ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" квітня 2023 р. м. Київ Справа №911/1753/22

Господарський суд Київської області у складі головуючої судді Третьякової О.О., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження справу №911/1753/22

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Шенкон» (08606, Київська область, Васильківський р-н, с. Кобці, вул. Промислова, 15)

до Приватного акціонерного товариства «Птахофабрика «Васильківська» (08635, Київська обл., Васильківський р-н, с. Зелений Бір, вул. Т.Шевченка, 19)

про стягнення 4818,82 грн

без повідомлення (виклику) сторін

обставини справи:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Шенкон» (далі позивач) звернулося до Господарського суду Київської області із позовом до Приватного акціонерного товариства «Птахофабрика «Васильківська» (далі відповідач) про стягнення 4818,82 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що між позивачем як постачальником та відповідачем як покупцем було укладено договір №410/03 від 01.03.2019, надалі договір, за яким позивач поставив відповідачу товар, однак відповідач товар в установлений строк не оплатив, внаслідок чого у відповідача виникла заборгованість за товар (основний борг) за договором в сумі 2700,00 грн.

З наведених підстав позивач просить суд стягнути з відповідача за договором основний борг в сумі 2700,00 грн, а також 810,00 грн штрафу, 352,85 грн 3% річних та 955,97 грн інфляційних втрат у зв`язку з простроченням сплати основного боргу.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 27.09.2022 у справі №911/1753/22 зазначений позов залишено без руху в порядку ст.174 Господарського процесуального кодексу України для усунення у десятиденний строк недоліків позовної заяви.

В установлений строк позивач надав суду заяву від 10.10.2022 про усунення недоліків позовної заяви, якою усунув її недоліки.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 13.10.2023 відкрито провадження у справі №911/1753/22, постановлено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін у зв`язку з малозначністю справи в порядку п.1 ч.5 ст.12, ч.1 ст.247, ч.1 ст.250 Господарського процесуального кодексу України, відповідачу визначено строк для подання відзиву на позов та заперечень на відповідь на відзив, позивачу - строк для подання відповіді на відзив та ін.

28.10.2022 до Господарського суду Київської області від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач проти задоволення позову заперечує, мотивуючи тим, що 30.09.2022 відповідач, згідно з платіжним дорученням №306 сплатив позивачу заявлену до стягнення суму заборгованості у розмірі 2700,00 грн. Також відповідач зазначає, що 06.10.2022 між позивачем та відповідачем підписано акт звірки взаєморозрахунків за період з 01.01.2019 по 06.10.2022, з якого вбачається, що у відповідача відсутня будь-яка заборгованість за договором від 01.03.2019 №410/03. При цьому відповідач вказує, що позивач будь-яких претензій або вимог щодо сплати заявлених до стягнення сум штрафу, 3% річних та інфляційних втрат не висував. Крім того, відповідач зазначає, що заявлені до стягнення позивачем судові витрати, які складаються, зокрема, з витрат на професійну правничу допомогу адвоката у розмірі 12000,00 грн є безпідставні, необґрунтовані та непідтверджені, оскільки даний спір міг бути вирішений у досудовому порядку на вимогу позивача. Разом з відзивом відповідач подав до суду клопотання про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в якому відповідач просить зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката до 0 гривень.

19.01.2023 до суду від позивача надійшла заява, в якій позивач повідомляє суд, що з моменту звернення позивача до суду відповідачем здійснено оплату за договором в розмірі 2700,00 грн, у зв`язку з чим позивач, керуючись своїм правом, передбаченим ст.46 Господарського процесуального кодексу України, відмовляється від заявленої до стягнення суми основного боргу у розмірі 2700,00 грн. Крім того, позивач зазначає, що заявлені до стягнення суми штрафу, інфляційних втрат та 3% річних, які на момент подання вказаної заяви, за розрахунком позивача, складають: 810,00 грн - штраф, 955,97 грн - інфляційні втрати, 352,85 грн - 3% річних, відповідачем не сплачені, з огляду на що позивач просить стягнути їх з відповідача. Крім того, на підставі ч.3 ст.130 Господарського процесуального кодексу України, позивач просить стягнути з відповідача судовий збір сплачений при зверненні до суду з даним позовом у розмірі 2481,00 грн.

19.01.2023 до Господарського суду Київської області від позивача надійшла заява про стягнення витрат на професійну правничу допомогу адвоката, згідно з якою позивач просить суд стягнути з відповідача 12000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу адвоката у справі.

27.01.2023 до Господарського суду Київської області від відповідача надійшли додаткові пояснення, в яких відповідач проти стягнення з нього судових витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 12000,00 грн заперечує, мотивуючи тим, що, на переконання відповідача, позивачем не надано належних та допустимих доказів понесення позивачем вказаних витрат. Крім того, відповідач зазначає, що заявлена до стягнення сума судових витрат на професійну правничу допомогу необґрунтована та неспівмірна із предметом позову, позаяк вона в п`ять разів більша за суму первісно заявлених позовних вимог.

Розглянувши подані документи і матеріали, проаналізувавши позовні вимоги та заперечення проти них, заяву позивача про стягнення витрат на професійну правничу допомогу адвоката та заперечення відповідача на неї, з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, відзив та відповідь на відзив, оцінивши наявні докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, суд

встановив:

Між Товариством з обмеженою відповідальністю «Шенкон» (далі продавець) та Приватним акціонерним товариством «Птахофабрика «Васильківська» (далі покупець) укладено договір від 01.03.2019 №410/03 (далі договір), відповідно до умов якого продавець зобов`язується в порядку та на умовах, визначених у цьому договорі, передати у власність покупцю, а покупець зобов`язується в порядку та на умовах, визначених у цьому договорі, прийняти та оплатити продукцію, характеристики якої викладені в специфікації до цього договору (надалі в сукупності чи як окрема партія продукції, що поставляється, іменовані «товар») (п.1.1 договору).

Відповідно до п.2.1 договору товарні характеристики, ціна кожної окремої товару, ціна товару за групами, кількість та асортимент товару викладені в специфікаціях.

Згідно з п.2.2 договору загальна кількість товару, його часткове співвідношення (асортимент номенклатура), одиниці виміру товару та ціна одиниці виміру товару, що продаються за цим договором, особа перевізника, спосіб доставки чи відвантаження товару в кожному окремому випадку поставки визначаються сторонами у специфікації, яка на момент підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів відбитками печаток сторін є невід`ємною частиною цього договору, надалі за текстом «специфікація».

У випадку відсутності специфікації її роль виконує видаткова накладна, підписана обома сторонами (п.2.3 договору).

Відповідно до п.5.1 договору покупець здійснює оплату шляхом попередньої оплати з можливістю відтермінування платежу протягом 10 календарних днів.

Згідно з п.5.2 договору платежі за даним договором здійснюються покупцем на підставі рахунку на оплату, наданого продавцем покупцю на умовах даного договору.

Покупець здійснює оплату за даним договором шляхом безготівкового переказу грошових коштів в національній валюті на банківський рахунок продавця відповідно до його банківських реквізитів, зазначених у дійсному рахунку, а у випадку не зазначення у рахунку банківських реквізитів продавця відповідно до банківських реквізитів, зазначених у цьому договорі, з вказівкою номера рахунку продавця як підстави для оплати (п.5.3 договору).

Цей договір набуває чинності з дня його підписання повноважними представниками сторін (п.8.1 договору).

Договір дійсний з моменту його підписання по 31 грудня 2019. Договір вважається пролонгованим на наступний календарний рік, якщо жодна зі сторін до закінчення терміну дії даного договору письмово не повідомила про його розірвання, а інша сторона письмово не підтвердила отримання листа про розірвання даного договору (п.8.6, 8.7 договору).

На виконання умов даного договору позивач поставив відповідачу товар на загальну суму 26800,00 грн, що підтверджується видатковими накладними від 01.03.2019 №146 на суму 5700,00 грн, від 12.03.2019 №176 на суму 5700,00 грн, від 16.04.2019 №275 на суму 15400,00 грн.

На оплату вартості поставленого по вищезазначеним видатковим накладним товар, позивач сформував відповідачу відповідні рахунки на оплату від 01.03.2019 №149 на суму 5700,00 грн, від 12.03.2019 №193 на суму 5700,00 грн, від 12.04.2019 №292 на суму 15400,00 грн.

Оскільки відповідач за поставлений товар в повному обсязі не розрахувався, позивач звернувся до суду з даним позовом про стягнення з відповідача, зокрема, 2700,00 грн основного боргу за договором від 01.03.2019 №410/03.

Згідно з ст.11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини.

Нормами ст.173 Господарського кодексу України встановлено, що господарським визначається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншими учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Згідно з ст.174 Господарського кодексу України господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Приписами ч.1 ст.175 Господарського кодексу України встановлено, що майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст.629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч.1 ст.193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Статтею 525 Цивільного кодексу України встановлено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Так, в силу ст.526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч.1 ст.265 Господарського кодексу України, за договором поставки одна сторона-постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні-покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Правило, визначене відповідною нормою, також викладене у ст.712 Цивільного кодексу України, відповідно до якої за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з ч.2 ст.712 Цивільного кодексу України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ч.1 ст.662 Цивільного кодексу України продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу. Продавець повинен одночасно з товаром передати покупцеві його приналежності та документи (технічний паспорт, сертифікат якості тощо), що стосуються товару та підлягають переданню разом із товаром відповідно до договору або актів цивільного законодавства.

В силу приписів ст.663 Цивільного кодексу України продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього кодексу.

Частиною 1 ст.692 Цивільного кодексу України встановлено, що покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Згідно з ч.1 ст.693 Цивільного кодексу України якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу.

Згідно з ч.1 ст.530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Оскільки відповідач не виконав взяті на себе зобов`язання з оплати переданого йому товару, він є таким, що порушив взяті на себе зобов`язання.

Оскільки після звернення позивача до суду з даним позовом відповідач сплатив позивачу заявлену до стягнення суму боргу в розмірі 2700,00 грн, що підтверджується платіжним дорученням від 30.09.2022 №306 на суму 2700,00 грн, позивач своєю заявою про часткову відмову від позову відмовився від заявленої до стягнення суми основного боргу у розмірі 2700,00 грн.

Згідно зі ст.46 Господарського процесуального кодексу України сторони користуються рівними процесуальними правами. Крім прав та обов`язків, визначених у статті 42 цього Кодексу: позивач вправі відмовитися від позову (всіх або частини позовних вимог), відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу.

За правилами ч.1 ст.191 Господарського процесуального кодексу України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.231 Господарського процесуального кодексу України господарський суд закриває провадження у справі, якщо позивач відмовився від позову і відмову прийнято судом.

Відповідно до ч.3 ст.231 Господарського процесуального кодексу України у разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду із спору між тими самим сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається.

Відмова від позову підписана представником позивача, адвокатом Ліщишиним Ігорем Віталійовичем, повноважним на вчинення такої процесуальної дії.

За таких обставин, суд приймає відмову позивача від позову в частині заявленої до стягнення суми основного боргу у розмірі 2700,00 грн, а провадження у справі №911/1753/22 у вказаній частині закриває на підставі п.4 ч.1 ст.231 Господарського процесуального кодексу України.

У зв`язку з неналежним виконанням відповідачем своїх грошових зобов`язань за укладеним договором позивачем заявлено до стягнення з відповідача 810,00 грн штрафу відповідно до наданого до позовної заяви розрахунку.

Відповідно до ст.610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст.612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно з ст.611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Статтею 549 Цивільного кодексу України встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Відповідно до п.7.5 договору при простроченні оплати поставленого товару більш як на 30 (тридцять) днів, покупець сплачує продавцю штраф у розмірі 2% від суми прострочення; при простроченні оплати поставленого товару більш як на 3 (три) місяці покупець сплачує продавцю штраф у розмірі 30% від суми прострочення.

Відповідно до ч.6 ст.231 Господарського кодексу України штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Відповідно до ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Здійснений позивачем розрахунок штрафу відповідає вказаним нормам законодавства та обставинам справи, а тому вимога в цій частині позову є доведеною, обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.

Також, у зв`язку з простроченням виконання грошового зобов`язання позивачем нараховано відповідачу 352,85 грн 3% річних за загальний період прострочки з 23.03.2019 по 15.09.2023 та 955,97 грн інфляційних втрат за загальний період прострочки з квітня 2019 по травень 2022.

Відповідно до ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Здійснений позивачем розрахунок 3% річних та інфляційних втрат відповідає вказаним нормам законодавства та обставинам справи, а тому вимога в цій частині позову є доведеною, обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.

Відповідно до ст.13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності.

Відповідно до ст.73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст.74 Господарського процесуального кодексу України).

Належними у розумінні ч.1 ст. 76 Господарського процесуального кодексу України є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування.

Згідно з ч.2 ст.76 Господарського процесуального кодексу України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

За приписами ч. 1 ст.77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування (ч.1 ст.79 Господарського процесуального кодексу України).

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

За таких обставин суд вважає, що вимоги позивача про стягнення з відповідача 810,00 грн штрафу, 352,85 грн 3% річних та 955,97 грн інфляційних втрат є правомірними, обґрунтованими, документально підтвердженими, відповідачем не спростованими, а отже такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.

Суд відхиляє заперечення відповідача проти позовних вимог, які зводяться до того, що в акті звірки взаєморозрахунків від 06.10.2022 за період з 01.01.2019 по 06.10.2022, підписаного між позивачем та відповідачем відсутня будь-яка заборгованість за договором від 01.03.2019 №410/03, оскільки звірка взаєморозрахунків може бути доказом на підтвердження обставин, зокрема, наявності заборгованості суб`єкта господарювання, її розміру, визнання боржником такої заборгованості тощо, однак, за умови, що інформація, відображена в акті, підтверджена первинними документами та акт містить підписи уповноважених на його підписання сторонами осіб. Як правило, акти звіряння розрахунків (чи заборгованості) складаються та підписуються бухгалтерами контрагентів і підтверджують остаточні розрахунки сторін на певну дату. Підписання акту звіряння, у якому зазначено розмір заборгованості, уповноваженою особою боржника, та підтвердження наявності такого боргу первинними документами свідчить про визнання боржником такого боргу. Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 25.06.2020 у справі №924/233/18.

У даному випадку інформація, вказана в акті звірки взаєморозрахунків, підтверджена поданими позивачем первинними документами та стосується лише зобов`язань сторін щодо поставки товару за договором від 01.03.2019 №410/03 та здійснення оплат за таку поставку відповідачем. Судом встановлено, що у вказаному акті звірки, відсутні графи в яких би було відображено інформацію щодо наявності чи відсутності нарахованих сум штрафу, 3% річних та інфляційних втрат. До того ж суд відзначає, що акт звірки взаєморозрахунків не є первинним документом бухгалтерського обліку в розумінні Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні».

Суд також відхиляє заперечення відповідача, які зводяться до того, що позивач не звертався до нього з досудовою вимогою чи претензією про сплату будь-яких сум, оскільки у відповідності до ч.3 ст.530 Цивільного кодексу України якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Тобто, звернення до боржника з досудовою вимогою чи претензією про сплату заборгованості є правом кредитора, а не обов`язком. Крім того, вказаною нормою визначено що право на пред`явлення вимоги, необхідне у разі, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги.

В той же час, пунктом 5.1 договору від 01.03.2019 №410/03 визначено що покупець здійснює оплату шляхом попередньої оплати з можливістю відтермінування платежу протягом 10 календарних днів. Тобто сторонами в укладеному між ними договорі визначено строк (термін) виконання боржником обов`язку щодо здійснення оплати за поставлений товар.

Щодо судових витрат позивача на надання професійної правничої (правової) допомоги суд зазначає наступне.

Статтею 129 Господарського процесуального кодексу України на суд покладено обов`язок розподілу судових витрат, а ст.238 Господарського процесуального кодексу України визначено, що у резолютивній частині рішення зазначається про розподіл судових витрат.

На адресу суду від позивача надійшла заява про стягнення витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в якій позивач просить стягнути на його користь з відповідача 12000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу згідно з договором про надання правової допомоги від 22.08.2022 №22/14, понесених у зв`язку зі зверненням до Господарського суду Київської області з даним позовом. До вказаної заяви позивачем долучено докази, що підтверджують обсяг наданих послуг та розмір витрат, які понесені позивачем на професійну правничу допомогу, пов`язаних із розглядом цієї справи.

До Господарського суду Київської області від відповідача надійшли додаткові пояснення, в яких відповідач проти стягнення з нього судових витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 12000,00 грн заперечує, мотивуючи тим, що позивачем не надано належних та допустимих доказів понесення вказаних витрат. Крім того, відповідач зазначає, що заявлена до стягнення сума судових витрат на професійну правничу допомогу необґрунтована та неспівмірна із предметом позову, позаяк вона в п`ять разів більша за суму первісно заявлених позовних вимог.

Частинами 1, 3 статті 123 Господарського процесуального кодексу України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду (ч.8 ст.129 Господарського процесуального кодексу України).

Частинами 1, 2, 3 статті 126 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (ч. 4 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України).

Під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує, зокрема, чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін (ч.5 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України).

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Аналогічний висновок наведений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц (пункт 21) та від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18 (пункт 5.40).

Судом встановлено, що на підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу позивачем надано до суду договір про надання правової допомоги від 22.08.2022 №22/14, укладений між Адвокатським об`єднанням «Аргументум» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Шенкон» (клієнт); додаткову угоду від 19.10.2022 до договору про надання правової допомоги від 22.08.2022 №22/14; акт наданих послуг від 15.12.2022 згідно з договором про надання правової допомоги від 22.08.2022 №22/14 на суму 12000,00 грн; рахунок на оплату наданої правової допомоги №22/30 від 15.12.2022 за договором про надання правової допомоги від 22.08.2022 №22/14 на суму 12000,00 грн.

Отже, наявними у матеріалах справи доказами підтверджено, що загальний розмір витрат позивача пов`язаних із розглядом цієї справи, становить 12000,00 грн.

У разі недотримання вимог частини четвертої статті 126 Господарського процесуального кодексу України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч.5, 6 ст.126 Господарського процесуального кодексу України).

У постанові від 08.04.2020 у справі №922/2685/19 Верховний Суд дійшов висновку, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст.41 Європейської Конвенції з прав людини від 04.11.1950. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява N 19336/04).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг. Наведена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 23.01.2020 у справі №910/16322/18.

Таким чином, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

При цьому, критерій розумної необхідності витрат на професійну правничу допомогу є оціночною категорією, яка у кожному конкретному випадку (у кожній конкретній справі) оцінюється судом за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні доказів, зокрема наданих у підтвердження обставин понесення таких витрат, надання послуг з професійної правничої допомоги, їх обсягу, вартості з урахуванням складності справи та витраченого адвокатом часу тощо.

З врахуванням зазначеного, виходячи з ціни позову, незначної складності справи та обсягу наданих адвокатом послуг при розгляді даної справи, суд вважає за доцільне відшкодування витрат позивача на професійну правничу допомогу здійснити за рахунок відповідача в розмірі 3000,00 грн.

Відшкодування витрат зі сплати судового збору покладаються судом на відповідача у розмірі 2481,00 грн.

Керуючись ст. 2, 7, 8, 11, 14, 18, 20, 46, 73-80, 126, 129, 191, 231, 233, 236-238, 240, 241, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд

вирішив:

1. Прийняти відмову Товариства з обмеженою відповідальністю «Шенкон» від позову до Приватного акціонерного товариства «Птахофабрика «Васильківська» в частині стягнення 2700,00 грн основного боргу.

2. Закрити провадження у справі №911/1753/22 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Шенкон» до Приватного акціонерного товариства «Птахофабрика «Васильківська» в частині стягнення 2700,00 грн основного боргу.

3. Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Шенкон» до Приватного акціонерного товариства «Птахофабрика «Васильківська» в частині стягнення 810,00 грн штрафу, 352,85 грн 3% річних та 955,97 грн інфляційних втрат задовольнити повністю.

4. Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Птахофабрика «Васильківська» (08635, Київська обл., Васильківський р-н, с. Зелений Бір, вул. Т. Шевченка, 19, ідентифікаційний код 05513193) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Шенкон» (08606, Київська область, Васильківський р-н, с. Кобці, вул. Промислова, 15, ідентифікаційний код 37483268) 810 (вісімсот десять) грн 00 коп штрафу, 325 (триста двадцять п`ять) грн 85 коп. 3% річних, 955 (дев`ятсот п`ятдесят п`ять) грн 97 коп. інфляційних втрат, 2481 (дві тисячі чотириста вісімдесят одну) грн 00 коп. витрат зі сплати судового збору та 3000 (три тисячі) грн 00 коп. витрат на професійну правничу допомогу.

5. Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Північного апеляційного господарського суду в порядку, передбаченому ст.257 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст рішення складено 14.04.2023.

Суддя О.О. Третьякова