СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 квітня 2023 року м. Харків Справа № 922/2019/22

Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Медуниця О.Є., суддя Стойка О.В., суддя Істоміна О.А.

Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Медуниця О.Є., суддя Істоміна О.А., суддя Стойка О.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження без виклику сторін апеляційну скаргу позивача (вх.269) на рішення Господарського суду Харківської області від 06.01.2023 (суддя Байбак О.І.) у справі №922/2019/22

за позовом Приватного підприємства "Будтранс-груп", м. Харків,

до Товариства з обмеженою відповідальністю "ТДХ", м. Харків,

про стягнення 68 019, 75 грн.,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, Приватне підприємство "Будтранс-груп" (далі ПП "Будтранс-груп") звернувся до Господарського суду Харківської області з позовною заявою до відповідача, Товариства з обмеженою відповідальністю "ТДХ" (далі - ТОВ "ТДХ") про стягнення 68 019, 75 грн., з яких: 56 308, 00 грн. заборгованості; 9 302, 08 грн. інфляційних збитків; 1 846, 59 грн. 3% річних; 563, 08 грн. штрафу. Позовні вимоги обґрунтовані порушенням відповідачем умов договору поставки № 0704/П від 07.04.2021 щодо своєчасного та повного проведення розрахунків за отриманий товар.

За змістом позовної заяви ПП "Будтранс-груп", разом з іншим, просив стягнути з ТОВ "ТДХ" витрати у вигляді судового збору за подання позовної заяви у розмірі 2 481, 00 грн. та витрати на правову допомогу адвоката у розмірі 26 880, 00 грн.

Рішенням Господарського суду Харківської області від 06.01.2023 у справі №922/2019/22, ухваленим у порядку спрощеного позовного провадження, позов задоволено частково. Стягнуто з ТОВ "ТДХ" на користь ПП "Будтранс-груп": 56 308, 00 грн. - заборгованості; 9 301, 74 грн. - інфляційних; 1 846, 59 грн. - 3% річних; 563, 08 грн. - штрафу; 2 480, 99 грн. - судового збору; 13 439, 93 грн. - витрат на професійну правничу допомогу. В іншій частині позову відмовлено.

Позивач із вказаним рішенням суду не погодився, звернувся до Східного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, згідно з якою просить оскаржуване рішення скасувати в частині відмови у стягненні витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 13 440, 00 грн. та прийняти в цій частині нове рішення, яким стягнути з відповідача на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 13 440, 00 грн.

Апелянт вважає рішення місцевого господарського суду в оскаржуваній частині незаконним та необґрунтованим з наступних підстав:

- разом із позовною заявою до суду першої інстанції було подано: договір про надання правової допомоги від 25.10.2022 та додаткову угоду № 1 до договору про надання правової допомоги від 25.10.2022, які підтверджують розмір суми, що підлягає сплаті за надання адвокатом професійної правничої допомоги; докази, що підтверджують понесення позивачем відповідних витрат, а саме платіжне доручення № 545 від 27.10.2022 про сплату представникові позивача авансу в розмірі 13 440, 00 грн.;

- зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони щодо неспівмірності заявлених витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим адвокатом на виконання робіт. З огляду на принципи диспозитивності та змагальності суд не може вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи. У розглядуваній справі відповідачем не було висловлено жодних заперечень стосовно співмірності розміру витрат, понесених позивачем на професійну правничу допомогу адвоката, та не подано до суду клопотання щодо зменшення їх розміру. На підтвердження правової позиції скаржник посилається на постанову об`єднаної палати Верховного Суду у справі №922/445/19.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 20.02.2023 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою позивача на рішення Господарського суду Харківської області від 06.01.2023 у справі №922/2019/22, розгляд апеляційної скарги постановлено здійснювати у порядку письмового провадження без повідомлення сторін.

Від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, який був направлений на адресу суду 15.03.2023, тобто у межах визначеного судом строку. Згідно з прохальною частиною відзиву ТОВ "ТДХ" просить залишити рішення суду першої інстанції без змін, апеляційну скаргу без задоволення. Відповідач вважає рішення Господарського суду Харківської області законним та обґрунтованим з огляду на сукупність наступних обставин:

- судом першої інстанції вірно зазначено, що обсяг матеріалів справи є незначним, розгляд справи здійснювався за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, підготовка позовної заяви не потребувала від адвоката вчинення значного обсягу дій, у подальшому в межах справи будь-яких дій представник не вчиняв. Також судом вірно встановлено, що розмір витрат, заявлений позивачем до стягнення, як витрат на професійну правничу допомогу, становить майже 40% від суми позову, що є неспівмірним та непропорційним до суми позову. Таким чином, Господарський суд Харківської області вірно, керуючись ч.5 ст.129 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК У країни), відмовив у задоволенні частини витрат на правову допомогу з огляду на їх непропорційність до предмету спору;

- оскільки розгляд справи здійснювався за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, адвокат не приймав участі у судових засіданнях, відповідно, не витрачав часу на дорогу та підготовку до судових засідань;

- основна сума заборгованості була оплачена відповідачем до винесення рішення судом, а саме 15.12.2022р. Відповідно, у разі застосування процедури досудового врегулювання, відсутня була б необхідність витрат, у тому числі процесуального часу суду;

- судом вірно, керуючись ч.ч.5-7, 9 ст.129 ГПК України, з власної ініціативи було відступлено від загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподілено такі витрати на сторону відповідача;

- у матеріалах справи відсутні будь-які заяви позивача у строки, визначені ч.8 ст.129 ГПК України, щодо відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції, а також підтвердження оплати другої частини гонорару (13 440, 00 грн.), яка мала бути оплачена з моменту ухвалення судового рішення та фактично наразі оспорюється в апеляційній скарзі.

На підтвердження правової позиції відповідач посилається на постанови Верховного Суду у справах №906/432/19, №905/1795/18 та №922/2685/19, а також на постанову Великої Палати Верховного Суду у справі №755/9215/15-ц.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду встановила наступне.

07.04.2021 між ПП "Будтранс-груп" (далі - продавець) та ТОВ "ТДХ" (далі - покупець) укладено договір поставки № 0704/П (далі договір), за умовами п.1.1 якого продавець зобов`язується поставити, а покупець прийняти та оплатити товар.

Відповідно до п.п.3.1-3.2 договору оплата здійснюється в національній валюті України гривні, шляхом безготівкового переказу на поточний рахунок постачальника, вказаний у рахунку-фактурі до цього договору. Загальна вартість, кількість, асортимент товару по даному договору вказуються у рахунках-фактурах та у видаткових накладних, що поставляється за даним договором, визначається загальною вартістю товару відповідно до видаткових накладних.

Згідно з п.3.3 договору оплата товару здійснюється протягом 3 (трьох) банківських днів з моменту виставлення рахунку шляхом 100% передплати вартості відповідної партії поставки товару. За погодженням з постачальником оплата може здійснюватися на умовах пост оплати з відстроченням платежу впродовж 2 (двох) банківських днів з дати поставки товару.

За необґрунтовану відмову, ухилення від оплати за товар покупець виплачує продавцю за вимогою останнього штраф у розмірі 1% суми, від оплати якої покупець відмовився або ухилився (п.4.2 договору).

Позивач на виконання умов договору поставив відповідачу обумовлений договором товар за видатковими накладними № 5282 від 23.08.2021 на суму 26 308, 80 грн. та № 5256 від 21.08.2021 на суму 52 617, 60 грн., які підписані представниками сторін та скріплені печатками підприємств.

Разом з тим, позивач зазначає, що відповідач, усупереч умовам договору, за отриманий товар у повному обсязі не розрахувався та станом на дату подання позову в межах даної справи борг становить 56 308, 00 грн.

Зазначені обставини стали підставою звернення ПП "Будтранс-груп" з розглядуваним позовом до суду.

Судова колегія враховує наступне.

Беручи до уваги правову природу укладеного між позивачем та відповідачем договору, кореспондуючі права та обов`язки його сторін, оцінка правомірності заявлених вимог має здійснюватися судом з урахуванням приписів законодавства, які регламентують правовідносини з поставки, які (приписи), у свою чергу, згідно з ч.2 ст.712 ЦК України передбачають можливість застосування загальних положень про купівлю-продаж.

Враховуючи викладене, судова колегія погоджується із доводами місцевого господарського суду щодо визначення норм матеріального права, у світлі яких вирішувались питання відносно розглядуваного спору.

Як унормовано ч.1 ст.265 ГК України, ст.655, ч.1 ст.691 ЦК України, покупець зобов`язаний сплатити товар за ціною, встановленою в договорі купівлі-продажу. Названий обов`язок безпосередньо закріплений в ч.1 ст.712 ЦК України і для договору поставки.

Частиною 1 ст.530 ЦК України унормовано, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

За твердженнями позивача, з якими погодився суд першої інстанції, борг відповідача за отриманий товар становить 56 308, 00 грн. (сума є меншою ніж загальна сума, на яку товар було поставлено). Строк оплати зазначеного боргу, визначений умовами укладеного між сторонами договору, є таким, що настав. У свою чергу, відповідачем не надано Господарському суду Харківської області доказів сплати зазначеного боргу.

У відзиві на апеляційну скаргу ТОВ "ТДХ" зазначає, що вважає рішення суду першої інстанції законним, обґрунтованим, просить залишити його без змін, оскільки, на його думку апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідач також у відзиві на апеляційну скаргу вказав, що основна сума заборгованості була оплачена ним до винесення рішення судом, а саме 15.12.2022р. На підтвердження зазначених обставин до відзиву на апеляційну скаргу додано платіжну інструкцію № 154 від 15.12.2022 на суму 56 308, 80 грн. Отже, далі вказує відповідач, якщо б позивачем було застосовано досудову процедуру врегулювання спору, принаймні, витрати на врегулювання спору у судовому порядку не були б необхідними.

Як встановлено Господарським судом Харківської області на підставі матеріалів справи та не спростовано відповідачем за змістом відзиву на апеляційну скаргу, має місце прострочення відповідачем оплати отриманого від позивача товару за договором № 0704/П від 07.04.2021.

Несвоєчасне здійснення розрахунків є порушенням відповідного грошового зобов`язання у розумінні ст.610 ЦК України, а сам відповідач вважається таким, що прострочив виконання такого грошового зобов`язання, у розумінні ч.1 ст.612 названого Кодексу.

За змістом ст.ст.611, 625 ЦК України наслідком прострочення виконання грошового зобов`язання є право кредитора вимагати сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Позивачем нараховано та пред`явлено до стягнення з відповідача 9 302, 08 грн. інфляційних за період прострочення жовтень 2021 травень 2022 та 3% річних у сумі 1 846, 59 грн. за період прострочення з 24.09.2021 по 27.10.2022 на суму боргу 56 308, 00 грн.

Перевіривши здійснений позивачем розрахунок наведених нарахувань, Господарський суд Харківської області констатував його відповідність вимогам чинного законодавства, однак часткову арифметичну не вірність у частині нарахування інфляційних та арифметичну вірність у частині нарахування 3% річних. З урахуванням викладеного, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача 9 301, 74 грн. інфляційних за період прострочення жовтень 2021 травень 2022 та 1 846, 59 грн. 3% річних за період прострочення з 24.09.2021 по 27.10.2022.

За змістом ст.ст.549, 611 ЦК України та ст.ст.216-218, 230 ГК України наслідком прострочення виконання грошового зобов`язання є також право кредитора вимагати, зокрема, сплати штрафу.

Як зазначалося вище за текстом постанови, сторони у п.4.2 договору погодили відповідальність покупця за необґрунтовану відмову, ухилення від оплати за товар у вигляді штрафу в розмірі 1% суми, від оплати якої покупець відмовився або ухилився.

Господарський суд Харківської області дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача 563, 08 грн. штрафу.

Сума заборгованості (56 308, 00 грн.), а також суми нарахованих та стягнутих місцевим господарським судом інфляційних (9 301, 74 грн.), 3% річних (1 846, 59 грн.) та штрафу (563, 08 грн.) позивачем окремо не оскаржуються, а отже з огляду на приписи ч.1 ст.269 ГПК України апеляційним судом не перевіряються.

Відповідно ч. 1ст.269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За змістом апеляційної скарги позивач оскаржує рішення місцевого господарського суду в частині відмови у стягненні витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 13 440, 00 грн.

Переглядаючи рішення Господарського суду Харківської області від 06.01.2023 у справі №922/2019/22 у частині розподілу витрат, пов`язаних з правничою допомогою адвоката, дослідивши наведені у апеляційній скарзі доводи та заперечення проти неї, викладені у відзиві на апеляційну скаргу, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи дотримання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, Східний апеляційний господарський суд виходить з наступного.

Статтею 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" визначено, що договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п.12 ч.3 ст.2 ГПК України).

Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи:

1) попереднє визначення суми судових витрат на професійну правничу допомогу (ст.124 ГПК України);

2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (ст.126 ГПК України): подання (1) заяви (клопотання) про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу разом з (2) детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, і здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, та (3) доказами, що підтверджують здійснення робіт (наданих послуг) і розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи; зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу;

3) розподіл судових витрат (ст.129 ГПК України).

У ч.3 ст.123 ГПК України унормовано, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч.ч.1-2 ст.126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Однак, розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву (ч.8 ст.129 ГПК України).

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч.3 ст.126 ГПК України).

Водночас за змістом ч.4 ст.126 ГПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог ч.4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч.5 ст.126 ГПК України).

За змістом положень ч.5 ст.126 ГПК України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим адвокатом на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Наведене вище повністю узгоджується з твердженнями скаржника про те, що суд не може на власний розсуд зменшити судові витрати без клопотання іншої сторони.

Проте, є необхідним розділяти поняття "зменшення судових витрат" та "розподіл судових витрат".

Загальне правило розподілу судових витрат визначене в ч.4 ст.129 ГПК України. Проте, у ч.5 наведеної норми Кодексу визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.

Зокрема, відповідно до ч.5 ст.129 ГПК України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує:

1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;

2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо;

4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

При цьому на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого ч.4 ст.129 ГПК України, визначені також положеннями ч.ч.6-7, 9 ст.129 цього Кодексу.

Отже, зважаючи на наведені положення законодавства, у разі недотримання вимог ч.4 ст.126 ГПК України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони. При цьому, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами (ч.ч.5-6 ст.126 ГПК України).

Отже, під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені ч.ч.5-7, 9 ст.129 ГПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

У такому випадку суд, керуючись ч.ч.5-7, 9 ст.129 ГПК України, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею витрат на правову допомогу повністю або частково, та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. При цьому в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові об`єднаної палати Верховного Суду від 03.10.2019 у справі №922/445/19, на яку доречно послався суд першої інстанції та на яку обґрунтовано, проте вибірково послався скаржник, а також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 у справі №922/1964/21, на яку міститься посилання в оскаржуваному рішенні.

До того ж у постановах Верховного Суду від 02.03.2023 у справі №910/18611/21 та від 07.04.2023 у справі №910/11002/21 висловлено правову позицію, відповідно до якої суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі її витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та її адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Східний апеляційний господарський суд зазначає, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі ст.41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Зокрема, згідно з практикою ЄСПЛ заявник має право на компенсацію судових та інших витрат лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України").

У рішенні ЄСПЛ у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

ЄСПЛ у рішенні у справі "Чоліч проти Хорватії" зазначив, що згідно з практикою ЄСПЛ скаржник має право на відшкодування витрат у випадку, якщо такі витрати були дійсними, необхідними, а також були розумними у своєму розмірі.

Тобто, ЄСПЛ підкреслює необхідність об`єднання об`єктивного критерію (дійсність витрат) та суб`єктивного критерію, розподіляючи суб`єктивний критерій на якісні показники (необхідність витрат для цілей конкретної справи) та кількісні (їх розумність).

Господарський суд Харківської області, дослідивши подані позивачем докази, які підтверджують розмір понесених витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 26 880, 00 грн, зокрема:

- договір про надання правової допомоги б/н від 25.10.2022, укладений між Ріяко Євгеном Олександровичем (адвокат) та ПП «Будтранс-груп» (клієнт), за умовами якого адвокат взяв на себе зобов`язання надавати необхідну правову допомогу клієнту, а саме бути його представником і захищати його права та законні інтереси з приводу стягнення заборгованості за поставлений товар з ТОВ «ТДХ»;

- додаткову угоду №1 від 25.10.2022 до договору про надання правової допомоги від 25.10.2022, за умовами п.1 якої клієнт сплачує на користь адвоката грошові кошти у розмірі 26 880, 00 грн. за представництво інтересів клієнта з приводу стягнення заборгованості за поставлений товар з ТОВ «ТДХ» та за умовами п.4 якої грошові кошти, зазначені у п.1 даної додаткової угоди, сплачуються клієнтом на користь адвоката у наступному порядку: 13 440, 00 грн. протягом 10 днів з моменту укладення даної угоди; 13 440, 00 грн. протягом 10 днів з моменту ухвалення судового рішення у суді першої інстанції;

- платіжне доручення №545 від 27.10.2022,

вірно врахував наступні обставини.

Розглядувана справа за своїм правовим характером не є складною, сума позову становить 68 019, 75 грн., обсяг матеріалів справи є незначним, розгляд справи здійснювався за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. За таких обставин, підготовка позовної заяви не потребувала від адвоката вчинення значного обсягу дій, у подальшому адвокат у межах даної справи будь-яких дій не вчиняв. Окрім того, у даному випадку сума заявлених позивачем до стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу становить майже 40% від суми позову.

Враховуючи вищевикладене, Господарський суд Харківської області дійшов обґрунтованого висновку, що покладення на відповідача за наслідками розгляду справи всієї заявленої позивачем суми витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 26 880, 00 грн. (яка складає 40% від позову) не може вважатися обґрунтованим та пропорційним до предмета спору.

З огляду на вказані обставини та керуючись критеріями, що визначені ч.5 ст.129 ГПК України, суд першої інстанції дійшов вірного висновку не присуджувати на користь позивача витрати на професійну правову допомогу в сумі 13 440, 00 грн. (сума, яка за умовами додаткової угоди №1 від 25.10.2022 мала бути сплачена позивачем адвокату протягом 10 днів з моменту ухвалення судового рішення у суді першої інстанції). Іншу частину суми заявлених до стягнення витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 13 440, 00 грн., що вже фактично була понесена позивачем (станом на дату ухвалення оскаржуваного рішення) з метою оплати послуг адвоката (платіжне доручення №545 від 27.10.2022), господарський суд першої інстанції вірно врахував при розподілі судових витрат у межах розглядуваної справи.

З огляду на те, що позовні вимоги у справі №922/2019/22 задоволено частково, місцевий господарський суд, керуючись приписами ст.ст.123, 126, 129 ГПК України, обґрунтовано поклав на відповідача 13 439, 93 грн. витрат позивача на професійну правничу допомогу, тобто пропорційно розміру задоволених позовних вимог та виходячи з вказаного вище розміру витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу.

Доводи скаржника про те, що суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони, повністю узгоджується з правовими висновками, викладеними у зазначеній скаржником постанові об`єднаної палати Верховного Суду від 03.10.2029 у справі №922/445/19.

Однак, у справі, що переглядається, Господарським судом Харківської області вирішено питання про розподіл судових витрат, коли суд, керуючись критеріями, що визначені ч.ч.5-7, 9 ст.129 ГПК України, з власної ініціативи може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу та коли не ставиться питання про зменшення витрат на професійну правничу допомогу за клопотанням іншої сторони.

У такому випадку суд може використовувати виключно правила, встановлені у ч.5 ст.129 ГПК України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат та, відповідно мотивувавши своє рішення, покласти не всі витрати на професійну правничу допомогу на сторону, на користь якої ухвалено рішення, що і було зроблено у цій справі. Такі висновки суду першої інстанції відповідають встановленим обставинам справи та висновкам, викладеним у постанові об`єднаної палати Верховного Суду від 03.10.2029 у справі №922/445/19, на яку, як зазначалося вище за текстом постанови, посилається позивач за змістом апеляційної скарги.

Разом з тим, проаналізувавши судові рішення (постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Першої (Другої) судової палати Касаційного цивільного суду від 03.06.2020 у справі №211/1674/19, від 05.02.2020 у справі №686/24197/16-ц, від 03.05.2018 у справі №372/1010/16-ц), на які скаржник посилається у апеляційній скарзі, Східний апеляційний господарський суд зазначає, що застосування судом першої інстанції норм права в оскаржуваному судовому рішенні не суперечить висновкам суду касаційної інстанції, викладеним у відповідних постановах, оскільки застосування норм права у зазначених справах залежало від доведеності надання адвокатом послуг з правничої допомоги, наданих до суду доказів на підтвердження здійснення відповідних витрат та встановлених обставин обґрунтованості і співмірності відповідних витрат.

У свою чергу, відхиляючи доводи ТОВ "ТДХ", викладені у відзиві на апеляційну скаргу, щодо відсутності у матеріалах справи заяв позивача щодо відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, судова колегія звертає увагу на те, що відповідна вимога позивача викладена безпосередньо у позовній заяві.

Щодо посилання відповідача на відсутність у матеріалах справи підтвердження оплати позивачем другої частини гонорару (13 440, 00 грн.), судова колегія зауважує наступне. Витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено. Дана позиція є усталеною і підтверджується численними постановами Верховного Суду.

Враховуючи викладене, Східний апеляційний господарський суд дійшов висновку, що наведені у апеляційній скарзі доводи не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, у зв`язку із чим апеляційна скарга ПП "Будтранс-груп" підлягає залишенню без задоволення, а рішення Господарського суду Харківської області в оскаржуваній частині - залишенню без змін.

Враховуючи, що судовий збір при оскарженні судового рішення в частині вирішення питання розподілу судових витрат не сплачується, витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги відповідно до ст.129 ГПК України судом апеляційної інстанції не розподіляються.

Керуючись ст.ст.129, 269, 270, 273, 275, 276, 281, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Східний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Харківської області від 06.01.2023 у справі №922/2019/22 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, встановлених п.2 ч.3 ст.287 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 21.04.2023.

Головуючий суддя О.Є. Медуниця

Суддя О.В. Стойка

Суддя О.А. Істоміна