ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

11 квітня 2023 року Справа № 902/514/22

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Грязнов В.В., суддя Розізнана І.В. , суддя Філіпова Т.Л.

секретар судового засідання Петрук О.В.,

представники учасників справи:

прокурор - Рункевич І.В.;

відповідача - Гурба М.В.;

третьої особи 1 - не з`явився;

третьої особи 2 - не з`явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу Першого заступника керівника Вінницької обласної прокуратури на рішення господарського суду Вінницької області від 12.01.2023, повний текст якого складено 20.01.2023, у справі №902/514/22 (суддя Матвійчук В.В.)

за позовом Керівника Хмільницької окружної прокуратури Вінницької області

в інтересах держави

за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні Позивача: 1. Махнівська сільська рада,

2. Державний реєстратор Самгородської сільської ради Хмільницького

району Вінницької області Уперчук Анастасія Володимирівна

до Фермерського господарства «Влад»

про скасування державної реєстрації права приватної власності

на об`єкти нерухомого майна,-

У червні 2022 року Керівник Хмільницької окружної прокуратури Вінницької області звернувся до Господарського суду Вінницької області з позовом про скасування державної реєстрації прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 62259161 від 14.12.2021 про право власності за Фермерським господарством «Влад» на греблю №1, дамбу №2 та водо-споруду №3 ставу «Великий», які знаходяться по вул.Береговій, 71 в с.Марківці Хмільницького району Вінницької області (реєстраційний номер нерухомого майна: 120), номер запису про право власності: 45637296.(т.1, арк.справи 1-14).

Рішенням Господарського суду Вінницької області від 12.01.2023 у задоволенні позову відмовлено. Ухвалюючи рішення суд першої інстанції виходив з того, що Прокурором не дове-дено, що спірні гідроспоруди перебували у власності держави, поруч з цим, чинним законо-давством не передбачено жодних обмежень щодо перебування у приватній власності гідро-технічних споруд. Крім того, Прокурором не доведено належними та допустимими доказами порушення прав та інтересів держави та наявність підстав їх захисту. Місцевий суд констатував, що вирішення спору про скасування державної реєстрації прав та їх обтяжень не припинить дії правовстановлюючих документів на спірну гідроспоруду, що свідчить про неефективність обраного Прокурором способу правового захисту, що є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.(т.1, арк.справи 200-208).

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, Прокурор подав скаргу до Північно-західного апеляційного господарського суду, в якій просить поновити строк на апеляційне оскарження, скасувати рішення господарського суду Вінницької області від 12.01.2023 та прийняти нове, яким позов задоволити.(т.2, арк.справи 2-26).

Скаржник зазначає, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим через неправильне застосування норм матеріального права, порушенням норм процесуального права, не встановленням фактичних обставин справи та невідповідністю висновків суду фактич-ним обставинам справи, що згідно ст.ст. 275, 277 ГПК України є підставою для його скасування. Прокурор зазначає, що у позові наведені ознаки незаконності державної реєстрації гідроспоруд та правові підстави такого твердження. На думку Апелянта, гідроспоруди, реєстрація права власності за Відповідачем на підставі наданих ним свідоцтв про право власності на майновий пай, не свідчать про законне набуття ним у власність як розпайоване майно, оскільки гідро-споруди не можуть бути виділені в натурі в рахунок майнового паю. Прокурор вважає, що суд неправомірно прийняв до уваги надані Відповідачем докази, а саме: копію уточненого переліку майна основних засобів пайового фонду на 01.08.2001, копії двох протоколів засідання спілки співвласників від 25.11.2013, копію переліку викупленого майна, копію акту приймання-передачі розпайованого майна від 25.11.2013 адже оригінали зазначених документів суду не надавалися та судом не оглядалися, про місцезнаходження оригіналів цих доказів Відповідач не вказав.

На переконання Прокурора, гідротехнічна споруда є складовою частиною водного об`єкту, а тому не може бути передана у приватну власність. Як визначено ст.6 Водного кодексу України, за якою води (водні об`єкти) є виключно власністю Українського народу і надаються тільки у користування, проте суд не застосував дану норму, що в сукупності призвело до помилкового висновку про правомірність набуття Відповідачем права власності на гідроспоруди.

Скаржник вважає безпідставним висновок суду про незалучення у якості позивача органу, уповноваженого державою здійснювати регулювання спірних правовідносин, адже дане твердження на думку Прокурора було спростовано, оскільки як у позовній заяві, так і у додаткових поясненнях останнім було вказано, що порушення інтересів держави полягає в тому, що внаслідок протиправних та таких, що не відповідають закону дій державного реєстратора фізичній особі у приватну власність передано гідротехнічні споруди, які не підлягали роз-паюванню та є неподільними з водними об`єктами та земельними ділянками, на яких вони розташовані, а набуття ФГ «Влад» у приватну власність гідротехнічних споруд створило передумови для протиправного використання землі під такими спорудами.

Крім того, Апелянт стверджує, що обраний ним спосіб захисту є єдиним можливим та максимально ефективним.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 23.03.2023 поновлено строк на апеляційне оскарження, відкрито апеляційне провадження у справі №902/514/22 за скаргою Прокурора на рішення господарського суду Вінницької області від 12.01.2023 та призначено справу до розгляду на 11.04.2023.(т.2, арк.справи 61).

На адресу апеляційного суду 03.04.2023 надійшло клопотання про участь Фермерського господарства «Влад» в судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів, яке було задоволене апеляційним судом, а також відзив, в якому Відповідач просить залишити апеляційну скаргу Прокурора без задоволен-ня, а рішення суду першої інстанції без змін.(т.2, арк.справи 66, 70-78).

У судовому засіданніапеляційної інстанції 11.04.2023 представник Відповідача заперечив проти задоволення апеляційної скарги Прокурора та просив залишити рішення господарського суду Вінницької області без змін, Прокурор підтримав доводи скарги, просив скасувати рішення та прийняти нове про задоволення позову повністю.

Треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні Позивача не забезпечили явку своїх уповноважених представників у судове засідання апеляційної інстанції призначене на 11.04.2023. Проте така неявка не перешкоджає розгляду скарги, позаяк про місце, дату та час судового розгляду сторони повідомлені належним чином, а присутність представників сторін не визнавалась обов`язковою.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників, вивчивши матеріали справи, наявні в ній докази, перевіривши правильність додержання судом першої інс-танції норм матеріального та процесуального права, Північно-західний апеляційний господарсь-кий суд

ВСТАНОВИВ:

Як встановлено місцевим судом, спірні гідроспоруди ставу «Великий» введено в експлуатацію у 1983 році.(довідка СФГ «Влад» №30 від 01.04.2011, т.1, арк.справи 29)

Відповідно до довідки СТОВ «Мрія» №51 від 22.02.2011, на балансі колгоспу «Росія» с. Комсомольське знаходилась дамба уч.Марківці, яка була побудована у 1983 році. Колгосп «Росія» с.Комсомольське було реорганізовано в колективне господарство Агрофірма «Мрія» с.Комсо-мольське, яке стало правонаступником всіх основних та оборотних засобів (в тому числі дамба уч. Марківці балансовою вартістю 70902 грн). Під час від`єднання 01.03.1997 від Агрофірми «Мрія» було створене нове господарство КСП « 9Травня» с.Марківці, на баланс якого з балансу господарства агрофірми «Мрія» було передано частину основних та оборотних засобів, в тому числі і дамбу уч.Марківці вартістю 70902 грн.(т.1, арк. справи 90)

Як вбачається з матеріалів справи, Селянське фермерське господарство «Влад» було спів-власником майна пайового фонду реорганізованого КСП с.Марківці на суму 228313,54 грн, що складало 36,49% всього пайового фонду.

Дана обставина підтверджується протоколом засідання спілки співвласників від 25.11. 2013, свідоцтвом про право власності на майновий пай члена КСП (майновий сертифікат) №009157 від 26.12.2013.(т.1, арк.справи 95- 96)

Рішенням спілки співвласників від 25.11.2013 вирішено затвердити перелік викупленого майна та передати господарству СФГ «Влад» згідно акту приймання-передачі, що стверджується протоколом засідання спілки співвласників від 25.11.2013, переліком викупленого майна, актом приймання-передачі розпайованого майна від 25.11.2013.(т.1, арк.справи 97-100)

До складу майна реорганізованого КСП с.Марківці входила гідротехнічна споруда, що складалась з греблі, дамби та водопропускної споруди, та яка входила до складу майна пайового фонду, що підтверджується довідкою СТОВ «Мрія» від 22.02.2011 №51, уточненим переліком майна основних засобів пайового фонду.(т.1, арк.справи 90-94)

Згідно свідоцтва про право власності на майновий пай члена колективного сільськогоспо-дарського підприємства серія ВІ №110, виданого Махнівською сільською радою 27.08.2021, ФГ «Влад» с.Туча Хмільницького району має право на пайовий фонд майна колективного сільсько-господарського підприємства СФГ «Влад», загальною вартістю 625,623 тис.грн у розмірі частки, що становить 101,290 тис.грн.(т.1, арк.справи 35).

За наведеного, ФГ «Влад» с.Туча Хмільницького району є власником пайового фонду майна колективного сільськогосподарського підприємства СФГ «Влад», загальною вартістю 625,623 тис. грн у розмірі частки 329,603 тис.грн, що становить 52,68%.

На звернення СФГ «Влад» №16 від 25.02.2011, на підставі Договору №21 від 01.03.2011 КП «Вінницьке обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації» склало інвентаризаційну справу №49 на гідротехнічні споруди ставу «Великий» с.Марківці Хмільницького району Вінницької області.(т.1, арк.справи 20-27). Відповідно до технічного опису та оцінки гідротехнічних споруд, 08.04.2011 проінвентаризовано греблю №1, дамбу №2 та водопропускну споруду №3 ставу «Великий» за межами с.Марківці Козятинського району Вінницької області, відновною (балансо-вою) вартістю 70,902 тис.грн.(т.1, арк.справи 24)

Рішенням Махнівської сільської ради Хмільницького району Вінницької області від 21.07. 2021 №60 «Про присвоєння поштової адреси об`єкту нерухомому майну дамбі», дамбі ставу «Великий» присвоєно поштову адресу: Вінницька область, Хмільницький район, с.Марківці, вул. Берегова, 71.(т.1, арк.справи 37)

В подальшому, 14.12.2021 державним реєстратором Самгородоцької сільської ради Вінниць-кої області Уперчук А.В. за реєстраційним номером 120 зареєстровано право приватної власності за Фермерським господарством «Влад» на об`єкти нерухомого майна гідротехнічні споруди (гребля №1, дамба №2 та водоспускна споруда №3), які знаходяться по вул.Береговій, 71 в с.Марківці Хмільницького району Вінницької області, про що внесено відповідні дані до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно.(т.1, арк.справи 15-17)

Вважаючи, що набуття ФГ «Влад» у приватну власність гідротехнічних споруд створило передумови для протиправного використання землі під такими спорудами, чим грубо порушено норми законодавства та інтереси держави, Керівник Хмільницької окружної прокуратури Вінницької області звернувся з самостійним позовом до господарського суду Вінницької області.

Як зазначалось вище, рішенням від 12.01.2023 у справі №902/514/22 господарський суд Вінницької області відмовив у задоволенні позову Прокурора в повному обсязі.(т.1, арк.справи 200-208).

Перевіривши додержання судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, апеляційний суд вважає, що скарга необґрунтована та не підлягає до задоволення, з огляду на наступне:

Відповідно до пунктів 3, 4 частини першої статті 20 Господарського процесуального кодексу України (надалі в тексті ГПК України) господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених части-ною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають з корпоративних відносин, в тому числі у спорах між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи або між юридичною особою та її учасником (заснов-ником, акціонером, членом), у тому числі учасником, який вибув, пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності такої юридичної особи, крім трудових спорів; справи у спорах, що виникають з правочинів щодо акцій, часток, паїв, інших корпо-ративних прав в юридичній особі, крім правочинів у сімейних та спадкових правовідносинах.

Згідно з пунктом 13 частини 1 статті 20 Господарського процесуального кодексу України господарські суди розглядають також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, визнання недійсними актів, що порушують права на майно (майнові права), якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав чи спору, що виник з корпоративних відносин, якщо цей спір підлягає розгляду в господарському суді і переданий на його розгляд разом з такими вимогами.

Відповідно до ч.1 ст.173 ГПК України в одній позовній заяві може бути об`єднано декілька вимог, пов`язаних між собою підставою виникнення або поданими доказами, основні та похідні позовні вимоги. Похідною позовною вимогою є вимога, задоволення якої залежить від задоволення іншої позовної вимоги (основної вимоги).

Під вимогою розуміється матеріально-правова вимога, тобто предмет позову, який одночасно є способом захисту порушеного права. Позивач, звертаючись до суду з позовом, має право об`єднати в одній позовній заяві вимоги, пов`язані між собою підставами виникнення або доказами, що підтверджують ці вимоги, основні та похідні позовні вимоги.

Для встановлення, чи є позовна вимога щодо реєстраційних дій у цьому спорі похідною, слід зясувати щодо яких відносин виник спір у справі та на захист яких прав та інтересів заявлений позов, а відповідно, чи призведе до повного відновлення порушеного субєктивного права особи та ефективного захисту прав та законних інтересів позивача задоволення лише основної вимоги без похідної. При цьому, слід брати до уваги те, що задоволення похідної вимоги прямо залежить від задоволення іншої позовної вимоги. Така вимога не може бути самостійною.

Правові висновки Верховного Суду в аналогічних правовідносинах викладені у постановах від 13.11.2019 у справі №910/9834/18, від 23.03.2023 у справі №911/196/21, від 06.04.2023 №918/18/22.

Для визначення предмета позову як способу захисту права чи інтересу важливим є перелік способів захисту цивільного права та інтересу, наведений у статті 16 ЦК України.

Тому засіб юридичного захисту має бути ефективним як на практиці, так і за законом. У рішенні від 31.07.2003 у справі «Дорани проти Ірландії» ЄСПЛ зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає не лише запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, судам необхідно виходити із його ефективності, а це означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечувати поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Аналогічну правову позицію викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі № 925/1265/16, від 12.12.2018 у справі №570/3439/16-ц, від 27.11.2018 у справі №905/2260/17.

Велика Палата Верховного Суду та Верховний Суд неодноразово звертали увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнан-ня або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Зазначені висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі №338/180/17, від 11.09.2018 у справі №905/1926/16 та від 30.01.2019 у справі №569/17272/15-ц та постанові Верховного Суду від 11.08.2021 у справі №914/1049/18.

Як вбачається з позовних вимог, звернувшись в інтересах держави Прокурор просить скасувати державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 62259161 від 14.12.2021 про право власності за Фермерським господарством «Влад» на греблю №1, дамбу №2 та водоспоруду №3 ставу «Великий», що розташовані по вул.Береговій, 71 в с.Марківці Хмільницького району Вінницької області (реєстраційний номер нерухомого майна: 120), номер запису про право власності: 45637296.

Згідно із Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству», який набрав чинності з 16 січня 2020 року, статтю 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» викладено у новій редакції.

Відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини третьої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції, чинній із 16 січня 2020 року) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передба-ченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Отже, у розумінні положень наведеної норми права у чинній редакції, на відміну від положень частини другої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у попередній редакції, яка передбачала такі способи судового захисту порушених прав як скасування записів про проведену державну реєстрацію прав та скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, належними нині способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є саме скасування рішення державного реєстратора щодо державної реєстрації прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що державна реєстрація права власності на гідротехічну споруду проведена на підставі правовстановлюючих документів ФГ «Влад» щодо неї.

Тому правильним є висновок суду першої інстанції, що задоволення позову про скасування державної реєстрації прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 62259161 від 14.12.2021 про право власності за Фермерським господарством «Влад» на греблю №1, дамбу №2 та водоспоруду №3 ставу «Великий», які знаходяться по вул.Береговій, 71 в с.Марківці Хміль-ницького району Вінницької області (реєстраційний номер нерухомого майна: 120), номер запису про право власності: 45637296 не припинить дії правовстановлюючих документів на спірну гідроспоруду, оскільки дана вимога має похідний характер і не може розглядатися самостійно, що свідчить про неефективність обраного Прокурором способу правового захисту.

Матеріалами справи стверджується, що посилаючись на положення ч.5 ст.56 ЦПК України, Прокурор звернувся до суду у якості позивача, вмотивувавши це відсутністю державного органу, який уповноважений здійснювати представництво інтересів держави у спірних правовідносинах.

Переглядаючи оскаржуване рішення, колегія суддів приймає до уваги, що відповідно до ч.ч.3-5 ст.53 ГПК України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу.

У разі відкриття провадження за позовною заявою особи, якій законом надано право звертатись до суду в інтересах інших осіб (крім прокурора), особа, в чиїх інтересах подано позов, набуває статусу позивача.

У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідноси-нах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.

Особливість сучасного конституційного статусу прокурора в суді, деталізованого в проце-суальних кодексах та Законі України «Про прокуратуру», полягає у тому, що представництво прокурором інтересів держави у суді носить допоміжний характер, оскільки основну роль у цьому процесі мають відігравати профільні суб`єкти владних повноважень, які повинні самостійно звертатися до суду. Такий підхід до визначення ролі прокурора у сфері представництва інтересів держави у суді було закладено у Перехідних положеннях Конституції України 1996 року та в подальшому втілено в життя з урахуванням досвіду функціонування прокуратури в європейських державах, стандартів Ради Європи, а також висновків та рекомендацій, які надавалися Венеціансь-кою Комісією щодо законопроектів про реформування прокуратури України.

Таким чином, захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень (органи державної влади, органи місцевого самоврядування або інші суб`єкти владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати такий захист у спірних правовідносинах), а не прокурор, між тим для того щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно. Прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави. У кожному випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду.

При цьому, колегія суддів зауважує, що за наслідками розгляду справи №912/2385/18 Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.05.2020 вирішила виключну правову проблему щодо таких питань: 1) чи повинен прокурор доводити бездіяльність компетентного органу або ж достатньо простого посилання на таку бездіяльність у позові при обґрунтуванні підстав для представництва; 2) якими доказами прокурор має доводити бездіяльність компетентного органу; 3) чи зобов`язаний прокурор перед зверненням до суду з`ясовувати причини бездіяльності такого органу або ж достатньо доведення самого факту бездіяльності без зазначення і доведення суду її причин.

У вказаній справі Велика Палата Верховного Суду дійшла висновків, що відповідно до частини 3 статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює компетентний орган; 2) у разі відсутності такого органу.

Бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повнова-ження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.

Прокурор, звертаючись до суду з позовом, повинен обґрунтувати та довести бездіяльність компетентного органу.

Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому ст.23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів дер-жави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке не законно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо.

Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.

Частина четверта статті 23 Закону України «Про прокуратуру» передбачає, що наявність підстав для представництва може бути оскаржена суб`єктом владних повноважень. Таке оскар-ження означає право на спростування учасниками процесу обставин, на які посилається прокурор у позовній заяві, поданій в інтересах держави в особі компетентного органу, для обґрунтування підстав для представництва.

Відповідно до ст.45 ГПК України, сторонами у господарському процесі є позивач та відповідач. Позивачами є особи, які подали позов або в інтересах яких подано позов про захист порушеного, невизнаного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. Відпові-дачами є особи, яким пред`явлено позовну вимогу.

Належними є сторони, які є суб`єктами спірних правовідносин.

Належним є відповідач, який дійсно є суб`єктом порушеного, оспорюваного чи невизнаного матеріального правовідношення. Належність відповідача визначається, перш за все, за нормами матеріального права.

Відтак, неналежний відповідач це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати по пред`явленому позову при наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі належному відповідачеві.

На позивачеві лежить обов`язок довести, що саме йому належить оспорюване право, а вказаний ним відповідач зобов`язаний виконати покладений на нього законом або договором обов`язок.

Законодавець поклав на позивача обов`язок визначати відповідача у справі і суд повинен розглянути позов щодо тих відповідачів, яких визначив позивач.

Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (аналогічна позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17.04.2018 у справі №523/9076/16-ц (п.41), від 30.01.2019 у справі №552/6381/17 (п.38), від 13.03.2019 у справі №757/39920/15-ц (п.31), від 27.03.2019 у справі №520/17304/15-ц (п.63), від 01.04.2020 у справі №520/13067/17 (п.71)).

Переглядаючи рішення в межах апеляційної скарги, колегія суддів зазначає, що за змістом ч.2 ст.2 ЦК України одним з учасників цивільних відносин є держава Україна, яка згідно зі статтями 167, 170 ЦК України набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом, та діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин.

Інтереси держави полягають не тільки у захисті прав державних органів влади чи тих, які відносяться до їх компетенції, а також захист прав та свобод місцевого самоврядування, яке не носить загальнодержавного характеру, але направлене на виконання функцій держави на конкретній території та реалізуються у визначеному законом порядку та способі, який відно-ситься до їх відання. Органи місцевого самоврядування є рівними за статусом носіями державної влади, як і державні органи (постанова Верховного Суду від 08.02.2019 у справі №915/20/18).

Так, територіальна громада, згідно ст.1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» жителі, об`єднані постійним проживанням у межах села, селища, міста, що є само-стійними адміністративно-територіальними одиницями, або добровільне об`єднання жителів кіль-кох сіл, селищ, міст, що мають єдиний адміністративний центр.

Згідно ст.2 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» місцеве само-врядування в Україні це гарантоване державою право та реальна здатність територіальної громади жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища, міста самостійно або під відповідальність органів та посадових осіб місцевого само-врядування вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України.

Місцеве самоврядування здійснюється територіальними громадами сіл, селищ, міст як безпосередньо, так і через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи, а також через районні та обласні ради, які представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст.

Відповідно до ст.10 названого Закону сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Порядок набуття територіальними громадами цивільної правоздатності передбачений ст.172 ЦК України, відповідно до якої територіальні громади набувають і здійснюють цивільні права та обов`язки через органи місцевого самоврядування у межах їхньої компетенції, установ-леної законом.

З матеріалів справи вбачається, що спірна гідротехнічна споруда знаходиться по вул. Береговій, 71 в с.Марківці Хмільницького району Вінницької області, тобто перебуває на території Махнівської сільської ради. При цьому, заявляючи позов в інтересах держави, Прокурор вказав про відсутність державного органу, який уповноважений здійснювати представництво інтересів держави у спірних правовідносинах та зазначив Махнівську сільську раду третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача.

Разом з тим, з апеляційної скарги та наданих пояснень в судовому засіданні апеляційної інстанції вбачається, що звернувшись з вимогою про скасування державної реєстрації права приватної власності на гідроспоруду Прокурор вважає, що задоволення даної вимоги надасть можливість органу місцевого самоврядування, в даному випадку Махнівській сільській ради, в подальшому визнати спірну гідротехнічну споруду безхазяйним майном та зареєструвати право комунальної власності на неї. Крім того, з усіх поданих заяв та пояснень Прокурора прослідковується порушений цивільний інтерес Махнівської сільської ради.

Однак, Керівник Хмільницької окружної прокуратури звертаючись з позовом в інтересах держави не зазначив конкретного суб`єкта владних повноважень. Таким чином суб`єктний склад даного спору суперечить ст.ст. 4, 45 ГПК України, згідно яких позивачами є особи, які подали позов або в інтересах яких подано позов про захист порушеного, невизнаного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу, а відповідачами є особи, яким пред`явлено позовну вимогу.

З огляду на вказані обставини, на переконання колегії суддів апеляційної інстанції, незазначення Прокурором Махнівської сільської ради в якості позивача у даній справі, тобто органу, який має право виступати як суб`єкт звернення свідчить про підписання позову особою, яка не має права його підписувати.

Пунктом 2 ч.1 ст.226 ГПК України встановлено, що суд залишає позов без розгляду, якщо позовну заяву не підписано або підписано особою, яка не має права підписувати її, або особою, посадове становище якої не вказано.

Апеляційний суд приймає до уваги висновки, викладені у п.54-п.56 Постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.05.20 у справі №912/2385/18:

Якщо суд установить відсутність підстав для представництва прокурором інтересів держави вже після відкриття провадження у справі, то позовну заяву прокурора слід вважати такою, що підписана особою, яка не має права її підписувати. І в таких справах виникають підстави для застосування положень пункту 2 частини першої статті 226 ГПК України (залишення позову без розгляду) (правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі №587/430/16-ц та від 26.05.2020 у справі №912/2385/18.

Проте, вирішуючи спір у даній справі, місцевий господарський суд не врахував вище-зазначених обставин та розглянув спір по суті, не дослідивши повно дотримання Прокурором вимог Закону України «Про прокуратуру».

З мотивів викладених вище, колегія суддів дійшла висновку про необхідність залишення без розгляду позову Керівника Хмільницької окружної прокуратури Вінницької області в інтересах держави та скасування рішення господарського суду Вінницької області від 12.01.2023 через недотримання вимог процесуального законодавства.

З огляду на встановлені обставини, колегія суддів вважає, що наявні підстави для відмови у задоволенні апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції з підстав ст.277 ГПК України через порушення норм процесуального права, що призвело до ухвалення необґрунтованого судового рішення.

Крім того, витрати зі сплати судового збору за розгляд апеляційної скарги покладаються на скаржника згідно зі ст.129 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 34, 86, 226, 232, 233, 240, 275, 277, 278, 281, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Північно-західний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Першого заступника керівника Вінницької обласної прокуратури на рішення господарського суду Вінницької області від 12.01.2023 у справі №902/514/22 залишити без задоволення.

2. Рішення суду першої інстанції скасувати, прийняти нове рішення, яким залишити позов Прокурора без розгляду.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом 20 днів з моменту виготовлення повного тексту постанови.

4. Матеріали справи №902/514/22 повернути господарському суду Вінницької області.

Головуючий суддя Грязнов В.В.

Суддя Розізнана І.В.

Суддя Філіпова Т.Л.