої визначається у статутному капіталі (майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами.

Відповідно до статті 385 Цивільного кодексу України, власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку (будинках) для забезпечення експлуатації такого будинку (будинків), користування квартирами та нежитловими приміщеннями та управління, утримання і використання спільного майна багатоквартирного будинку (будинків) можуть створювати об`єднання співвласників багатоквартирного будинку (будинків).

Згідно з частиною першою статті 9 Закону України "Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку управління багатоквартирним будинком здійснюється його співвласниками.

За рішенням співвласників усі або частина функцій з управління багатоквартирним будинком можуть передаватися управителю або всі функції - об`єднанню співвласників багатоквартирного будинку (асоціації об`єднань співвласників багатоквартирного будинку).

Під управлінням багатоквартирним будинком розуміється вчинення співвласниками багатоквартирного будинку дій щодо реалізації прав та виконання обов`язків співвласників, пов`язаних з володінням, користуванням і розпорядженням спільним майном багатоквартирного будинку.

Правові та організаційні засади створення, функціонування, реорганізації та ліквідації об`єднань власників жилих та нежилих приміщень багатоквартирного будинку, захисту їхніх прав та виконання обов`язків щодо спільного утримання багатоквартирного будинку визначені Законом України від 29 листопада 2001 року № 2866-ІІІ "Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку".

В силу дії статті 1 Закону України "Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку", об`єднання співвласників багатоквартирного будинку (далі - об`єднання) - юридична особа, створена власниками квартир та/або нежитлових приміщень багатоквартирного будинку для сприяння використанню їхнього власного майна та управління, утримання і використання спільного майна.

Частинами першою, четвертою статті 4 Закону України "Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку" визначено, що: об`єднання створюється для забезпечення і захисту прав співвласників та дотримання їхніх обов`язків, належного утримання та використання спільного майна, забезпечення своєчасного надходження коштів для сплати всіх платежів, передбачених законодавством та статутними документами; основна діяльність об`єднання полягає у здійсненні функцій, що забезпечують реалізацію прав співвласників на володіння та користування спільним майном співвласників, належне утримання багатоквартирного будинку та прибудинкової території, сприяння співвласникам в отриманні житлово-комунальних та інших послуг належної якості за обґрунтованими цінами та виконання ними своїх зобов`язань, пов`язаних з діяльністю об`єднання.

Об`єднання відповідає за своїми зобов`язаннями коштами і майном об`єднання, від свого імені набуває майнові і немайнові права та обов`язки, виступає позивачем та відповідачем у суді.

Поряд з тим колегія суду наголошує на тому, що апелянтом в апеляційній скарзі не оскаржено факт відмовив в задоволенні позовних вимог щодо визнання незаконним та скасування права на початок виконання будівельних робіт.

Частиною 1 статті 25 Господарського процесуального кодексу України, передбачено, що апеляційні господарські суди переглядають в апеляційному порядку судові рішення місцевих господарських судів, які знаходяться у межах відповідного апеляційного округу (території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного господарського суду).

Колегія суддів констатує, що статтею 269 Господарського процесуального кодексу України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї; суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

З урахуванням меж розгляду справи судом апеляційної інстанції, визначених статтею 269 Господарського апеляційного кодексу України, апеляційний господарський суд здійснює перегляд справи за наявними у ній доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Предметом апеляційного оскарження та, відповідно, апеляційного розгляду у даній справі є рішення місцевого господарського суду в частині щодо порушення прав Позивача проведеними оскаржуваними зборами від 23 січня 2017 року та щодо винесення Відповідачем 1 та відповідачем 2 оскаржуваних рішень.

Розглядаючи позовну вимогу Позивача щодо скасування рішення загальних зборів, в правовому полі нормативно-правового регулювання відносин об`єднання співвласників багатоквартирного будинку щодо розпорядження спільним майном, колегія суддів досліджує дану вимогу саме з огляду на порушення оскаржуваним Рішенням прав та охоронюваних інтересів Позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

За даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань державна реєстрація Відповідача 1 проведена 28 жовтня 2014 року.

Отже, з моменту державної реєстрації Відповідача 1 до об`єднання перейшли функції з управління багатоквартирним будинком 11 по вул. Зодчих у м. Вінниці, що полягають у реалізації прав та виконанні обов`язків співвласників, пов`язаних з володінням, користуванням і розпорядженням спільним майном багатоквартирного будинку, в тому числі спірним нежитловим приміщенням.

Відповідно до частин 2, 9 статі 10 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку», вищим органом управління об`єднання є загальні збори; до виключної компетенції загальних зборів співвласників відноситься: питання про використання спільного майна; прийняття рішення про реконструкцію та ремонт багатоквартирного будинку або про зведення господарських споруд.

Згідно з частинами 12-14 статті 10 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку» кожний співвласник (його представник) під час голосування має кількість голосів, пропорційну до частки загальної площі квартири або нежитлового приміщення співвласника у загальній площі всіх квартир та нежитлових приміщень, розташованих у багатоквартирному будинку; якщо одна особа є власником квартир (квартири) та/або нежитлових приміщень, загальна площа яких становить більш як 50 відсотків загальної площі всіх квартир та нежитлових приміщень багатоквартирного будинку, кожний співвласник має один голос незалежно від кількості та площі квартир або нежитлових приміщень, що перебувають у його власності; статутом об`єднання може бути встановлено інший порядок визначення кількості голосів, що належать кожному співвласнику на загальних зборах; рішення про визначення переліку та розмірів внесків і платежів співвласників, порядок управління та користування спільним майном, передачу у користування фізичним та юридичним особам спільного майна, а також про реконструкцію та капітальний ремонт багатоквартирного будинку або зведення господарських споруд вважається прийнятим, якщо за нього проголосувало не менш як дві третини загальної кількості усіх співвласників, а в разі якщо статутом не передбачено прийняття таких рішень, - більшістю голосів; з інших питань рішення вважається прийнятим, якщо за нього проголосувало більше половини загальної кількості співвласників.

В той же час, а ні Відповідачем 1, а ні Третьою особою не було надано Статуту Відповідача 1, а тому в даному випадку до застосування підлягають положення Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку» щодо порядку прийняття рішень загальними зборами співвласників багатоквартирного будинку (що не є порушенням в силу даних Законів).

Як вбачається зі змісту повідомлення Відповідача 1 від 10 червня 2020 року № 20/06, попереднім головою Відповідача 1, а саме Третьою особою не передавалися ні статут Відповідача 1, ні рішення загальних зборів Відповідача 1 від 29 вересня 2017 року, а ні будь-які інші документи, які потрібні для повноцінної діяльності ОСББ (том 1, а.с. 212).

Як доказ на підтвердження поважності не надання доказів до суду Третьою особою подано довідку Вінницького відділу поліції ГУНП у Вінницькій області від 10 січня 2020 року № 55мр/200/04/20 з приводу втрати паспорта громадянина України, ідентифікаційного коду, виданих на її ім`я, а також статуту ОСББ «Поділля», протоколу зборів співвласників будинку, що по вул. Зодчих, 11, рахунків на нежитлові приміщення, що по вул. Ющенка, 6 в м. Вінниці, печатки з відтиском «Зодчих-11» (том 2, а.с. 2).

В той же час, надавши оцінку зазначеному доказу, колегія суддів зауважує, що останній не підтверджує втрати саме Статуту Відповідача 1, позаяк у довідці йдеться про втрату Статуту ОСББ «Поділля». До того ж зі змісту довідки неможливо встановити, протокол яких саме зборів співвласників будинку, що по вул. Зодчих, 11, у м. Вінниці, було втрачено Третьою особою. Дане свідчить про недотримання Третьою особою положень частини 3 статті 80 Господарського процесуального кодексу України.

Поряд з цим, як вбачається з наявного в матеріалах справи витягу з протоколу № 2 від 20 жовтня 2017 року, загальними зборами Відповідача 1 прийнято рішення про надання дозволу Третій особі на приватизацію технічного поверху приміщення № LXXXVII, площею 51,0 кв.м., з реконструкцією квартири АДРЕСА_5 (том 1, а.с. 25).

Зі змісту витягу з протоколу № 2 від 20 жовтня 2017 року слідує, що загальна кількість співвласників багатоквартирного житлового будинку № 11 по вул. Зодчих у м. Вінниці - 108 осіб, загальна площа всіх квартир та нежитлових приміщень багатоквартирного будинку - 7384 кв.м.; у зборах взяли участь особисто та/або через представників співвласники у кількості 69 осіб, яким належать квартири та/або нежитлові приміщення багатоквартирного будинку загальною площею 5018,4 кв.м.; «за» надання дозволу Третій особі на приватизацію технічного поверху приміщення № LXXXVII, площею 51,0 кв.м., з реконструкцією квартири АДРЕСА_1 проголосувало 69 співвласників, загальна площа квартир та/або нежитлових приміщень яких становить 5018,4 м2; голоси «проти» та «утримався» були відсутні; рішення прийнято (том 1, а.с. 25). З даного слідує, що доводи Позивача, що рішення про надання дозволу Третій особі на приватизацію технічного поверху приміщення № LXXXVII, площею 51,0 кв. м, з реконструкцією квартири АДРЕСА_1 загальними зборами співвласників Відповідача 1 від 20 жовтня 2017 року не приймалося, не знайшли свого підтвердження в матеріалах справи.

При цьому, колегія суду зауважує, що витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань у кримінальному провадженні № 0002665 від 12 грудня 2019 року, на який вказує Позивач, не доводить факту підробки рішення загальних зборів Відповідача 1 від 20 жовтня 2017 року, оформленого протоколом №2.

В той же час, долучені Позивачем до матеріалів справи, заяви 51 співвласника житлових та нежитлових приміщень багатоквартирного будинку по АДРЕСА_2 про те, що на загальних зборах, які відбулися 20 жовтня 2017 року, а також до та після цього, «за» надання дозволу ОСОБА_1 на приватизацію технічного поверху приміщення № LXXXVII, площею 51,0 м2, з реконструкцією квартири АДРЕСА_1 вони не голосували, судом не приймаються як належні, допустимі та достовірні докази, з огляду на наступне.

Відповідно до частин 1,2 статті 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Частиною 1 статтею 91 Господарського процесуального кодексу України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

В силу дії частини 1 статі 87 Господарського процесуального кодексу України, показання свідка - це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи. Не є доказом показання свідка, який не може назвати джерела своєї обізнаності щодо певної обставини, або які ґрунтуються на повідомленнях інших осіб.

Відповідно до частин 3,4 статті 87 Господарського процесуального кодексу України, сторони, треті особи та їх представники за їхньою згодою, в тому числі за власного ініціативою, якщо інше не встановлено цим Кодексом, можуть бути допитані як свідки про відомі їм обставини, що мають значення для справи. Показання свідка, що ґрунтуються на повідомленнях інших осіб, не беруться судом до уваги.

Згідно частини 2 статті 88 Господарського процесуального кодексу України, у заяві свідка зазначаються ім`я (прізвище, ім`я та по батькові), місце проживання (перебування) та місце роботи свідка, поштовий індекс, реєстраційний номер облікової картки платника податків свідка за його наявності або номер і серія паспорта, номери засобів зв`язку та адреси електронної пошти (за наявності), обставини, про які відомо свідку, джерела обізнаності свідка щодо цих обставин, а також підтвердження свідка про обізнаність із змістом закону щодо кримінальної відповідальності за надання неправдивих показань та про готовність з`явитися до суду за його викликом для підтвердження своїх свідчень.

Підпис свідка на заяві посвідчується нотаріусом. Не вимагається нотаріальне посвідчення підпису сторін, третіх осіб, їх представників, які дали згоду на допит їх як свідків.

Проте, подані заяви співвласників встановленим вимогам щодо їх оформлення та подання не відповідають. Всі вони викладені в простій письмовій формі, підписані фізичними особами, з проставлянням відмітки "підпис засвідчено" та прикладанням печатки Відповідача 1, без зазначення посади і прізвища особи, що засвідчувала справжність підпису, а також без зазначення іншої інформації, визначеної статтею 88 Господарського процесуального кодексу України.

Інших доказів, які б вказували на те, що загальними зборами співвласників Відповідача 1 від 20 жовтня 2017 року не приймалося рішення про надання дозволу Третій особі на приватизацію технічного поверху приміщення № LXXXVII, площею 51,0 кв. м, з реконструкцією квартири АДРЕСА_1 , матеріали справи не містять.

Як зазначено вище, відповідно до витягу з протоколу № 2 загальних зборів співвласників Відповідача 1 від від 20 жовтня 2017 року загальна кількість співвласників багатоквартирного будинку АДРЕСА_2 108 осіб, загальна площа всіх квартир та нежитлових приміщень багатоквартирного будинку 7384 кв.м.; у зборах взяли участь особисто та/або через представників співвласники у кількості 69 осіб, яким належать квартири та/або нежитлові приміщення багатоквартирного будинку загальною площею 5018,4 кв.м.; «за» надання дозволу ОСОБА_1 на приватизацію технічного поверху приміщення № LXXXVII, площею 51,0 кв. м., з реконструкцією квартири АДРЕСА_1 проголосувало 69 співвласників, загальна площа квартир та/або нежитлових приміщень яких становить 5018,4 м2; голоси «проти» та «утримався» були відсутні; рішення прийнято.

Статтею 10 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку» встановлено порядок прийняття рішень вищим органом управління. Зокрема, вказаною нормою передбачено, що рішення про визначення переліку та розмірів внесків і платежів співвласників, порядок управління та користування спільним майном, передачу у користування фізичним та юридичним особам спільного майна, а також про реконструкцію та капітальний ремонт багатоквартирного будинку або зведення господарських спору вважається прийнятим, якщо за нього проголосувало не менш як дві третини загальної кількості усіх співвласників, а в разі якщо статутом не передбачено прийняття таких рішень, - більшістю голосів. З інших питань рішення вважається прийнятим, якщо на нього проголосувало більше половини загальної кількості співвласників.

За змістом частини 12 статті 10 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку» кожний співвласник (його представник) під час голосування має кількість голосів, пропорційну до частки загальної площі квартири або нежитлового приміщення співвласника у загальній площі всіх квартир та нежитлових приміщень, розташованих у багатоквартирному будинку. Якщо одна особа є власником квартир (квартири) та/або нежитлових приміщень, загальна площа яких становить більш як 50 відсотків загальної площі всіх квартир та нежитлових приміщень багатоквартирного будинку, кожний співвласник має один голос незалежно від кількості та площі квартир або нежитлових приміщень, що перебувають у його власності.

За наведеного, в даному випадку, має значення не кількість співвласників, які взяли участь в загальних зборах (як вказує Позивач в позовній заяві), а те, яка частина площі приміщень у будинку їм належить.

З огляду на зміст витягу з протоколу № 2 від 20 жовтня 2017 року про те, що у зборах взяли участь особисто та/або через представників співвласники у кількості 69 осіб, яким належать квартири та/або нежитлові приміщення багатоквартирного будинку загальною площею 5018,4 кв.м. із загальної площі всіх квартир та нежитлових приміщень багатоквартирного будинку яка становить 7384 кв.м., виходячи з результатів голосування, що містяться у витязі з протоколу № 2 від 20 жовтня 2017 року, рішення про надання дозволу Третій особі на приватизацію технічного поверху приміщення № LXXXVII, площею 51,0 кв. м, з реконструкцією квартири АДРЕСА_5 , в силу наведених вище норм, вважається прийнятим.

В той же час, згідно з частиною 16 статтею 10 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку», рішення приймається шляхом поіменного голосування; рішення оформляється особистим підписом кожного, хто проголосував, із зазначенням результату голосування ("за" чи "проти").

Проте, в порушення вимог частини 16 статті 10 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку», з витягу з протоколу № 2 від 20 жовтня 2017 року загальних зборів Відповідача 1 неможливо встановити наявність особистих підписів кожного, хто проголосував, із зазначенням результату голосування.

Відтак, зміст витягу з протоколу № 2 від 20 жовтня 2017 року загальних зборів Відповідача 1 позбавляє можливості встановити дотримання процедури голосування та прийняття рішення.

При цьому, Третя особа зазначаючи в апеляційній скарзі про неможливість скасування всіх рішень прийнятих на загальних зборах від 20 жовтня 2017 року (з огляду на оскарження Позивачем лише питання щодо надання дозволу на приватизацію технічного поверху приміщення) не долучає повного ж тексту протоколу № 2 від 20 жовтня 2017 року з котрого б вбачалося прийняття такими зборами інших важливих рішень, скасування яких може нашкодити іншим співвласникам Відповідача 1 (про що вже зазначено вище в даній постанові).

Все вищевказане вказує на те, що суду не доведено факт дійсності прийняття оспорюваного рішення загальними зборами обумовленою кількістю голосів співвласників, з обумовленою кількістю площ, що належить вказаним співласникам. Вказані, в свою чергу свідчить на недоведеність факту прийняття рішень загальних зборів Відповідача 1 від 20 жовтня 2017 року оформленого протоколом №2, що в свою чергу свідчить про підставність та обгрунтованість вимоги про скасування зазначеного рішення загальних зборів.

В той же час, зважаючи на доводи апеляційної скарги щодо заперечення правового статусу спірного приміщення, а саме щодо того, що дане приміщення не є допоміжним, колегія суддів досліджує правий статут спірного приміщення, зазначає наступне.

Станом на дату набрання чинності Цивільного кодексу України законодавство України містило такі основні положення щодо поняття багатоквартирного будинку: серед об`єктів приватизації державного житлового фонду окремо виділялися лише квартири в багатоквартирних будинках та одноквартирні будинки (частина перша статті 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»). Будь-яких проміжних, об`єктів (наприклад, двоквартирних будинків чи квартир у них) Закон не згадував; законодавство про інвентаризацію нерухомого майна вказувало на те, що житлові будинки квартирного типу поділяються на малоповерхові (1-4 поверхи) та багатоповерхові (5 поверхів та вище). Багатоповерхові житлові будинки визнавались багатоквартирними. Разом з тим багатоквартирними визнавались також малоповерхові будинки: блокового типу - так звана килимова забудова (абзаци перший - третій пункту 2.1 розділу 2 Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 24 травня 2001 року № 127); відповідно до державних будівельних норм житлові будинки поділялися лише на одноквартирні та багатоквартирні без виокремлення такого виду як двоквартирні будинки (абзац перший преамбули, пункт 1.4 ДБН В.2.2- 15-2005 «Житлові будинки. Основні положення», які складалися й погоджувалися у 2003-2004 роках).

Таким чином, є всі підстави вважати, що на момент прийняття та набрання чинності Цивільним кодексом України 2003 року житлові будинки за ознакою квартирності поділялися на одноквартирні та багатоквартирні (такі, що складаються з двох чи більше квартир).

Ураховуючи зазначене, в розумінні статей 377, 382, 385, 812 Цивільного кодексу України багатоквартирним слід вважати житловий будинок, який складається з двох чи більше квартир. Інший підхід (запровадження поділу будинків на одноквартирні, двоквартирні та багатоквартирні) вимагає відповідного корегування норм ЦК України.

Так, у приміщень, розташованих у дво- та багатоквартирних будинках, однаковий правовий статус, і на приміщення у двоквартирних будинках розповсюджуються правові норми про приміщення в багатоквартирних будинках. Дане в свою чергу, опосередковано підтверджує і частина друга статті 382 ЦК України, яка визначає спільним майном багатоквартирного будинку приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), а також різного роду конструкції та обладнання, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення. Тому в допоміжних приміщень, розташованих у дво- та багатоквартирних будинках, однаковий правовий статус.

Для розмежування допоміжних приміщень багатоквартирного жилого будинку, які призначені для забезпечення його експлуатації та побутового обслуговування мешканців будинку і входять до житлового фонду, та нежилих приміщень, які призначені для торговельних, побутових та інших потреб непромислового характеру і є самостійним об`єктом цивільно-правових відносин, до житлового фонду не входять, слід виходити як з місця їхнього розташування, так і із загальної характеристики сукупності властивостей таких приміщень, зокрема способу і порядку їх використання.

Аналогічний правовий висновок викладено і в постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року в справі № 598/175/15-ц.

Допоміжними приміщеннями мають вважатися всі без винятку приміщення багатоквартирного житлового будинку, незалежно від наявності або відсутності в них того чи іншого обладнання, адже їх призначенням є обслуговування не лише будинку, а й власників квартир, підвищення життєвого комфорту і наявність різних способів задоволення їх побутових потреб, пов`язаних із життєзабезпеченням. І лише приміщення, що з самого початку будувалися як такі, використання яких мало інше призначення (магазини, перукарні, офіси, поштові відділення тощо), залишаються тими, що не підпадають під правовий режим допоміжних приміщень.

Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 22 листопада 2018 року в справі № 904/1040/18, від 15 травня 2019 року у справі № 906/1169/17.

У статті 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Статтею 319 Цивільного кодексу України визначено, що власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Особливості здійснення права власності на культурні цінності встановлюються законом.

Відповідно до частини другої статті 382 Цивільного кодексу України усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав.

Отже, частина друга статті 382 Цивільного кодексу України визначає правовий режим допоміжних приміщень і приміщень загального користування житлового будинку у дво- або багатоквартирному будинку. Зокрема, за власниками квартир у таких будинках на праві спільної сумісної власності закріплюються приміщення загального користування, опорні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання за межами або всередині квартири, яке обслуговує більше ніж одну квартиру. Ця норма спрямована на врегулювання порядку користування мешканцями квартир зазначеними приміщеннями та обладнанням.

Усі зазначені об`єкти становлять єдине ціле з квартирами і житловим будинком, призначені вони для постійного обслуговування і забезпечення відповідної експлуатації всього будинку.

За вимогами частин першої, другої статті 369 Цивільного кодексу України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено Законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку» допоміжними приміщеннями багатоквартирного будинку є приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування мешканців будинку (сходові клітини, вестибюлі, перехідні шлюзи, позаквартирні коридори, колясочні, кладові, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші технічні приміщення).

Згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 09 листопада 2011 року у справі № 1-22/2011 власники квартир дво- або багатоквартирних житлових будинків та житлових приміщень у гуртожитку, незалежно від підстав набуття права власності на такі квартири, житлові приміщення, є співвласниками допоміжних приміщень у будинку чи гуртожитку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою.

Відповідно до частини другої статті 383 Цивільного кодексу України власник квартири може на свій розсуд здійснювати ремонт і зміни у квартирі, наданій йому для використання як єдиного цілого, - за умови, що ці зміни не призведуть до порушень прав власників інших квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку та не порушать санітарно-технічних вимог і правил експлуатації будинку.

Порядок здійснення переобладнання та перепланування жилого приміщення визначено у Правилах утримання жилих будинків та прибудинкових територій, затверджених наказом Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства від 17 травня 2005 року № 76 (надалі - Правила).

Пунктом 3.2.1 Правил установлено, що на горищах та технічних поверхах повинен забезпечуватися: температурно-вологісний режим горищних приміщень, що перешкоджає випаданню конденсату на поверхні захисних конструкцій; доступ до всіх елементів і чистота горищного приміщення. Горищні приміщення не повинні бути захаращені будівельним сміттям, домашніми й іншими речами та обладнанням; використання горищних приміщень під майстерні, для сушіння білизни і під складські приміщення не допускається.

Все вищевказане призводить до висновку, що Позивач (як і інші співвласники багатоквартирного житлового будинку) в силу Законодавства (описаного вище) є співвласником допоміжних приміщень будинку, котрим і є горище, що до котрого приймалося рішення за оспорюваним протоколом №21 від 20 жовтня 2017 року. Дане в свою чергу повністю нівелює доводи апелянта щодо того, що Позивачем не доведено порушення його прав та інтересів, адже його право виникає з Закону.

Крім того, вказане нівелює і довід апеляційної скарги щодо того, що Позивачем не надано жодного доказу стосовно того, що вказне приміщення є допоміжними, адже це також випливає зі змісту описаних норм Законодавства України, і є доведеним в силу Закону, а отже не потребує доказування певними доказами.

Окрім того, заперечуючи в апеляційній скарзі проти порушення, прийнятим рішенням, прав Позивача, колегія суддів зазначає, що аналіз зазначених норм права дає можливість дійти висновку про те, що співвласники горища - власники квартир у багатоквартирному будинку, зобов`язані дбайливо ставитися до будинку, у якому вони проживають, використовувати жиле приміщення відповідно до його призначення. Допоміжні приміщення, а саме горище, технічний поверх, яке призначене для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців, не підлягає приватизації та не може бути поділене і виділене власнику квартири в багатоквартирному житловому будинку без втрати його функціонального призначення.

У пункті 1.3 Рішення Конституційного Суду України від 02 березня 2004 року № 4-рп/2004 зазначено, що питання щодо згоди співвласників допоміжних приміщень на надбудову поверхів, улаштування мансард у багатоквартирних будинках, на вчинення інших дій стосовно допоміжних приміщень (оренда тощо) вирішується відповідно до Законів України, які визначають правовий режим власності.

Системний аналіз наведених правових норм свідчить про те, що будь-які переобладнання або перепланування допоміжних приміщень у жилих багатоквартирних будинках можуть проводитися тільки за згодою співвласників і за умови, що такі зміни не призведуть до порушень прав власників інших квартир у багатоквартирному житловому будинку.

Право спільної власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Відтак, зважаючи про прийняття оскаржуваного рішення щодо надання згоди Третій особі на приватизацію технічного повершу, який є допоміжним приміщенням та співвалсністю всіх мешканців будинку, зокрема й Позивача, з метою не порушення принципу спільності здійснення права спільної сумісної власності (в тому числі Позивача), будь-яка дія стосовно переобладнання чи реконструкції даних допоміжних приміщень вимагає погодження всіх співвласників.

Для проведення власником приватного житлового фонду переобладнання і перепланування житлових приміщень, зокрема тих, які передбачають втручання в несучі конструкції та/або інженерні системи загального користування, необхідний дозвіл власника будинку (квартири). На підставі дозволу співвласників на проведення переобладнання і перепланування житлових приміщень власник звертається до виконавчого комітету місцевої ради.

За відсутності нотаріально завіреної копії згоди співвласників, чи оформлення такої згоди рішенням загальних зборівя, приміщення загального користування, а саме горища над квартирою, містобудівні умови та обмеження є такими, що видані з порушенням установленого законодавством порядку.

Ураховуючи, що розпорядження спільним майном здійснюється за згодою всіх співвласників, важливе значення при вирішенні справ такої категорії має сам факт відповідного волевиявлення.

Аналогічна правова позиція наведена і в постанові Великої Палати Верховного Суду по справі №461/9578/15-ц від 25 травня 2021 року.

Окрім того, щодо визначення правової природи згоди співвласника допоміжних приміщень на розпорядження цим майном, зважаючи на заперечення апелянта щодо відсутності обгрунтування порушених прав, колегія суддів зауважує наступне.

Надання особою юридично значущої згоди чи відмова в наданні такої згоди є одностороннім правочином відповідної особи, який згідно із Законом створює правові наслідки не тільки для особи, яка його вчиняє, а й для інших осіб (абзац третій частини третьої статті 202 Цивільного кодексу України). Тому надання особою юридично значущої згоди чи відмова в наданні такої згоди підпорядковується всім правилам щодо вчинення правочинів, зокрема, щодо їх форми, а також правилам про умови дійсності правочинів та підстави їх недійсності.

Ключовим аргументом на користь визнання згоди-дозволу одностороннім правочином є відповідність цієї дії ознакам, закріпленим у частині першій статті 202 Цивільного кодексу України, адже вона спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Динаміка відповідних правовідносин при цьому полягає в тому, що надання згоди-дозволу переводить право її адресата вчинити відповідну дію з потенційного в реальний стан, а відмова в наданні такої згоди створює абсолютну перешкоду на шляху накопичення необхідного юридичного складу й таким чином практично позбавляє особу права вчинити відповідну дію.

Водночас потрібно враховувати, що договір як двосторонній чи багатосторонній правочин за жодних умов не може розглядатись як сума односторонніх правочинів його сторін, адже значення договору Закон надає лише погодженій волі двох чи більше сторін (частина третя статті 202, частина перша статті 626 Цивільного кодексу України). Так, якщо Закон надає юридичне значення саме домовленості осіб, то йдеться про договір, якщо ж певні правові наслідки виникають за Законом внаслідок дії лише однієї особи, то йдеться про односторонній правочин.

Характерною особливістю згоди-дозволу є те, що особа, яка вправі її надати чи відмовити в її наданні, не стає учасником правовідносин, що виникають внаслідок вчинення адресатом дозволу відповідних дій.

Отже, згода співвласника допоміжних приміщень на розпорядження цим майном іншим співвласником є одностороннім правочином (згодою-дозволом) і не може кваліфікуватись як договір (елемент процедури укладення договору) між співвласниками щодо розпорядження спільним майном (стаття 358 Цивільного кодексу України) або ж договір (елемент процедури укладення договору) про поділ майна, що є у спільній власності (стаття 367 Цивільного кодексу України). Причому не тільки з висловлених вище підстав, а й тому, що статті 358 і 367 Цивільного кодексу України присвячені регламентації відносин спільної часткової власності, тоді як правовий режим допоміжних приміщень у багатоквартирному (у тому числі двоквартирному) будинку визначається відповідно до статті 382 Цивільного кодексу України як режим спільної сумісної власності.

Правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених Законом або домовленістю сторін (частиною першою статті 209 Цивільного кодексу України). Законом не встановлюється вимога нотаріального посвідчення одностороннього правочину з надання співвласником згоди іншому співвласнику на розпорядження допоміжними приміщеннями багатоквартирного (у тому числі двоквартирного) будинку.

Приписи абзацу третього частини другої статті 369 Цивільного кодексу України не спростовують вказаного, адже ця норма вимагає нотаріального посвідчення згоди на вчинення лише таких правочинів зі спільним майном, які, у свою чергу, підлягають нотаріальному посвідченню. Однак допоміжні приміщення багатоквартирного (у тому числі двоквартирного) будинку не можуть бути окремо відчужені як такі, не можуть бути сформовані як окремий об`єкт нерухомості й речове право на них не може бути зареєстроване (у тому числі й за власниками квартир в будинку). Тобто допоміжні приміщення багатоквартирного (у тому числі двоквартирного) будинку, як і елементи спільного майна такого будинку взагалі, є обмежено оборотоздатними.

Аналогічна правова позиція наведена і в постанові Великої Палати Верховного Суду по справі №461/9578/15-ц від 25 травня 2021 року.

Підсумовуючи усе вищеописане в даній постанові, зважаючи на встановлення саме в площинні Законодавства України правового статусу допоміжних приміщень та відповідно вчинення дій щодо розпорядження таким майном, зважаючи на те, що чинним Законодавством України встановлено загальне правило (своєрідну презумпцію) наявності у всіх нежитлових приміщень багатоквартирного житлового будинку статусу допоміжних приміщень, і лише як виняток приміщення, що з самого початку будувалися як такі, використання яких мало інше призначення - для торговельних, побутових та інших потреб непромислового характеру (магазини, перукарні, офіси, поштові відділення тощо), залишаються тими, що не підпадають під правовий режим допоміжних приміщень. Суд апеляційної інстанції зазначає про те, що матеріали справи не містять доказів існування в житловому будинку по вул. Зодчих, 11 у м. Вінниці окремих нежитлових приміщень, які не належать до житлового фонду, тобто є самостійними об`єктами нерухомого майна, з іншим призначенням, ніж допоміжні приміщення, зокрема проектної документації, акта введення будинку в експлуатацію. Також відсутні в матеріалах справи і докази створення спірного приміщення шляхом нового будівництва або проведення реконструкції технічного поверху житлового будинку, його перебудови у нежитлові приміщення. Доказів на підтвердження зміни цільового призначення житлового будинку в цілому, або окремих його частин, наявні матеріали справи також не містять і учасниками справи не надано. Відповідачем 1 до матеріалів справи не надано доказів перебудови технічного поверху у нежитлове приміщення на підставі відповідних рішень органів місцевого самоврядування та проектної документації. Водночас, матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що це приміщення було запроектовано, як самостійний об`єкт нерухомого майна.

Поряд з тим норми чинного Законодавства України (що описано вище в даній постанові) з огляду на наявні в справі докази вказують на факт, що дані приміщення є допоміжними приміщеннями.

Відтак, колегія суддів приходить до висновку, що спірне приміщення є допоміжним, оскільки таке приміщення первинно планувалися як допоміжне, воно не є ізольованими, належать до житлового фонду і не є самостійним об`єктом нерухомого майна, належать власникам квартир будинку на праві спільної сумісної власності, до складу яких входить і Позивач у справі, оскільки спірним рішенням загальних зборів Відповідача 1 від 20 жовтня 2017 року порушенні корпоративні права співвласників квартир, в тому рахунку і Позивача, щодо вільного користування вказаним приміщенням технічного поверху.

З огляду на усе вищевказане в даній судовій постанові суд апеляційної інстанції задовольняє позовну вимогу щодо скасування рішення загальних зборів співвласників Відповідача 1 від 20 жовтня 2017 року, оформлене протоколом № 2.

Дане рішення в цій частині прийнято й місцевим господарським судом, а відтак Північно-західний апеляційний господарський суд залишає без змін рішення місцевого господарського суду в цій частині.

Що ж стосується позовної вимоги про визнання незаконним та скасування рішення Відповідача 2 від 12 квітня 2018 року № 783 «Про надання Третій особі вихідних даних - містобудівних умов та обмежень на проектування реконструкції квартири № 71 з приєднанням частини приміщень технічного поверху в багатоквартирному житловому будинку по вул. Зодчих, №11 в м. Вінниці» та про визнання незаконним та скасування наказу Відповідача 3 від № 59 «Про затвердження містобудівних умов та обмежень для проектування об`єкта будівництва - реконструкція квартири № 71 з приєднанням частини приміщень технічного поверху в багатоквартирному житловому будинку по вул. Зодчих, №11 в м. Вінниці», враховуючи доводи апеляційної скарги щодо ненормативного характеру таких актів, колегія суддів зазначає наступне.

Закон України «Про регулювання містобудівної діяльності» встановлює правові та організаційні основи містобудівної діяльності і спрямований на забезпечення сталого розвитку територій з урахуванням державних, громадських та приватних інтересів.

Відповідно до статті 29 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» містобудівні умови та обмеження надаються відповідними уповноваженими органами містобудування та архітектури на підставі містобудівної документації на місцевому рівні на безоплатній основі за заявою замовника, до якої додаються: копія документа, що посвідчує право власності чи користування земельною ділянкою, або копія договору суперфіцію; копія документа, що посвідчує право власності на об`єкт нерухомого майна, розташований на земельній ділянці, або згода його власника, засвідчена в установленому законодавством порядку (у разі здійснення реконструкції або реставрації); викопіювання з топографо-геодезичного плану М 1:2000; витяг із Державного земельного кадастру.

Для отримання містобудівних умов та обмежень до заяви замовник також додає містобудівний розрахунок, що визначає інвестиційні наміри замовника, який складається у довільній формі з доступною та стислою інформацією про основні параметри об`єкта будівництва.

Цей перелік документів для надання містобудівних умов та обмежень є вичерпним.

Витяг з містобудівного кадастру для формування містобудівних умов та обмежень до документів замовника додає служба містобудівного кадастру (у разі її утворення).

Перелік об`єктів будівництва, для проектування яких містобудівні умови та обмеження не надаються, визначає центральний орган виконавчої влади, шо забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері будівництва, архітектури, містобудування.

Підставами для відмови у наданні містобудівних умов та обмежень є: неподання визначених частиною третьою цієї статті документів, необхідних для прийняття рішення про надання містобудівних умов та обмежень; виявлення недостовірних відомостей у документах, що посвідчують право власності чи користування земельною ділянкою, або у документах, що посвідчують право власності на об`єкт нерухомого майна, розташований на земельній ділянці; невідповідність намірів забудови вимогам містобудівної документації на місцевому рівні.

Відмова у наданні містобудівних умов та обмежень здійснюється шляхом направлення листа з обгрунтуванням підстав такої відмови відповідним уповноваженим органом містобудування та архітектури у строк, що не перевищує встановлений строк їх надання.

Відповідно до частини 1 статті 34 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», замовник має право виконувати будівельні роботи після: направлення замовником повідомлення про початок виконання будівельних робіт центральному органу виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань державного архітектурно- будівельного контролю (далі - орган державного архітектурно-будівельного контролю) - щодо об`єктів, будівництво яких здійснюється на підставі будівельного паспорта, які не потребують реєстрації декларації про початок виконання будівельних робіт або отримання дозволу на виконання будівельних робіт згідно з переліком об`єктів будівництва, затвердженим центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері містобудування.

Форма повідомлення про початок виконання будівельних робіт та порядок його подання визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері містобудування реєстрації органом державного архітектурно-будівельного контролю декларації про початок виконання будівельних робіт - щодо об`єктів будівництва, що належать до І-ІІІ категорій складності; видачі замовнику органом державного архітектурно-будівельного контролю дозволу на виконання будівельних робіт - щодо об`єктів будівництва, що належать до IV і V категорій складності.

За доводами Третьої особи, отримуючи документи для здійснення реконструкції квартири з приєднанням частини приміщень технічного поверху та тераси в багатоквартирному житловому будинку по вул. Зодчих, 11 в м. Вінниці, Третя особа не мала зауважень чи обтяжень, встановлених Відповідачами чи законодавством України.

Статтею 173 Господарського процесуального кодексу України визначено підстави та порядок об`єднання і роз`єднання позовних вимог. Зокрема, згідно з частиною першою цієї статті в одній позовній заяві може бути об`єднано декілька вимог, пов`язаних між собою підставою виникнення або поданими доказами, основні та похідні позовні вимоги. Похідною позовною вимогою є вимога, задоволення якої залежить від задоволення іншої позовної вимоги (основної вимоги). Отже, позивач має право об`єднати в одній позовній заяві кілька вимог, пов`язаних між собою підставою виникнення або поданими доказами.

В оскаржуваному рішенні Відповідача 2 від 12 квітня 2018 року (яке в свою чергу стало підставою для затвердження та видачі оскаржуваного наказуя Відповідача 3 за №59 від 17 квітня 2018 року) вбачається, що Відповідач 2 отримавши заяву Третьої особи та витяг з протоколу №2 загальних зборів Відповідача 1 від 20 жовтня 2017 року, здійснив розгляд питання та вирішив надати відповідні вихідні дані.

Відтак, з огляду на те, що визнання незаконним та скасування рішення Відповідача 2 від 12 квітня 2018 року № 783 «Про надання гр. ОСОБА_1 вихідних даних - містобудівних умов та обмежень на проектування реконструкції квартири АДРЕСА_1 з приєднанням частини приміщень технічного поверху в багатоквартирному житловому будинку по АДРЕСА_2 » та про визнання незаконним та скасування наказу Відповідача 3 від 17 квітня 2018 року № 59 «Про затвердження містобудівних умов та обмежень для проектування об`єкта будівництва - реконструкція квартири АДРЕСА_1 з приєднанням частини приміщень технічного поверху в багатоквартирному житловому будинку по АДРЕСА_2 » є похідними від позовної вимоги про скасування рішення загальних зборів співвласників Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Зодчих-11» від 20 жовтня 2017 року, оформленого протоколом № 2, то колегія суду з метою забезпечення відновлення порушеного права Позивача, прийшла до висновку про задоволення і цих позовних вимог та скасування відповідних рішення та наказу.

Дане рішення в цій частині прийнято й місцевим господарським судом, а відтак Північно-західний апеляційний господарський суд залишає без змін рішення місцевого господарського суду і в цій частині.

Таким чином, колегія суддів вважає посилання Третьої особи, викладені в апеляційній скарзі, безпідставними, документально необґрунтованими, суперечливими та відхиляються з підстав, вказаних вище в даній постанові.

При цьому апеляційний господарський суд залишає оспорюване рішення суду першої інстанції без змін з огляду на його законність і обгрунтованість, а також те, що при прийнятті даної постанови, Північно західним апеляційним господарським судом не встановлено обставин, що б вказували на необхідність скасування даного рішення (в розумінні частини 4 статті 269 Господарського процесуального кодексу України).

Відтак, виносячи дану судову постанову та враховуючи те, що апеляційним господарським судом залишено без задоволення апеляційну скаргу Третьої особи, апеляційний господарський суд, відповідно статті 129 Господарського процесуального кодексу України, залишає судовий збір за розгляд апеляційної скарги за Третьою особою.

Керуючись статтями 129, 269-271,273, 278, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Господарського суду Вінницької області від 30 листопада 2022 року в справі №127/34807/19 - залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Вінницької області від 30 листопада 2022 року в справі №127/34807/19 - залишити без змін.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

4. Постанову апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

5. Справу №127/34807/19 повернути Господарському суду Вінницької області.

Повний текст постанови виготовлено 18 квітня 2023 року.

Головуючий суддя Василишин А.Р.

Суддя Філіпова Т.Л.

Суддя Мельник О.В.