РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

13.04.2023Справа № 50/279 (910/12942/22)

За позовом ГУ ДПС у м. Києві

до Закритого акціонерного товариства "Молодіжний житловий комплекс "Академмістечко"

про стягнення 7.445.588, 45 грн. в межах справи № 50/279

Суддя Пасько М.В.

Представники:

від позивача Мартиненко Д.Ю.,

від відповідача Ковалко Г.І.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

В провадженні судді Паська М.В. перебуває справа № 50/279 про банкрутство Закритого акціонерного товариства "Молодіжний житловий комплекс "Академмістечко" (ідентифікаційний код 19030959).

Позивач звернувся до суду з позовною заявою в межах справи № 50/279.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 29.11.2022 відкрито провадження у справі та призначено підготовче засідання на 27.12.2022.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 27.12.2022 відкладено підготовче засідання на 09.02.2023.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 09.02.2023 відкладено підготовче засідання на 14.03.2023.

10.03.2023 від керуючого санацією боржника надійшов відзив.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 14.03.2023 закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті на 13.04.2023.

Розглянувши матеріали справи за участю представників сторін, суд -

ВСТАНОВИВ:

В поданій позовній заяві ГУ ДПС у м. Києві (далі - Позивач) просить суд стягнути з Закритого акціонерного товариства "Молодіжний житловий комплекс "Академмістечко" (далі - Відповідач) грошові кошти в розмірі 7.445.588, 45 грн.

Подана позовна заява обґрунтована тим, що у відповідача перед позивачем виникла непогашена податкова заборгованість в розмірі 7.445.588, 45 грн.

Позивач стверджує, що станом на 6 вересня 2022 року ЗАТ "МЖК "Академмістечко" має податковий борг в розмірі 7.445.588,65 грн., з них за основним платежем - 6.776.845,98 грн., який виник на підставі податкових повідомлень - рішень від 3 серпня 2022 року № 16126/26-15-07-03-01-25 та від 9 лютого 2022 року № 63240417 на суму 1.020,00 грн. штрафних санкцій та 667.722,67 грн. пені.

Представник відповідача надав суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив про неможливість її задоволення, у зв`язку з її не обґрунтованістю та просив суд відмовити в її задоволенні.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

По-перше, у відповідності до Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" задоволення вимог кредиторів не припускає задоволення цих вимог в індивідуальному порядку (оскільки статтею 16 Закону передбачено введення мораторію на задоволення вимог кредиторів одночасно з порушенням провадження у справі), та спрямоване на забезпечення визначеності об`єму його майна протягом усієї процедури банкрутства, створення необхідних умов як для подолання неплатоспроможності боржника, так і для більш повного задоволення вимог кредиторів, що проявляється у забезпеченні усіх кредиторів рівними правовими можливостями при задоволенні їх вимог, реалізації їх прав і законних інтересів, забезпеченні конституційного принципу рівності усіх перед законом, у тому числі й в умовах, коли майна боржника недостатньо для повного задоволення усіх вимог кредиторів.

За таких умов у справі про банкрутство вирішується завдання справедливого і пропорційного розподілу серед кредиторів майнової (конкурсної) маси боржника. Отже, господарські суди не повинні допускати під час провадження у справі про банкрутство індивідуального задоволення вимог окремого кредитора за рахунок майна боржника, яке входить до ліквідаційної маси, як такого, що порушує права і законні інтереси інших кредиторів та учасників провадження у справі про банкрутство і суперечить встановленому законом спеціальному регулюванню.

Виключенням з цього правила можуть бути встановлені лише самим Законом, зокрема, у разі задоволення вимог поточних кредиторів, вимог щодо оплати (стягнення) заробітної плати та інших вимог, на які не розповсюджується дія мораторію.

Вимоги Позивача на суму 7.445.588,65 грн. виникли на підставі проведеної документальної позапланової перевірки з питань дотримання вимог податкового законодавства щодо повноти нарахування та сплати орендної плати за землю за період 01.01.2017 по 01.12.2021 рр. Позивач є поточним кредитором, тобто це кредитор за вимогами, які виникли після порушення справи про банкрутство. До вимог цих кредиторів відносяться грошові вимоги за цивільно-договірними зобов`язаннями та зобов`язаннями зі сплати податків, зборів та інших обов`язкових платежів. Вимоги поточних кредиторів погашаються в порядку черговості, визначеної статтею 64 КУзПБ. Черговість задоволення вимог кредиторів здійснюється почергово.

По-друге, у відповідності до ч. 2 ст.19 Закону, мораторій на задоволення вимог кредиторів вводиться одночасно з відкриттям провадження у справі про банкрутство, про що зазначається в ухвалі господарського суду. Ухвала є підставою для зупинення виконавчого провадження. Про запровадження мораторію розпорядник майна повідомляє відповідному органу або особі, яка здійснює примусове виконання судових рішень, рішень інших органів за місцезнаходженням (місцем проживання) боржника та знаходженням його майна.

Мораторій на задоволення вимог кредиторів у справі про банкрутство введено ухвалою Господарського суду міста Києва від 7 квітня 2009 року.

Статтею 19 Закону передбачено, що протягом дії мораторію на задоволення вимог кредиторів: забороняється стягнення на підставі виконавчих та інших документів, що містять майнові вимоги, у тому числі на предмет застави, за якими стягнення здійснюється в судовому або в позасудовому порядку відповідно до законодавства, крім випадків перебування виконавчого провадження на стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум (у тому числі одержаних від продажу майна боржника), перебування майна на стадії продажу з моменту оприлюднення інформації про продаж, а також у разі звернення стягнення на заставлене майно та виконання рішень у немайнових спорах; забороняється виконання вимог, на які поширюється мораторій; не нараховується неустойка (штраф, пеня), не застосовуються інші фінансові санкції за невиконання чи неналежне виконання зобов`язань із задоволення всіх вимог, на які поширюється мораторій; зупиняється перебіг позовної давності на період дії мораторію; не застосовується індекс інфляції за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання, три проценти річних від простроченої суми тощо.

Дія мораторію на задоволення вимог кредиторів, згідно ч. 5 ст19 Закону, не поширюється на вимоги поточних кредиторів; на виплату заробітної плати та нарахованих на ці суми страхових внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне та інше соціальне страхування; відшкодування шкоди, заподіяної здоров`ю та життю громадян; на виплату авторської винагороди, аліментів, а також на вимоги за виконавчими документами немайнового характеру, що зобов`язують боржника вчинити певні дії чи утриматися від їх вчинення.

Дія мораторію не поширюється на задоволення вимог кредиторів у разі одночасного задоволення вимог кредиторів у процедурі розпорядження майном керуючим санацією згідно з планом санації або ліквідатором у ліквідаційній процедурі в порядку черговості, встановленому цим Законом.

Стягнення грошових коштів за вимогами кредиторів за зобов`язаннями, на які не поширюється дія мораторію, провадиться з рахунку боржника в установі банку. Контроль за такими стягненнями здійснює арбітражний керуючий (розпорядник майна, керуючий санацією, ліквідатор).

Звернення стягнення на майно боржника за вимогами, на які не поширюється дія мораторію, здійснюється виключно за ухвалою господарського суду, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство боржника.

Під час процедури розпорядження майном боржнику дозволяється задовольняти лише ті вимоги кредиторів, на які згідно з частиною п`ятою цієї статті не поширюється дія мораторію.

Дія мораторію припиняється з дня закриття провадження у справі про банкрутство.

Зважаючи на вище зазначене вимоги Позщивача є поточними та задовольняються в порядку черговості.

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду при розгляді справи № 910/8428/18 встановив, що розгляд та визнання грошових вимог податкових органів у процедурах банкрутства здійснюється судами з врахуванням особливостей виникнення (припинення) податкових зобов`язань боржника згідно з вимогами ПК України, які є спеціальними нормами права, що регулюють ці питання.

Відповідно до положень ПК України встановлено граничний строк для визначення контролюючим органом розміру податкового боргу, який "починається за наслідком прийняття рішення податкового органу або самостійного декларування боржником податкових зобов`язань, та не може перевищувати 1095 календарних днів з моменту самостійного декларування податкових зобов`язань або прийняття відповідного

Рішення про нарахування податкового боргу контролюючим органом, по закінченню яких він уже не може вживати заходів до стягнення податкової заборгованості у будь-якому порядку (судовому чи позасудовому), оскільки за наслідком закінчення цього строку податкове зобов`язання визнається безнадійним в силу статті 101 Податкового кодексу України, а борг підлягає списанню в обов`язковому порядку".

Цей строк є спеціальним строком давності для звернення контролюючого органу до платника податків з вимогою про погашення податкового боргу та застосовується імперативно (в силу закону).

Списання безнадійного податкового боргу, яким є податковий борг платника податків, щодо якого минув строк давності у 1095 днів, здійснюється контролюючим органом самостійно на підставі даних автоматизованої інформаційної системи станом на день виникнення безнадійного податкового боргу.

Тому при розгляді грошових вимог контролюючого органу до боржника, як платника податків, заявлених на підставі податкових повідомлень-рішень, прийнятих за наслідками проведення податкових перевірок боржника, господарському суду належить перевірити дотримання контролюючим органом спеціального строку давності заявлення до стягнення з боржника податкового боргу, який у пункті 102.4 статті 102 ПК України встановлено у 1095 календарних днів з дня його виникнення та застосування якого є імперативним. У разі спливу 1095 денного строку з дня виникнення податкового боргу, такий борг визнається безнадійним та підлягає списанню, у тому числі пеня та штрафні санкції, а відтак на заборгованість, що нарахована від 1 січня 2017 року до липня 2019 року включно в контролюючого органу відсутнє право вживати будь-які заходи щодо стягнення такої суми боргу.

Європейський суд з прав людини в рішенні у справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України").

Частиною 3 статті 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Статтею 74 ГПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст. 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ст. 77 ГПК України, обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Судовий збір відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, покладається на позивача.

Керуючись ст. ст. 86, 129, 232, 233, 236-241 ГПК України, суд -

ВИРІШИВ:

1.Відмовити в задоволенні позову повністю.

2.Рішення набирає законної сили відповідно до вимог ст. 241 ГПК України та підлягає оскарженню в порядку та строк визначені розділом ІV ГПК України.

Суддя М.В. Пасько

Повний текст рішення складено 18.04.2023.